КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2015 р. Справа№ 910/9663/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Лисенко С.І. - за дов.

від відповідача: Ковригін О.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2015

у справі № 910/9663/15 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 85 345,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі, відповідач) про стягнення 85 345,10 грн., з яких: 60 000,00 грн. - основного боргу, 10 800,00 грн. - пені, 5 404,93 грн. - 3% річних, 4 940,17 грн. - інфляційних втрат, 4 200,00 грн. - штрафу.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором купівлі-продажу №273-к/112-234-У від 13.10.2010 в частині своєчасності та повноти оплати поставленої йому позивачем продукції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2015 у справі №910/9663/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» 60 000,00 грн. - основного боргу, 3 087, 12 грн. - 3% річних, 1 350, 52 грн. - витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2015 у справі №910/9663/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що позивачем пропущено строки позовної давності щодо заявлених ним вимог, а висновки суду щодо переривання перебігу строку позовної давності не відповідають обставинам справи, оскільки акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2012 не свідчить про визнання відповідачем свого боргу, адже головний бухгалтер відповідача, який підписав зазначений акт, не є уповноваженою особою, яка представляє скаржника у відносинах із позивачем у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Також, за твердженнями скаржника, позивачем були порушені умови пунктів 3.4. та 3.5. Договору купівлі-продажу та не надано відповідачу рахунку-фактури на оплату поставленої продукції, а тому, на думку відповідача, у нього відсутній обов'язок сплачувати позивачу суму основного боргу.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Суховий В.Г., судді: Мальченко А.О., Жук Г.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2015 (головуючий суддя Суховий В.Г., судді: Мальченко А.О., Жук Г.А.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 28.07.2015.

27.07.2015 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2015 у справі №910/9663/15 залишити без змін.

У зв'язку з перебуванням судді Сухового В.Г. на лікарняному, розпорядженням в.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2015 №09-52/1027/15 призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Смірнова Л.Г., Чорна Л.В.

У зв'язку із перебуванням судді Чорної Л.В. у відпустці, розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2015 сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/9663/15 колегію суддів у складі: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Смірнова Л.Г., Пашкіна С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2015 (головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Смірнова Л.Г., Пашкіна С.А.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.08.2015.

У зв'язку з неявкою у судове засідання 19.08.2015 представника позивача, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2015 розгляд справи було відкладено на 23.09.2015.

У зв'язку із перебуванням головуючого судді Кропивної Л.В. у відпустці, розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2015 №09-52/1196/15 призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2015 (головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.) апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.10.2015.

15.10.2015 представник відповідача надав суду у судовому засіданні копію постанови Вищого господарського суду України від 22.09.2015 у справі № 910/5049/15-г.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив залишити оскаржуване рішення суду без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову відмовити повністю.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, 13.10.2010 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (продавець, позивач) та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (покупець, відповідач) було укладено Договір купівлі-продажу №273-к/112-234-У (далі, Договір), відповідно до пункту 1.1. якого продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти та оплатити запасні запчастини та матеріали (продукція), відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною договору.

Специфікацією (додаток №1 до договору) сторони погодили найменування, кількість, ціну за одиницю та загальну вартість продукції.

Сторони погодили, що загальна сума Договору становить 60 000,00 грн., враховуючи ПДВ 20% 10 000,00 грн. (пункт 3.2. Договору).

Відповідно до пункту 3.4. Договору продавець після поставки продукції та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікацією до цього договору.

Згідно пункту 3.5. Договору покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного в розділі 10 договору.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками сторін у день отримання продукції.

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2010 (пункт 9.1. Договору).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положенням частини 3 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати, у тому числі, оплати товару.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу продукцію на суму 60 000,00 грн., що підтверджується копією накладної-вимоги №19/10-2021 від 13.10.2010.

Із урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України, пункту 3.5. Договору, покупець мав здійснити 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця.

Однак, позивачем доказів надання відповідачу рахунку-фактури на оплату поставленої продукції не подано.

Водночас, колегія суддів зазначає, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України.

Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.09.2009 Верховного Суду України по справі №37/405 та постанові від 18.06.2013 Вищого господарського суду України по справі №923/38/13-г.

Серед іншого, платіжні реквізити продавця зазначені розділі 10 Договору, а вартість товару узгоджена контрагентами у специфікації та накладній.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що загальними засадами цивільних правовідносин є справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 Цивільного кодексу України), а відтак відповідач не був позбавлений права звернутися до позивача для надання необхідних розрахункових документів задля того, щоб зі свого боку не порушувати договірні зобов'язання та своєчасно здійснити оплату поставленого товару.

При цьому, умовами Договору (пункт 3.4.- 3.5.) передбачено, що рахунок-фактура виписується продавцем відразу після поставки продукції та підписання сторонами видаткової накладної. Тоді як необґрунтованими є доводи апелянта про те, що рахунок - фактуру позивач був зобов'язаний надіслати відповідачу, оскільки Договір не передбачає обов'язку продавця надсилати покупцеві такий документ поштовою кореспонденцією або у будь-який інший спосіб та строк.

