КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2015 р. Справа№ 910/8329/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Хрипуна О.О.

представники сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: Вовна О.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Фінанси та Кредит" в особі філії "Центральне регіональне управління" ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 по справі № 910/8329/15-г (суддя: Прокопенко Л.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ягуар"

до Публічного акціонерного товариства "Банк Фінанси та Кредит"

про зобовязання виконати платіжне доручення 2 249 595, 32 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 по справі № 910/8329/15-г за позовом ТОВ "Ягуар" до Публічного акціонерного товариства "Банк Фінанси та Кредит" в особі філії "Центральне регіональне управління" ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" про зобов'язання виконати платіжне доручення 2 249 595, 32 грн. - позов задоволено, зобов'язано відповідача списати , а також стягнуто 57 007,29 грн.. пені за несвоєчасне виконання зобов'язання з перерахування коштів за Договором.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що всупереч п. 3.2. Договору № 1112 на розрахунково-касове обслуговування від 10.07.2006, ст. 8.1. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. ст. 1066, 1068 Цивільного кодексу України, відповідачем не було виконано розпорядження позивача по перерахуванню грошових коштів, згідно платіжного доручення № 237 від 05 березня 2015 на суму 2 192 588,03 грн., згідно якого Банку було доручено списати з рахунку ТОВ "Ягуар" № 2980 відкритому у філії "Київське регіональне управління" Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" МФО 300937 на рахунок одержувача № 4082 відкритого в Публічному акціонерному товаристві "Перший інвестиційний банк", МФО 300506 грошові кошти у розмірі 2 192 588,03 грн. Крім того, за невиконання відповідачем свого зобов'язання щодо перерахування коштів, судом, з посиланням на приписи п. 32.2. ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ст. 230 Господарського кодексу України, було присуджено до стягнення з відповідача 57007,29 грн. пені.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 11.08.2015, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 по справі № 910/8329/15-г в частині стягнення з ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" в особі філії "Центральне регіональне управління" ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" пені в розмірі 57 007, 29 грн. Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до того, що позивачем не було доведено вину банку у невиконанні договірних зобов'язань з виконання платіжного доручення № 237 від 05 березня 2015 на суму 2 192 588,03 грн., оскільки позивачем не було заявлено клопотання про призначення судової експертизи комп'ютерної техніки і програмних продуктів, з метою встановлення помилки при виконанні платіжного доручення. Таким чином, оскільки вина банку у невиконанні договірних зобов'язань не доведена позивачем, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача штрафної санкції у вигляді пені.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" в особі філії "Центральне регіональне управління" ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" по справі № 910/8329/15-г розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 09.09.2015 по справі №910/8329/15-г апеляційну скаргу ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" в особі філії "Центральне регіональне управління" ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 по справі №910/8329/15-г було прийнято та призначено до розгляду на 06.10.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Тищенко А.І. від 06.10.2015 у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Корсакової Г.В., апеляційну скаргу по справі №910/8329/15-г передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2015 справу № 910/8329/15-г прийнято до провадження колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л. та Хрипун О.О., розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати в судовому засіданні, призначеному на 06.10.2015.

В судовому засіданні 06.10.2015 представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Крім того, 06.10.2015 апелянтом через Канцелярію Київського апеляційного господарського суду подано письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких останній наголошував на тому, що постановою Правління НБУ № 612 від 17.09.2015 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит» а делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» в АТ «Фінанси та кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію та три місяці з 18.09.2015 до 17.12.2015 включно. Таким чином, апелянт вказує, що на даний час на нього розповсюджується дія спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з яким під час здійснення тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Позивач в судове засідання 06.10.2015 представників не направив, причин неявки в судове засідання представників - не повідомив. Позивач про призначене судове засідання на 06.10.2015 повідомлений належним чином за адресою свого місцезнаходження.

Згідно з ч.3 п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

Суд апеляційної інстанції враховує і те, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

П.п. 3.9.1. п.п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, неявка представників позивача не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників позивача за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції і підтверджується наявними матеріалами справи, 10.07.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Банк "Фінанси та Кредит" (яке в подальшому змінило найменування на АТ "Банк "Фінанси та Кредит") (далі - Банк) і Товариством з обмеженою відповідальністю "ЯГУАР" (далі -Клієнт) було укладено Договір № 1112 на розрахунково-касове обслуговування.

