ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.09.2015 Справа № 908/3127/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Колесника Р.М., суддів Демідової П.В., Говоруна О.В., при секретарі Романцової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом

позивача: приватного підприємства «Летранс», с. Липини, Волинська область

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю НВО «Інкор і Ко», м. Донецьк

про стягнення 290334,66 гривень

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю

Від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю

Позивач, приватне підприємство «Летранс» звернулося до суду з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і Ко» про стягнення заборгованості за договором оренди № 609 від 31.12.2013 року у розмірі 290334,66 гривень, з яких 87400 гривень заборгованість з орендної плати, 5820,31 гривень пеня, 314,63 гривень 3% річних, 21999,72 гривень інфляційні втрати та 174800 гривень неустойка.

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач свідомо направив орендовані вагони небезпечним шляхом через територію, що не контролюється Україною та подальше утримання цих вагонів на ст. Ясинувата не позбавляла відповідача обовязку сплатити орендну плату після закінчення строку дії договору до моменту повернення орендованих вагонів за період січень-квітень 2015 року, невиконання цього обовязку стало приводом для нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляції та внаслідок прострочення повернення майна після припинення строку дії договору позивач вимагає стягнення неустойки, обчисленої виходячи із подвійного розміру орендної плати відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України.

В перебігу розгляду справи позивач неодноразово надавав додаткові пояснення по справі з метою додаткового обґрунтування заявлених позовних вимог та з метою спростування доводів відповідача, наведених ним у своїх запереченнях проти позову.

Представник відповідача в перебігу розгляду справи надавав письмові заперечення на позовну заяву, відзив на позовну заяву, відповідно до яких підставами, з яких вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають оскільки в момент складання актів приймання-передачі вагонів з оренди позивач не мав жодних претензій до відповідача, відповідальність за безпеку перевезень несе перевізник, яким є ДП Донецька залізниця, відповідач не міг користуватися орендованим майном в період часу з 07.08.2014 року по 13.04.2015 року, що за приписами ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України є підставою для звільнення його від плати за користування за весь цей час, а також свідчить про відсутність підстав для нарахування неустойки за правилами ст. 785 Цивільного кодексу України.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 04.08.2015 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді Колесника Р.М., суддів Демідової П.В., Говоруна О.В..

Представники сторін зявилися в судове засідання, надали пояснення по справі, відповідно до яких представник позивача наполягав на задоволенні позову, представник відповідача проти задоволення позову заперечував, з підстав, що викладено ними у відповідних процесуальних документах, долучених до матеріалів справи.

Розгляд справи на підставі ст.69 Господарського процесуального кодексу України продовжувався. Розгляд справи на підставі ст.77 Господарського процесуального кодексу України відкладався.

У відповідності до статті 81-1 ГПК України на вимогу учасників судового процесу (відповідача) при розгляді справи по суті здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В перебігу розгляду справи представником відповідача було заявлене клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення кримінального провадження № 0000087 щодо блокування/крадіжки вагонів.

У задоволені зазначеного клопотання ухвалою від 21.07.2015 року відмовлено через те, що судом не встановлено обставин, що роблять неможливим розгляд цієї справи до завершення зазначеного кримінального провадження.

Клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі у якості третіх осіб ДП «Донецька залізниця» та ТОВ «Метінвест Шіппінг», судом відхилене через невідповідність його вимогам ст. 27 Господарського процесуального кодексу України (не зазначено, яким чином рішення по справі може вплинути на права та обовязки зазначених осіб).

Перед початком розгляду справи по суті представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20,22,78,80 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, вислухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ

Позивачем та відповідачем укладено договір оренди залізничного рухомого складу № 609 від 31.12.2013 року, відповідно до умов якого позивач зобовязується передати, а відповідач прийняти в оренду (оплатне користування) залізничні вагони - самоскиди (думпкрани ВС-60).

03.01.2014 року сторонами складено акт приймання-передачі (а.с. 13), згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв 6 вагонів-самоскидів, в тому числі вагони № 55510267 та № 55510135. Актами приймання передачі від 15.06.2014 року (а.с. 14) та від 18.06.2014 року (а.с. 15) позивачем передано у користування ще 2 вагони. Отже загальна кількість вагонів, що було передано у користування відповідача складає 8 одиниць.

