ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року Справа № 910/760/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя : Корсак В.А.

судді: Данилова М.В., Данилова Т.Б. (доповідач)

розглянувши матеріали касаційної скаргиКиївського квартирно-експлуатаційного управління
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 06.08.2015р.
у справі господарського суду№910/760/15-г міста Києва
за позовом публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доКиївського квартирно-експлуатаційного управління
про за участю представників сторін: позивача - відповідача -стягнення 20 014,52грн. пр. Прокоф'єва Л.В. - дов. №14-4 від 13.01.15р. пр. Войцехівська Н.В. - дов. №303/25-3770 від 21.09.15р.

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління про стягнення з відповідача на користь позивача 20014,52грн. з яких 8780,50грн. - пеня, 1794,11грн. - 3% річних, 9065,70грн. - 7% штрафу та 374,21грн. інфляційні втрати.

Позовні вимоги були вмотивовані тим, що відповідач порушив умови договору №12/314-ТЕ-17 від 28.08.2012р. в частині своєчасної оплати вартості переданого природного газу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.04.2015р. (Підченко Ю.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.08.2015р. (судді Сулім В.В., Корсакова Г.В., Яковлєв М.Л.) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 8715,91грн., 7% штрафу у розмірі 9065,70грн., 3% річних у розмірі 1783,83грн., інфляційні втрати у розмірі 374,07грн. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення і постанову по справі та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В касаційній скарзі Київське квартирно-експлуатаційне управління посилається на те, що договір купівлі-продажу природного газу №12/314-ТЕ-17 від 28.08.2012р. було укладено сторонами без проведення тендерної процедури, передбаченої Законом України "Про здійснення державних закупівель", а відтак, скаржник вважає, що вказаний договір є недійсним (нікчемним), за яким Київське квартирно-експлуатаційне управління не повинно сплачувати неустойку та інші нарахування.

Заслухавши присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні і постанові та доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 28.08.2012р. між ПАТ НАК "Нафтогаз України" (продавець) та Київським КЕУ (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №12/314-ТЕ-17 (далі - договір), предметом якого є зобов'язання продавця передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити природний газ, на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями.

Відповідно до п.2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.08.2012р. по 31.12.2012р. газ обсягом до 106,00 тис. куб.м., у тому числі по місяцях кварталів.

Згідно із п.3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно із п.5.2 договору ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1091,00грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 1091,00грн., крім того ПДВ - 20% - 218,20грн., всього з ПДВ - 1309,20грн.

Відповідно до п.6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що в платіжних дорученнях покупець повинен обов'язково зазначити номер договору, дату його підписання, призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором.

Відповідно до п.7.1 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Згідно із п.7.2 договору у разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п.6.1 умов цього договору він у безумовному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Відповідно до п.11.1 договору останній набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.08.2012р. і діє в частині поставки газу до 31.12.2012р., а в частині розрахунків - до їх повного здійснення

Судами встановлено, що позивачем на виконання умов договору за період з жовтня по грудень 2012 року було поставлено, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 129509,97грн., згідно акту приймання-передачі від 31.10.2012р. на суму 16512,94грн., згідно акту приймання-передачі від 30.11.2012р. на суму 49308,39грн. та згідно акту приймання-передачі від 31.12.2012р. на суму 63688,64грн.

Акти приймання-передачі підписані сторонами та газорозподільною організацією, що свідчить про підтвердження прийняття відповідачем зазначеного в них обсягу природного газу та на вказану суму.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем грошове зобов'язання з оплати вартості природного газу поставленого позивачем у жовтні 2012 року мало бути виконано по 13.11.2012р. включно, у листопаді 2012 року по 13.12.2012р. включно та у грудні 2012 року по 13.01.2013р. включно.

11.06.2013р. на підставі рахунку-фактури №189 відповідачем було сплачено суму заборгованості за спожитий природний газ у повному розмірі 129509,97грн., що підтверджується платіжним дорученням №498 від 11.06.2013р. призначенням платежу за яким є "#2101020# 2274# природний газ за червень 2013# зг.д 13/3620-ТЕ-17/64-2013023 від 13.03.13# рах 189 від 07.06.13 року".

14.06.2013р. відповідач звернувся до позивача з листом №303/25-2403, в якому зазначив, що Київським КЕУ в платіжному дорученні від 11.06.2013р. в призначенні платежу було помилково вказано номер договору 13/3620-ТЕ-17 від 13.03.2013р. та просив вважати призначення платежу: "оплата за природний газ згідно договору №12/314-ТЕ-17 від 28.08.2012р. в тому числі ПДВ 21585,00грн.".

Розглядаючи справу по суті, суди попередніх інстанцій виходили з того, що підписавши договір купівлі-продажу газу, споживши природний газ, що в свою чергу підтверджується актами приймання-передачі газу, а також здійснивши його оплату, відповідач своїми юридично значимими діями погодився з усіма умовами такого договору та схвалив останній.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно із ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується із положеннями ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ст.ст.546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Положеннями п.4 ст.231 Господарського кодексу України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08.11.2010р. у справі №3-12г10.

Враховуючи викладене, суди, здійснивши перевірку розрахунку пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, дійшли до висновку, що пеня підлягає стягненню в сумі 8715,91грн., 3% річних в сумі 1783,83грн., інфляційних втрат в сумі 374,07грн. та 7% штрафу в сумі 9065,70грн.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно із ст.549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст.230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 27.04.2012р. у справі №06/5026/1052/2011 та від 09.04.2012р. у справі №20/246-08.

Щодо посилання скаржника на відсутність коштів в бюджеті на сплату санкцій, то вони були предметом розгляду судів попередніх інстанцій та відхилені ними, оскільки згідно із ч.2 ст.193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частина 2 статті 617 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.218 Господарського кодексу України передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Крім того, статтею 1 Цивільного кодексу України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з бюджету та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують замовника та не заперечують обов'язку такого органу, який виступає стороною зобов'язального правовідношення, від його виконання належним чином.

Таким чином, суди дійшли до висновку, що відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від своєчасної оплати наданих послуг.

Також, в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012р. у справі №11/446 вказується на те, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на черговий рік, не виправдовує бездіяльність установи, яка фінансується з державного бюджету, і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що Київським квартирно-експлуатаційним управлінням не доведено судам попередніх інстанцій, що для закупівлі саме природного газу на суму понад 100000,00грн. повинен бути проведений тендер, і що на закупівлю природного газу Київським квартирно-експлуатаційним управлінням у 2013 році договір був підписаний на підставі саме проведеного тендеру.

Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Київського квартирно-експлуатаційного управління, оскільки доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів по справі, а судами було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для даної справи, їм надано належну правову оцінку та прийнято постанову і рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави залишити їх без змін.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.08.2015р. у справі №910/760/15-г господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий суддя В. Корсак

Судді М. Данилова

Т. Данилова