Згідно з п. 1.1. Договору Банк відкриває Клієнту поточний рахунок у національній валюті № 2980 та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а Клієнт зобов'язується оплачувати послуги Банку згідно Тарифів Банку в порядку і на умовах, визначених Договором.

Розділом 2 Договору "Обслуговування рахунку" визначається порядок обслуговування рахунку, а саме.

Згідно п. 2.1. Договору, Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування Рахунку в операційний день Банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами.

Згідно п. 2.2. Договору, списання Банком грошових коштів з Рахунку здійснюється за дорученням Клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Згідно п 2.3. Договору, накладення арешту на Рахунок або припинення операцій за ним, що обмежує право Клієнта на розпорядження коштами, можливе тільки у випадках, встановлених чинним законодавством України.

Згідно п. 2.4. Договору, умови та порядок роботи за системою "Клієнт-Банк" регламентується окремим договором, який є невід'ємною частиною Договору.

Згідно п. 2.5 Договору, розрахунково-касове обслуговування Клієнта здійснюється у відділенні КРУ Банку "Фінанси та Кредит", ТОВ за адресою: м. Київ, вул. Мішуги, 11 Б, відділення № 20.

Розділом 3 Договору "Права та обов'язки сторін" визначаються права та обов'язки сторін Договору.

Так, згідно п.п. 3.2.1 п. 3.2 Договору, Клієнт має право самостійно розпоряджатися грошовими коштами на Рахунку, окрім випадків обмеження такого права, встановлених чинним законодавством України.

Згідно п.п. 3.3.2 п. 3.3. Договору, Банк зобов'язався вести комплексне розрахунково-касове обслуговування Рахунку та виконувати за дорученням Клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами. Надання інших послуг, що безпосередньо не відносяться до розрахунково-касового обслуговування (кредитування, операції з цінними паперами, факторинг, лізинг та інші операції здійснюється на підставі окремих договорів, закладених між Банком і Клієнтом.

Відповідно до п.п. 3.3.3 п. 3.3 Договору, Банк зобов'язався здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку у визначений час з 9-00 по 15-00, крім суботи, неділі та святкових та неробочих днів, а п.п. 3.3.5 - Банк зобов'язався забезпечувати своєчасне зарахування грошових коштів на рахунок.

10.07.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Банк "Фінанси та Кредит" (яке в подальшому змінило найменування на АТ "Банк "Фінанси та Кредит") (далі - Банк) і Товариством з обмеженою відповідальністю "ЯГУАР" (далі -Клієнт) укладено Додаткову угоду до договору на розрахунково-касове обслуговування, згідно умов якої Банк зобов'язався проводити розрахункове обслуговування Клієнта в системі електронних платежів «Клієнт-Банк», а саме: проводити розрахункові операції за дорученням клієнта з використанням розрахункових документів в електронній формі, які передаються каналами електронного зв'язку (п.п. 1.1), за порушення умов додаткової угоди, сторони несуть відповідальність, встановлену діючим законодавством і Порядком проведення розрахункових операцій в системі електронних платежів «Клієнт-Банк» (додаток № 1).

Позивач зазначав, що, керуючись п. 3.2. Договору, 05 березня 2015 року ТОВ "Ягуар" звернулось до Банку з вимогою виконати платіжне доручення № 237 від 05 березня 2015 на суму 2 192 588,03 грн. (два мільйони сто дев'яносто дві тисячі п'ятсот вісімдесят вісім грн. 03 коп.), згідно якого Банку було доручено списати з рахунку ТОВ "Ягуар" № 2980 відкритому у філії "Київське регіональне управління" Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" МФО 300937 на рахунок одержувача № 4082 відкритого в Публічному акціонерному товаристві "Перший інвестиційний банк", МФО 300506 грошові кошти у розмірі 2 192 588,03 грн.

Копія платіжного доручення № 237 від 05 березня 2015 на суму 2 192 588,03 грн. (два мільйони сто дев'яносто дві тисячі п'ятсот вісімдесят вісім грн. 03 коп.) наявна в матеріалах справи, і містить відмітку Банку про його прийняття 05.03.2015.

Крім того, згідно банківської виписки по особовому рахунку позивача № 2980 відкритому у філії "Київське регіональне управління" Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" МФО 300937, на рахунку позивача були наявні грошові кошти в обсязі 2 192 588,03 грн., тобто в обсязі, необхідному для виконання платіжного доручення № 237 від 05 березня 2015 на суму 2 192 588,03 грн. (два мільйони сто дев'яносто дві тисячі п'ятсот вісімдесят вісім грн. 03 коп.).

Проте, платіжне доручення № 237 від 05 березня 2015 на суму 2 192 588,03 грн. (два мільйони сто дев'яносто дві тисячі п'ятсот вісімдесят вісім грн. 03 коп., Банком виконане не було, що і стало підставою звернення позивача з відповідним позовом до суду.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо здійснення переказу коштів просив зобов'язати відповідача списати з рахунку ТОВ "Ягуар" № 2980 відкритому у філії "Київське регіональне управління" Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" МФО 300937 на рахунок одержувача № 4082 відкритого в Публічному акціонерному товаристві "Перший інвестиційний банк", МФО 300506 грошові кошти у розмірі 2 192 588,03 грн., згідно платіжного доручення № 237 від 05.03.2015.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору, суд апеляційної інстанції встановив, що за своєю правовою природою наведений договір є догвором банківського рахунка.

Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 1066 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно ч.3 ст. 1068 Цивільного кодексу України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1073 Цивільного кодексу України передбачено, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

За платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту (ч. 1 ст. 1089 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1091 Цивільного кодексу України, банк, що прийняв платіжне доручення платника, повинен перерахувати відповідну грошову суму банкові одержувача для її зарахування на рахунок особи, визначеної у платіжному дорученні.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Пунктом 8.4 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

У разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення клієнта банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону (ч. 1 ст. 1092 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідачем в порушення вимог п. 8.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та п. 2.2, п. п. 3.2.2 п. 3.2, п.п. 3.3.3 п. 3.3 Договору, умов додаткової угоди до Договору, не було виконано у визначений договором строк платіжне доручення позивача № 237 від 05 березня 2015 на суму 2 192 588,03 грн. (два мільйони сто дев'яносто дві тисячі п'ятсот вісімдесят вісім грн. 03 коп.), згідно якого Банку було доручено списати з рахунку ТОВ "Ягуар" № 2980 відкритому у філії "Київське регіональне управління" Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" МФО 300937 на рахунок одержувача № 4082 відкритого в Публічному акціонерному товаристві "Перший інвестиційний банк", МФО 300506 грошові кошти у розмірі 2 192 588,03 грн. Наявність вказаних сум на поточному рахунку позивача підтверджується банківською випискою за спірний період. Крім того, апелянт не заперечував вказану обставину.

Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відповідачем було порушено умови договору щодо своєчасного виконання зобовґязання по виконанню платіжного доручення позивача № 237 від 05 березня 2015 на перерахування коштів на суму 2 192 588,03 грн. (два мільйони сто дев'яносто дві тисячі п'ятсот вісімдесят вісім грн. 03 коп.) на визначений позивачем рахунок, а також положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Таким чином, право позивача є порушеним саме з моменту невиконання відповідачем зазначеного платіжного доручення (березень 2015 року), і підлягає захисту в судовому порядку.

Крім того, судом першої інстанції з посиланням на припис п.32.2 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" було присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 57 007, 29 грн. за порушення виконання зобов'язання за договором в частині своєчасного виконання платіжного доручення № 237 від 05 березня 2015..