За змістом п. 2.1. дата підписання акту приймання-передачі вважається першим днем оренди.

Згідно приписів п.п. 5.1.-5.3. договору оренди орендна плата нараховується за кожну добу оренди, розмір орендної плати становить 380 гривень за один вагон за добу. Ціна залишається незмінюваною протягом всього строку дії договору. Орендар проводить оплату послуг з оренди не пізніше 28 числа місяця наступного за місяцем використання вагонів (п. 5.3. в редакції додаткової угоди №1 від 31.01.2014 року).

Відповідно до п.п. 9.1., 9.2., договору оренди його укладено на строк до 31.12.2014 року, а в частині взаєморозрахунків до повного їх виконання. Після закінчення строку оренди він може бути пролонгований на будь-який строк за взаємною згодою шляхом укладання додаткової угоди, а за її відсутності предмет оренди повертається позивачу в строки та на умовах, визначених договором.

Предмет договору оренди має бути повернутий протягом 30 календарних днів після спливу строку оренди згідно акту приймання-передачі, який складається на станції, вказаній позивачем. Дата складання такого акту є датою повернення предмету оренди та останнім днем оренди (п. 2.3. договору оренди).

Листом № 368 від 30.12.2014 року (а.с. 24) позивач повідомив відповідача про необхідність повернення орендованих вагонів у звязку із закінченням строку дії договору.

Актом від 26.01.2015 року (а.с. 16) відповідач повернув 6 вагонів позивачу.

Актом від 25.04.2015 року (а.с. 37) відповідач повернув позивачу 2 вагони (№ 55510267 та № 55510135), щодо плати за користування яких виник спір.

В період часу з січня по квітень 2015 року сторонами складалися акти виконаних робіт (послуг), зокрема від 31.01.2015 року (а.с. 18) в частині, що стосується оренди розглядуваних вагонів на суму 23560 гривень, від 28.02.2015 року (а.с. 32) на суму 21280 гривень, від 31.03.2015 року (а.с. 34) на суму 23560 гривень та від 30.04.2015 року (а.с. 39) на суму 19000 гривень відповідачем не підписано.

До актів за січень-березень 3015 року відповідачем додавалися заперечення проти нарахувань плати за користування вагонами з тих підстав, що з 11.08.2014 року відповідач не мав можливості користуватися цими вагонами через їх блокування на станції Ясинувата, що відноситься до переліку населених пунктів де проводилася АТО та до переліку населених пунктів, де органи державної влади тимчасово не здійснюють чи здійснюють не у повному обсязі свої повноваження.

Посилаючись на настання обставин, що призвели до неможливості використання орендованих вагонів, з вини відповідача, що не дотримувався положень договору, щодо гарантування безпечного використання вагонів, вчинення дій з метою їх збереження, а також посилаючись на свідоме направлення відповідачем вагонів у зону де проводилася активна фаза АТО, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом про стягнення з відповідача суми заборгованості з орендної плати за користування двома вагонами (№ 55510267 та № 55510135), які було повернуто поза межами строку, визначеного п.п. 2.3., 9.2. договору оренди, а саме просить стягнути з відповідача орендну плату за користування вагонами № 55510267 та № 55510135 за період січень-квітень 2015 року у розмірі 87400 гривень та додатково вимагає стягнення пені - 5820,31 гривень, 3% річних - 314,63 гривень, інфляційних втрат - 21999,72 гривень та неустойки відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України - 174800 гривень.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача до відповідача такими, що не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до виконання грошових зобовязань за договором оренди.

Зважаючи на статус сторін та характер правовідносин, останні, згідно ст.ст.1-3 Господарського кодексу України регламентуються насамперед його положеннями, Цивільним кодексом України та умовами оренди № 609 від 31.12.2013 року

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Виходячи зі змісту прав та обовязків сторін, визначених договором №609 від 31.12.2013р., його предмету, такий договір кваліфікується судом як договір найму (оренди). Як встановлено ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Отже, в контексті зазначених норм, укладений між сторонам договір оренди № 609 від 31.12.2013р. є належною правовою підставою для виникнення у відповідача грошових зобовязань, визначених його умовами впродовж строку його дії.