Таким чином, підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Відсутність доказів надання позивачем відповідачу окремого рахунку-фактури не припиняє зобов'язань покупця зі своєчасної оплати продукції, а також не позбавляє позивача права на нарахування санкцій за порушення грошового зобов'язання.

Отже, з огляду на наведені вище положення законодавства, прийняття відповідачем продукції від позивача, що підтверджується накладною-вимогою №19/10-2021 від 13.10.2010, є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукцію.

Таким чином, строк виконання грошового зобов'язання відповідачем за Договором на момент подання позовної заяви настав.

Доказів на підтвердження погашення існуючої заборгованості відповідач суду не надав.

Отже, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача 60 000,00 грн. основного боргу обґрунтованими.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, 15.05.2015 відповідачем була подана до Господарського суду міста Києва заява про застосування строку позовної давності (том 1, а.с. 124), відповідно до якої останній просить здійснити застосування строків позовної давності у порядку, передбаченому статтею 267 Цивільного кодексу України.

Відповідач вважає, що строк позовної давності для звернення з даним позовом про сплату за поставлену продукцію сплинув 19.10.2014, у той час, як позивач звернувся до суду з позовом лише 10.04.2015.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 (далі, Постанова Пленуму № 10) за змістом частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених статті 175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 4.2. Постанови Пленуму №10 у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

В свою чергу, статтею 264 Цивільного кодексу України визначено випадки, в яких перебіг позовної давності переривається.

Зокрема, у частині 1 вказаної статті визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

При цьому, частиною 3 статті 264 Цивільного кодексу України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання. (пункт 4.3. Постанови Пленуму № 10).

Пунктом 4.4.1. Постанови Пленуму № 10 роз'яснено, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Як вбачається із матеріалів справи, сторонами 01.10.2012, тобто в межах строку позовної давності, складено акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2012 на загальну суму 1 091 584,19 грн., який згідно довідки позивача про заборгованість включає в себе борг за Договором №273-к/112-234-У від 13.10.2010 в сумі 60 000,00 грн. (том 1, а.с. 71-73). Даний акт підписаний головним бухгалтером відповідача.

Разом з цим, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначав, що акт звірки взаєморозрахунків від 01.10.2012, підписаний від ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» бухгалтером, до повноважень якого входить ведення бухгалтерського обліку, а не підтвердження або спростування виконання сторонами зобов'язань, що, на думку апелянта свідчить про неправомірність такого акта.

Суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів апелянта в цій частині, оскільки скаржником не заперечується, що особа, яка підписала акт звіряння, є посадовою особою відповідача, а саме головним бухгалтером підприємства.

В свою чергу, пунктом 7 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що головний бухгалтер підприємства, зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства, тощо.

При цьому, підпис посадової особи відповідача, також скріплений мокрою печаткою підприємства, чинність якої сторонами не заперечується, що окремо свідчить про дійсність такого акту.

Відтак, висновок суду першої інстанції по переривання строку позовної давності є правомірним та не спростований доводами апелянта.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що факт наявності основної заборгованості відповідача перед позивачем належним чином доведений, а строк позовної давності пропущено не було, позовні вимоги про стягнення з відповідача 60 000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, позивач просив стягнути з відповідача 10 800,00 грн. пені та 4 200,00 грн. штрафу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов Договору, у визначений строк оплату за поставлену продукцію не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Так, частиною другою статті 231 Господарського кодексу України, на яку посилається позивач, передбачено відповідальність за порушення господарського зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

У пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Тобто, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 04.02.2014 по справі №3-14гс14.

При цьому, позивачем було нараховано пеню та штраф у даному випадку за порушення відповідачем зобов'язання з оплати товару по Договору (грошового зобов'язання), що виключає можливість визначення розміру штрафу та пені на підставі статті 231 Господарського кодексу України та є підставою для відмови в позові в цій частині.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті поставленої продукції, позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України просив суд стягнути з відповідача 4 940,17 грн. - інфляційних втрат та 5 404,93 грн. - 3% річних за період прострочення з 01.01.2011 по 31.12.2013.

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 4.2 Постанови Пленуму №10 у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання, у позивача виникло право на нарахування 3% річних, інфляційних втрат.

При цьому, суд зазначає, що у пункті 4.4.1. Постанови Пленуму №10 визначено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Господарський суд зазначає, що 3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою є правовими наслідками порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань. Вимоги про сплату нарахувань, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є частиною основного зобов'язання. Вказану правову позицію наведено у пункті 1.14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Отже, враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу не свідчить про переривання такого строку за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Суд апеляційної інстанції перевірив розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, наданий позивачем і взятий до уваги судом першої інстанції та дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню за період з 15.04.2012 року по 31.12.2013 року в розмірі 3 087,12 грн., в межах строків позовної давності, з урахуванням дати подачі позову та заяви відповідача про застосування строків позовної давності, а позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки за період з 15.04.2012 року по 31.12.2013 року (в межах строків позовної давності, з урахуванням дати подачі позову та заяви відповідача про застосування строків позовної давності) інфляційне збільшення суми боргу не відбулось.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення 60 000,00 грн. основного боргу та 3 087,12 грн. трьох відсотків річних.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2015 у справі № 910/9663/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2015 у справі № 910/9663/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/9663/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко