КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2015 р. Справа№ 927/865/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко О.В.

за участі представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Кузнецова В.О. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Чексіл» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.07.2015 року у справі 927/865/15 (суддя - Лавриненко Л.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Чексіл»

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз»

про зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, зобов'язання Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз» перерахувати плату за поставлений ПАТ «Чексіл» природний газ в квітні, травні 2015 року по тарифу, що встановлений договором №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року (зі змінами, встановленими додатковою угодою №1 від 01.05.2014 року), а саме - 1089,00 грн. за 1000 м.куб. газу.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 07.07.2015 року у справі № 927/865/15 в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Чексіл» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, ПАТ «Чексіл» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.07.2015 року у справі № 927/865/15 та прийняти нове рішення по справі, яким зобов'язати ПАТ по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз» перерахувати плату за поставлений ПАТ «Чексіл» природний газ в квітні, травні 2015 року по тарифу, що встановлений договором № ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року (зі змінами, встановленими додатковою угодою №1 від 01.05.2014 року), а саме - 1089,00 за 1000 м.куб. газу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а також не в повній мірі дослідив матеріали справи, у зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Представник відповідача 18.09.2015 через відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2014 у зв'язку з виходом з відпустки суддів Іоннікової І.А. та Тищенко О.В., які входять до постійного складу судової колегії, для розгляду справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Іоннікової І.А., Тищенко О.В.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши думку представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представника позивача.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

02.04.2014 між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз» (постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Чексіл» (споживач) було укладено Договір №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору постачальник постачає природний газ споживачу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Газ, що продається за цим договором, використовується споживачем виключно для населення відомчого житлового фонду, що знаходиться на балансі споживача (п.1.2. Договору).

Відповідно до п. 2.3. Договору постачальник забезпечує постачання газу в пункти призначення в обсягах, підтверджених оператором, де передає газ споживачу.

Перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживаючого обладнання, а також договірні обсяги постачання газу споживачу, відповідно до п. 2.1. Договору, наведено в додатку 2 до Договору (а.с.22), відповідно до якого постачальник здійснює протягом 2014 року постачання природного газу споживачу для власного споживання в обсязі 42,924 тис.куб.м., у тому числі по місяцях та кварталах.

Додатком №3 до Договору сторони погодили, що кількість газу, яка повинна поставлятись постачальником для населення відомчого житла, що знаходиться на балансі покупця визначається відповідно до норм споживання природного газу населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №619 від 08.06.1996 року або показниками контрольно-вимірювального приладу. З тексту додатку №3 вбачається, що газовий лічильник на газифікований об'єкт в гуртожиток по вул.Ушинського,6 був встановлений 15.09.2014 року.

Згідно з п. 10.1. Договору визначено, що договір набирає чинності з 01.01.2014 року укладається на строк до 31.12.2014 року. Договір вважається продовженим на аналогічний період, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому сторони мають переоформити усі додатки до договору з визначенням планових обсягів газу на продовжений термін.

Усі зміни та доповнення до договору оформлюються письмово, підписуються уповноваженими особами та скріплюються печатками обох сторін (п. 10.2. Договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як свідчать матеріали справи, і проти чого сторони не заперечували, договір №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року продовжив свою дію на 2015рік.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» №705 від 25.07.2012 року передбачено, що гарантованими постачальниками природного газу є суб'єкти господарювання, що в установленому порядку отримали ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та провадять діяльність на затвердженій Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, території з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом для споживачів України (крім промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії.

Рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 26.03.2015р. № 932, відповідачу видано ліцензію серії АЕ №295557 зі строком дії з 31.03.2015 по 30.03.2020 на постачання природного газу (метану), вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1640 від 28.05.2015 року «Про анулювання ліцензій на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом», відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та Указу Президента України від 10.09.2014 року №715 «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», з 01.07.2015 року анульовано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом АЕ №295557, видану Публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз» .

Таким чином, з 01.07.2015р., відповідач втратив право на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладений між сторонами Договір №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, по своїй правовій природі є договором поставки.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Нормами ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Умовами п.п.5.1.1, 5.1.2., 5.1.5. Договору сторони погодили, що постачальник (відповідач) зобов'язується виконувати умови договору, зокрема, забезпечувати постачання газу до пунктів призначення на умовах та в обсягах, визначених договором; складати та надавати для погодження споживачеві акт приймання-передавання газу, а також згідно з п.5.2.1. Договору має право отримувати від споживача плату за поставлений газ за цінами, визначеними в розділі 4 договору.

Пунктом 2.6. Договору передбачено, що послуги з постачання газу підтверджуються підписаним сторонами актом приймання-передачі газу, що оформлюється за даними вузлів обліку, визначених у додатку 1 до договору та відповідно до норм споживання природного газу населенням, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №619 від 08.06.1996 року, що розраховуються відповідно додатку 3 до договору.

Згідно п.п.2.8.-2.10. Договору постачальник до 2-го числа, наступного за звітним місяцем, направляє споживачу два примірники акта приймання-передачі газу за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою постачальника. Споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі газу зобов'язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою споживача або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі газу. У випадку відмови від підписання акта приймання-передачі газу розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до договору або в судовому порядку. До прийняття рішення судом обсяг та вартість послуг з постачання встановлюються відповідно до даних постачальника. Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору постачальником (відповідачем) було поставлено покупцю (позивачу) природний газ у квітні 2015 року в обсязі 0,721 тис.м.куб. та у травні 2015 року в обсязі 0,459 тис.м.куб.

Відповідно до п.4.1. Договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, в редакції додаткової угоди №1 від 01.05.2014 року про внесення змін до договору на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року, ціна на природний газ, який використовується населенням відомчого житлового фонду для приготування їжі та підігріву води встановлюється з 01.05.2014 року за 1000,0м.куб. газу і складає, зокрема, згідно з підпунктом 2: за умови, що обсяг споживання природного газу не перевищує 2500куб.м. на рік - за наявності газових лічильників всього - 1089,00 грн., з урахуванням цільової надбавки до ціни природного газу, тарифів на транспортування і постачання природного газу та податку на додану вартість.

Вказана в п.4.1. Договору роздрібна ціна на газ була встановлена постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, від 03.04.2014р. № 420 «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення» та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 08.04.2014р. за № 388/25165, про що також зазначено сторонами в додатковій угоді № 1 від 01.05.2014 року про внесення змін до договору на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року.

Згідно з пунктом 4.4. Договору сторони домовились, що ціна газу, розрахована відповідно до пунктів 4.1. та 4.2. договору, є обов'язковою для сторін з дати набрання нею чинності. Визначена на її основі вартість газу буде застосовуватись сторонами при складанні актів приймання-передачі газу та розрахунках за газ згідно з умовами договору.

У відповідності до п. 2.8. Договору постачальником (відповідачем) було направлено споживачу акт передачі-приймання природного газу за квітень 2015 року №ЧН000010762 в кількості 0,721 тис.м.куб виходячи із ціни 7,188 грн. за 1 м.куб на загальну суму 5107,07 грн. та акт передачі-приймання природного газу №ЧН000013287 за травень 2015 року в кількості 0,459 тис.м.куб виходячи із ціни 7,188 грн. за 1 м.куб на загальну на суму 3255,49 грн., а також виставлені відповідні рахунки на оплату №000010762 за квітень на суму 5107,07 грн. та №000013287 за травень на суму 3255,49 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз» перерахувати плату за поставлений ПАТ «Чексіл» природний газ в квітні, травні 2015 року по тарифу, що встановлений договором №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року (зі змінами, встановленими додатковою угодою №1 від 01.05.2014 року), а саме - 1089,00 за 1000 м.куб.газу, оскільки сторонами не були внесені зміни до договору щодо зміни ціни на природний газ, який поставлявся по вказаному договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

У відповідності до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки, тощо), які встановлені або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Частиною 5 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Положеннями ст. 12 Господарського кодексу України визначено, що одним з основних засобів регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є регулювання цін і тарифів.

Відповідно до ч. 3 ст. 189 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни.

Згідно із ст. 191 Господарського кодексу України державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку. Державне регулювання цін здійснюється згідно із Законом України «Про ціни і ціноутворення».

Відповідно до ст. 192 Господарського кодексу України політика ціноутворення, порядок встановлення та застосування цін, повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо встановлення та регулювання цін, а також контролю за цінами і ціноутворенням визначаються законом про ціни і ціноутворення, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про ціни і ціноутворення», дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, органами, що здійснюють державне регулювання діяльності суб'єктів природних монополій, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання, які провадять діяльність на території України, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення.

Державна цінова політика у сфері діяльності суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на суміжних ринках, відповідно до ст.8 Закону України «Про ціни і ціноутворення», реалізується відповідно до законодавства про природні монополії та інших законів України.

Статтею 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» передбачено, що державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб'єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку. Державні регульовані ціни можуть запроваджуватися на товари суб'єктів господарювання, які порушують вимоги законодавства про захист економічної конкуренції.

Державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації).

Зміна рівня державних регульованих цін здійснюється в порядку і строки, що визначаються органами, які відповідно до цього Закону здійснюють державне регулювання цін.

Зміна рівня державних регульованих цін може здійснюватися у зв'язку із зміною умов виробництва і продажу (реалізації) продукції, що не залежать від господарської діяльності суб'єкта господарювання.

Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади, державні колегіальні органи та органи місцевого самоврядування під час встановлення державних регульованих цін на товари до складу таких цін обов'язково включають розмір їх інвестиційної складової частини.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» державне регулювання діяльності суб'єктів ринку природного газу, в тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснюється Кабінетом Міністрів України, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, та центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень.

Крім того, відповідно до частини 3 ст. 4 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, належать, зокрема: ліцензування господарської діяльності на ринку природного газу; забезпечення проведення тарифної та цінової політики на ринку природного газу; встановлення тарифів на: постачання природного газу та газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Частиною 1 ст.5 Закону України «Про природні монополії» визначено сфери діяльності суб'єктів природних монополій, зокрема, транспортування нафти і нафтопродуктів трубопроводами; транспортування природного і нафтового газу трубопроводами; розподіл природного і нафтового газу трубопроводами; зберігання природного газу в обсягах, що перевищують рівень, який встановлюється умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності із зберігання природного газу ліцензійними умовами).

Відповідно до частини 5 ст.10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» реалізація природного газу для задоволення потреб населення здійснюється гарантованими постачальниками за роздрібними цінами, встановленими Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики.

Таким чином, порядок встановлення закупівельних цін на газ як державних регульованих цін зокрема, а також політика ціноутворення в цілому при формуванні та встановленні таких цін визначаються з урахуванням положень Закону України «Про ціни і ціноутворення» та Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу».

Відповідно ціни на природний газ для суб'єктів, зазначених у ст. 10 Закону України «Про засаді функціонування ринку природного газу», є державними регульованими цінами, і уповноважена їх встановлювати Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на момент виникнення спірних правовідносин, а саме з 01.04.2015 року, відповідно до постанови НКРЕ від 03.03.2015 року №585 «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення», були встановлені нові роздрібні ціни на природний газ, що використовується для потреб населення (з урахуванням податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності, тарифів на послуги з транспортування, розподілу і постачання природного газу за регульованим тарифом), у разі використання природного газу, а саме: для приготування їжі та/або підігріву води - 7,188 грн. за 1 м.куб.; для індивідуального опалення або комплексного споживання (індивідуальне опалення, приготування їжі та/або підігрів води): у період з 01.05. по 30.09. (включно) - 7,188 грн. за 1 м.куб.; у період з 01.10. по 30.04. (включно): за обсяг, спожитий до 200 м.куб. природного газу на місяць (включно) - 3,600 грн. за 1 м.куб.; за обсяг, спожитий понад 200 м.куб. природного газу на місяць - 7,188 грн. за 1 м.куб.

Відповідно до п. 3 даної постанови НКРЕ від 03.03.2015 року №585, постанова НКРЕ від 03.04.2014 року №420 «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.04.2014 року за №388/25165, втратила свою чинність.

Постанова НКРЕ від 03.04.2014 року №420 «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.04.2014 року за №388/25165, була опублікована в Офіційному віснику України 03.03.2015, ст. 401, стор.14, № 15/1, код 75896/2015 .

З наведеного вбачається, що Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Чернігівгаз», як гарантований постачальник природного газу, зобов'язаний був з 01.04.2015 реалізовувати природний газ для задоволення потреб населення за цінами встановленими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №583 від 03.03.2015 року «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення».

Положеннями п. 4.3. Договору сторони передбачили, що постачальник зобов'язується розміщувати інформацію про ціну та її складові на своєму офіційному веб-сайті та засобах масової інформації.

Як вбачається із наданих відповідачем доказів, інформація про зміну тарифів на природний газ з 01.04.2015р. була опублікована в газеті «Деснянська правда» від 12.03.2015р. № 11 (539) та розміщена на офіційному веб-сайті ПАТ «Чернігівгаз».

Крім того, інформація про зміну тарифів на природний газ з 01.04.2015р. була опублікована і в Офіційному віснику України 03.03.2015, ст. 401, стор.14, № 15/1, код 75896/2015 .

Оплата за природний газ проводиться виключно грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок постачальника 100% вартості запланованих на наступний місяць обсягів газу, зазначених в додатку 2 до договору, до 25 місяця, що передує місяцю поставки. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної поставки договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. У разі відсутності інформації про ціну газу на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці (п. 4.6. Договору).

З наведеного вбачається, що умовами Договору було передбачено можливість зміни ціни на газ на наступний розрахунковий період, і позивач належним чином був проінформований відповідачем про зміну ціни на природний газ з 01.04.2015р., відповідно до умов Договору

Оскільки ціна на газ регулюється у встановленому законом порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не внесення змін до Договору №ВЖ-Ч-16/7 на постачання природного газу населенню відомчого житлового фонду від 02.04.2014 року щодо зміни ціни на природний газ не звільняє позивача від обов'язку сплати за спожитий природний газ починаючи з 01.04.2015р. за ціною, яка встановлена постановою НКРЕ від 03.03.2015 року №585 «Про встановлення роздрібних цін на природний газ, що використовується для потреб населення».

А отже, відповідачем не було допущено порушення умов Договору та вимог чинного законодавства, і правомірно здійснювалось нарахування позивачу плати за поставлений природний газ у квітні та травні 2015 року по ціні 7,188 грн. за 1 м.куб., згідно виставлених рахунків на оплату №000010762 за квітень на суму 5107,07 грн. та №000013287 за травень на суму 3255,49 грн. на підставі актів передачі-приймання природного газу за квітень 2015 року №ЧН000010762 та за травень 2015 року №ЧН000013287, у зв'язку з чим позовні вимоги є безпідставні та задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно статті 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року визначено, що частина 2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України.

З наведеного вбачається, що посилання відповідача на те, що заявлені позивачем вимоги не відповідають способу захисту порушеного права, яке визначено ст. 16 Цивільного кодексу України, є необґрунтованим та таким, що правомірно відхилене судом першої інстанції.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Чексіл» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.07.2015 року по справі № 927/865/15 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 927/865/15 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

О.В. Тищенко