В матеріалах справи наявні акти приймання-передачі виконаних робіт (послуг), які встановлюють суму орендної плати, в тому числі за користування вагонами № 55510267 та № 55510135:

- від 31.01.2015 року на суму 23560 гривень;

- від 28.02.2015 року на суму 21280 гривень;

- від 31.03.2015 року на суму 23560 гривень;

- від 30.04.2015 року на суму 19000 гривень.

Отже загальна сума нарахованої позивачем орендної плати за спірний період складає 87400 гривень.

Кожний із перелічених актів (окрім акту від 30.04.2015 року) підписаний відповідачем із запереченнями, зміст яких зводиться до того, що з 11.08.2014 року відповідач через блокування вагонів на станції Ясинувата Донецької залізниці, яка входить до зони АТО був позбавлений можливості використовувати вагони з незалежних від нього причин, а, отже, вважав, що не мав сплачувати орендну плату за розглядуваний період (січень-квітень 2015 року).

Як, вже зазначалося, за змістом п.п. 9.1., 9.2., договору оренди його укладено на строк до 31.12.2014 року, після закінчення якого договір може бути пролонгований на будь-який строк за взаємною згодою шляхом укладання додаткової угоди, а за її відсутності предмет оренди повертається позивачу в строки та на умовах, визначених договором.

Судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що додаткова угода щодо продовження строку дії договору не укладалася, та позивач листом № 368 від 30.12.2014 року (а.с. 24) вимагав повернення предмету оренди, в порядку, визначеному п. 2.3. договору

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно ч.1 ст.631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Саме до такої домовленості прийшли і сторони в п. 9.1.1. договору, встановивши, що закінчення строку договору є підставою для його припинення.

Отже договір оренди від 31.12.2013 року є припиненим з 01.01.2015 року та з цього моменту правові підстави для нарахування орендної плати відсутні.

Посилання позивача на те, що орендна плата нараховується за кожну добу оренди (п. 5.1. договору), а останнім днем оренди вважається день підписання акту приймання-передачі майна з оренди (п. 2.3. договору), що на його думку є підставою для нарахування орендної плати і після закінчення строку дії договору, висновків суду про припинення договору з 01.01.2015 року не спростовують, адже жодне положення договору не передбачає продовження нарахування орендної плати після закінчення строку дії договору (припинення договору).

Визначення умовами договору порядку нарахування орендної плати має відношення лише до правовідносин, що виникають та існують впродовж строку дії договору, інших домовленостей сторонами в договорі не зафіксовано.

Єдиним обовязком відповідача після припинення договору оренди є обовязок повернути орендоване майно (п.п. 2.3., 3.2.7, договору), що повністю узгоджується зі змістом ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, яка передбачає правові наслідки зволікання із поверненням орендованого майна у разі припинення договору.

Певні відмінності від загального правила порядку припинення договору закладено в ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється. Але з огляду на те, що зазначена норма закону застосовується до повернення орендованого майна нерухомого майна, до спірних правовідносин, вона застосовуватися не може.

Отже враховуючи, що розглядуваний договір передбачає настання наслідків у вигляді повернення орендованого майна із моментом припинення дії договору, а саме з 31.12.2014 року то подальше нарахування орендної плати за користування вагонами вбачається неправомірним, адже наслідками продовження користування орендованим майном після припинення дії договору може бути лише нарахування неустойки, передбаченої ст. 785 Цивільного кодексу України, а не орендної плати за наступні, після припинення дії договору, періоди оренди (місяці).

Посилання позивача на положення п. 9.1. договору оренди, що передбачає, що договір в частині взаєморозрахунків діє до їх виконання, висновків суду про припинення підстав для нарахування орендної плати із припиненням строку дії договору, не спростовують, адже наведені положення договору слід розуміти, як такі, що передбачають збереження обовязку із проведення взаєморозрахунків по зобовязаннях, що виникли в перебігу строку дії договору, а не як після його припинення.

На користь таких висновків суду свідчать і положення п. 5.2. договору оренди, зі змісту якого вбачається, що розмір орендної плати визначений на період строку дії договору, та не може протягом цього часу змінюватися, отже застосування орендної ставки, визначеної цим пунктом договору після припинення строку дії договору було б безпідставним.

Оскільки суд дійшов до висновку, що у позивача були відсутні правові підстави для нарахування орендної плати після 01.01.2015 року, та з огляду на той факт, що період за який позивач вимагає стягнення орендної плати становить з 01.01.2015 року по 25.04.2015 року суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з орендної плати за користування вагонами у розмірі 87400 гривень.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Листом від 12.03.2015 року Державна адміністрація залізничного транспорту України на лист відповідача № 93-15 від 19.01.2015 року (а.с. 107) повідомила, що вирішення питання про повернення вагонів можливо лише після припинення військового конфлікту та стабілізації ситуації в зоні АТО.

Начальник станції Фенольна (а.с. 110) на запит відповідача повідомив його про те, що думпкари №№55510135, 55510267 були відправлені зі станції Фенольна на станцію Каракуба та на час надання цієї відповіді (23.03.2015 року) перебувають на станції Ясинувата.

Листом № 101/6/61 від 15.04.2015 року Ясинуватської дирекції залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця» (а.с. 112) відповідача було повідомлено про те, що вагони тривалий час (з 08.08.2014 року по 06.04.2015 року) перебували на станції Ясинувата без руху з причин влучання снаряду у 25 колію та 09.04.2015 року були відправлені зі станції Ясинувата.

29.09.2015 року Державною адміністрацією залізничного транспорту надано запитувану судом інформацію та повідомлено, що ОСОБА_3 наказом від 05.02.2013 року призначений на посаду начальника Ясинуватської дирекції залізничних перевезень, отже, особа, що підписала лист від 101/6/61 від 15.04.2015 року станом на час його підписання здійснює відповідні повноваження начальника Ясинуватської дирекції залізничних перевезень, що зумовлює висновки суду про відповідність зазначеного листа ознакам належного та допустимого доказу, що підтверджує факт неможливості використання відповідачем вагонів у розглядуваний період.

Крім того, Державною адміністрацією залізничного транспорту надано інформацію про вагонні операції, з яких вбачається, що вагони (думпкари №№55510135, 55510267), стосовно плати за користування якими виник спір, 05.08.2014 року були відправлені зі станції Фенольна до станції Каракуба але з 07.08.2014 року були затримані (залишалися без руху) на станції Ясинувата, звідки були відправлені лише 09.04.2015 року.

Як вже зазначалося Ясинуватською дирекцією залізничних перевезень цей факт (припинення руху цих вагонів протягом тривалого часу з підстав пошкодження залізничної колії) підтверджено (лист № 101/6/61 від 15.04.2015 року). Існування обставин, що виключають задоволення вимоги відповідача про направлення вагонів за попередньо обумовленим маршрутом підтверджено і листом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 12.03.2015 року.

Наведені обставини, сприймаються судом, як належні та допустимі докази, що засвідчують неможливість користування відповідачем орендованими вагонами впродовж тривалого часу, а саме з 07.08.2014 року по 09.04.2015 року.

При цьому, з наявних матеріалів справи вбачається, що з 09.04.2015 року по 26.04.2015 року вагони рухалися до станції Кривин, що вказана позивачем, як станція місця передачі вагонів з оренди.

Наведені обставини у своїй сукупності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення плати за користування вагонами впродовж січня-квітня 2015 року, адже в силу приписів ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України відповідач має бути звільнений від плати за користування вагонами у цей час з тих підстав, що він був обєктивно позбавлений можливості користуватися цими вагонами впродовж цього часу з причин, на які він вплинути не міг, а, дії, що ним були вчинені з метою врегулювання питання про повернення вагонів на станцію призначення, були тим єдиним заходом реагування на обставини, що склалися, що він міг та мав вчинити у цих умовах.

Заперечення позивача проти сприйняття судом листа № 101/6/61 від 15.04.2015 року Ясинуватської дирекції залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця» (а.с. 112), як належного доказу підтвердження існування обставин, що в них викладені судом до уваги не приймаються.

Посилання відповідача на те, що станція Ясинувата перебуває на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а, отже, документи оформлені на цій території не можуть прийматися, як допустимі докази, судом оцінюються критично, адже Ясинуватська дирекція залізничних перевезень є дочірнім підприємством ДП Донецька залізниця Державної адміністрації залізничного транспорту України Міністерства інфраструктури України та підстав не сприймати відомості надані суду цими установами у суду не має. Діючим законодавством не встановлено заборони на здійснення господарюючими субєктами своєї діяльності на територіях, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, повноваження відповідної особи, що підписала листа від імені Ясинуватської дирекції залізничного транспорту № 101/6/61 від 15.04.2015 року підтверджено наявними матеріалами справи, зокрема доказами, наданими Державною адміністрацією залізничного транспорту України.

