ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року Справа № 916/1680/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Грека Б.М.- головуючого, Бондар С.В., Кривди Д.С. (доповідача),
за участю представників від:
позивачаБукоємський Р.В., представник,
відповідачане з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належним чином),
третьої особине з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належним чином),
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуКомунального підприємства "Роздільнатеплокомуненерго"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 28.07.2015
у справі№ 916/1680/15 Господарського суду Одеської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доКомунального підприємства "Роздільнатеплокомуненерго",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачаДепартамент розвитку інфраструктури та житлово-комунального господарства Одеської обласної державної адміністрації,
простягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Роздільнатеплокомуненерго" пені в розмірі 116179,79 грн, суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в розмірі 127996,93 грн та 3% річних в розмірі 33830,46 грн, загалом 278007,18 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.06.2015 (суддя Зайцев Ю.О.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.07.2015 (судді: Головей В.М. - головуючий, Журавльов О.О., Шевченко В.В.), позов задоволено частково; стягнуто з Комунального підприємства "Роздільнатеплокомуненерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" суму інфляційних втрат у розмірі 127996,93 грн, 3% річних у розмірі 33830,46 грн, пеню у розмірі 58089,89 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5561 грн; в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням та постановою, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Скаргу мотивовано доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, оскільки суди не надали належну юридичну оцінку всім доказам та обставинам справи. Зокрема, скаржник в скарзі посилається на те, що уклавши договори про організацію взаєморозрахунків, які відповідач повністю виконав, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу. Отже, за висновком скаржника, для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи, але вони виконані відповідачем в повному обсязі і в належні строки.

Відводів складу суду не заявлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наявні матеріали справи та доводи, викладені у касаційній скарзі, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Як встановили суди попередніх інстанцій, між НАК "Нафтогаз України" (продавець) та КП "Роздільнатеплокомуненерго" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу від 30.04.2013 № 13/3447-БО-23, за умовами п.1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцеві у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ) на умовах цього Договору.

Газ, що продається за цим Договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями, та іншими споживачами (п.1.2 Договору).

За змістом п.3.3. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до п.6.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п.7.2 Договору у разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього Договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього Договору, він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач на виконання умов Договору з січня по грудень 2013 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 2003744,74 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких наявні в матеріалах справи.

Посилаючись на те, що відповідач прострочив виконання зобов'язання зі своєчасної оплати вартості поставленого газу, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі про стягнення з відповідача пені в розмірі 116179,79 грн, суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в розмірі 127996,93 грн та 3% річних в розмірі 33830,46 грн, загалом 278007,18 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, визнав доведеним факт порушення відповідачем зобов'язань зі своєчасної сплати вартості газу, отриманого за договором від 30.04.2013 № 13/3447-БО-23, у зв'язку з чим стягнув з відповідача на користь позивача суму інфляційних втрат у розмірі 127996,93 грн, 3% річних у розмірі 33830,46 грн та пеню у розмірі 58089,89 грн.

Однак, зазначені висновки господарських судів не є такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права та всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, як це передбачено ст.43 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарські суди першої та апеляційної інстанцій, обмежившись посиланням на порушення відповідачем передбачених умовами договору від 30.04.2013 №13/3447-БО-23 строків оплати природного газу як на підставу стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, не встановили обставини, що входять до предмету доказування в даній справі, не надали оцінки наявним у справі доказам і доводам відповідача, викладеним, зокрема, у відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу позивача щодо погашення частини боргу на державному рівні на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №30 від 29.01.2014, договорів про організацію взаєморозрахунків за природний газ №261/30 від 26.02.2014 та №821/30 від 15.10.2014.

Відповідачем подано до матеріалів справи договори про організацію взаєморозрахунків №261/30 від 26.02.2014 та №821/30 від 15.10.2014, укладені між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області, Департаментом фінансів Одеської обласної державної адміністрації, Департаментом розвитку інфраструктури та житлово-комунального господарства Одеської обласної державної адміністрації, Фінансовим управлінням Роздільянської районної державної адміністрації, Роздільнянською районною радою, Комунальним підприємством спільної власності територіальних громад Роздільнянського району "Роздільнатеплокомуненерго", Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", які передбачають організацію проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п.24 ст.14 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 №30, зокрема, погашення заборгованості за спожитий природний газ за 2013 рік згідно з договором від 30.04.2013 № 13/3447-БО-23.

В п.17 та п.15 договорів про організацію взаєморозрахунків №261/30 від 26.02.2014 та №821/30 від 15.10.2014, відповідно, сторони визначили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Також відповідач посилався на те, що на виконання договорів про організацію взаєморозрахунків №261/30 від 26.02.2014 та №821/30 від 15.10.2014 він перерахував в обумовлений в зазначених договорах строк суми заборгованості згідно платіжних доручень, копії яких додані до матеріалів справи.

Укладення договорів про проведення взаєморозрахунків за рахунок субвенцій з державного бюджету в силу вимог чинного законодавства є диспозитивним правом його учасників.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 09.09.2014 №3-105гс14, укладенням договорів про організацію взаєморозрахунків сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу. Отже, для застосування санкцій, передбачених пунктом 7.2 Договору, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків, які діяли на момент розгляду справи, і відповідно до п.17 договору №261/30 від 26.02.2014 та п.15 договору №821/30 від 15.10.2014 сторони засвідчили, що після виконання договорів вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Аналогічні висновки містяться, зокрема, і у постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 № 3-23гс15.

Згідно із ч.1 ст.11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки спірним правовідносинам з урахуванням умов договорів про організацію взаєморозрахунків №261/30 від 26.02.2014 та №821/30 від 15.10.2014, якими було змінено порядок та строк виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу від 30.04.2013 №13/3447-БО-23, та дійшли передчасного висновку про наявність підстав для стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

За таких обставин, наведене свідчить про неповне з'ясування судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Касаційна ж інстанція згідно з ч.2 ст.1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, згідно з п.3 ст.1119 та ч.1 ст.11110 ГПК України оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. У такому розгляді суду необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 1115, 1117, 1119- 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Роздільнатеплокомуненерго" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 08.06.2015 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 28.07.2015 у справі №916/1680/15 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції

Головуючий Б. Грек

Судді С. Бондар

Д. Кривда