З вказаним висновком суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується, оскільки відповідачем було порушено умови договору щодо своєчасного виконання зобовґязання по виконанню платіжного доручення позивача № 237 від 05 березня 2015 на перерахування коштів на суму 2 192 588,03 грн. (два мільйони сто дев'яносто дві тисячі п'ятсот вісімдесят вісім грн. 03 коп.) на визначений позивачем рахунок, прострочення вказаного обов'язку відбувалось з 06.03.2015 (п.п. 3.3.2, п.п. 3.3.3 п. 3.3, Договору, п. п. 5.2 додаткової угоди від 10.07.2006)по 31.03.2015 (самостійно визначена позивачем дата граничного нарахування), що згідно п.32.2 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" є підставою для застосування до відповідача штрафної санкції у вигляді пені, розмір якої визначено нормою закону, і згідно розрахунку позивача, який перевірено судом апеляційної інстанції і з яким суд погоджується, складає 57 007,29 грн.

Згідно п.32.2 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

В свою чергу, апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" в особі філії "Центральне регіональне управління" ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" пені в розмірі 57 007, 29 грн.

Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до того, що позивачем не було доведено вину банку у невиконанні договірних зобов'язань з виконання платіжного доручення № 237 від 05 березня 2015 на суму 2 192 588,03 грн., оскільки позивачем не було заявлено клопотання про призначення судової експертизи комп'ютерної техніки і програмних продуктів, з метою встановлення помилки при виконанні платіжного доручення. Таким чином, оскільки вина банку у невиконанні договірних зобов'язань не доведена позивачем, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача штрафної санкції у вигляді пені.

Проте, з вказаним доводом апеляційної скарги суд апеляційної інстанції не погоджується та вважає його безпідставним та необґрунтованим з огляду на наступне.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Пунктом 2 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» від 23 березня 2012 року N 4 визначено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

В свою чергу, предметом доказування у даній справі є наявність обставин порушення відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем за Договором щодо виконання платіжного доручення № 237 від 05 березня 2015, і позивачем було доведено належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст.ст. 33 34 Господарського процесуального кодексу України порушення відповідачем зобовґязання по виконанню платіжного доручення позивача № 237 від 05 березня 2015 на перерахування коштів на суму 2 192 588,03 грн. (два мільйони сто дев'яносто дві тисячі п'ятсот вісімдесят вісім грн. 03 коп.) на визначений позивачем рахунок.

В свою чергу, відповідачем в обгрунтування свого твердження щодо необхідності експертного дослідження комп'ютерної техніки і програмних продуктів, з метою встановлення помилки при виконанні платіжного доручення - не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів в розумінні вимог ст.ст. 33 34 Господарського процесуального кодексу України, як не було реалізовано і свого права на заявлення клопотання про призначення судової експертизи в обґрунтування такого твердження.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що проведення судової експертизи необхідне лише у випадку дійсної необхідності спеціальних знань для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, і є правом сторони, а не її обов'язком, що обумовлено зокрема обсягом прав сторони спору, визначених статтею 22 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, апелянт додатково в обгрунтування підстав апеляційної скарги наголошував на тому, що постановою Правління НБУ № 612 від 17.09.2015 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» в АТ «Фінанси та кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18.09.2015 до 17.12.2015 включно. Таким чином, апелянт вказує, що на даний час на нього розповсюджується дія спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з п. 1 ч. 5 ст. 36 якого під час здійснення тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Проте, з наведеними доводами, як підстава для скасування рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції - не погоджується з огляду на наступне.

Оскаржуване судове рішення було винесено 11.08.2015, тобто до винесення постанови Правління НБУ № 612 від 17.09.2015 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і до запровадження тимчасової адміністрації.

Таким чином, станом на момент прийняття рішення, суд першої інстанції надав оцінку існуючих правовідносин сторін і встановив наявність порушення відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем згідно умов Договору.

В свою чергу, саме з моменту винесення постанови Правління НБУ № 612 від 17.09.2015 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» та на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», на відповідача розповсюджуються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і подальше виконання рішення суду першої інстанції повинно здійснюватись вже з урахуванням приписів наведеного спеціального закону, оскільки за приписами наведеного закону позивач набув статусу кредитора банка в розумінні вимог ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тобто особи, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань, які у даному випадку, підтверджені і рішенням суду.

Враховуючи наведене, у суду апеляційної інстанції згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України відсутні підстави для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 по справі №910/8329/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 по справі № 910/8329/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/8329/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

О.О. Хрипун