Отже, у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з орендної плати за період січень-квітень 2015 року має бути відмовлено і з підстав визначених ч.6 ст. 762 Цивільного кодексу України.

Оскільки базою та підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, щодо стягнення яких заявлено позовні вимоги, були саме не сплачені відповідачем орендні платежі за період з 01.01.2015 року по 25.04.2015 року, що, як встановлено судом, не підлягали нарахуванню та, відповідно, сплаті, суд приходить до висновку і про відмову в задоволенні позову в частині вимог про стягнення пені у розмірі 5820,31 гривень, 3% річних у розмірі 314,63 гривень та 21999,72 гривень інфляційних втрат, адже такі вимоги є похідними від вимог про стягнення основної суми заборгованості та відмова суду в їх задоволенні зумовлює і висновки суду про відмову в позові в частині похідних вимог, вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат у заявленому розмірі.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки за правилами ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що за умовами договору відповідач був зобовязаний повернути орендоване майно протягом 30-ти днів з моменту закінчення строку дії договору (з 31.12.2014 року), коли як повернув майно лише 25.04.2015 року про що сторонами складено відповідний акт.

За приписами ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже неустойка, визначена ст. 785 Цивільного кодексу України є самостійним спеціальним різновидом відповідальності у сфері орендних правовідносин, а тому для застосування відповідальності орендаря, передбаченої частиною 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але навмисно цього обов'язку не виконав. Окрім того, необхідно встановити наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов'язання, відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі № 927/1215/13).

За змістом ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Обставини, що викладені судом вище, в частині, що засвідчують наявність обставин звільнення відповідача від нарахувань орендної плати за користування вагонами, використання яких ним було не можливо, дають суду підстави дійти висновку про відсутність і правових підстав для застосування до відповідача міри відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, адже судом в перебігу розгляду справи не встановлено, що несвоєчасне повернення орендованого майна відбулося саме з вини відповідача.

Навпаки судом встановлено, що відповідач вчиняв усіх можливих від нього заходів з метою найшвидшого повернення орендованого майна, що, в умовах, що склалися (перебування вагонів на території не контрольованій державними органами влади України, руйнування залізничних колій внаслідок обстрілів), свідчить про наявність обєктивних перешкод у своєчасному поверненні орендованого майна, що унеможливлює покладення на відповідача відповідальності у вигляді обовязку сплатити неустойку у подвійному розмірі орендної плати.

Посилання представника позивача на те, що відповідач в порушення умов договору (п. 3.2.2.), не забезпечив збереження рухомого складу, адже свідомо направив вагони за небезпечним маршрутом, достовірно знаючи, що район де перебуває станція призначення (станція Каракуба) перебуває в безпосередній близькості до м. Іловайськ де на той час проводилися найзапекліші бої, а тому має нести усі ризики із затримкою у поверненні орендованого майна з оренди судом до уваги не приймаються.

Як вбачається з матеріалів справи, перевізником (ДП Донецька залізниця), що власне прийняв орендовані вагони для їх направлення до станції Каракуба, самостійно визначається маршрут слідування вагонів до станції призначення, а, отже, вплив з боку відповідача на порядок виконання перевізником своїх функцій із транспортування вагонів, не вбачається можливим, принаймні в контексті пояснень представника відповідача про те, що це був звичайний маршрут слідування, який використовувався і до згадуваних подій але вже після початку АТО.

На користь сумлінної поведінки відповідача, як орендаря за договором оренди, що має також бути прийнятою судом до уваги перевіряючи обставини справи в частині наявності підстав для стягнення неустойки, може свідчити також та обставина, що 6 із 8 вагонів, що перебували в оренді у відповідача були ним повернуті у строк, визначений умовами договору; відповідач, не дивлячись на те, що з серпня 2014 року втратив можливість використання орендованих вагонів продовжував виконувати свої зобовязання в частині внесення орендної плати до дати припинення договору та сплачував відповідні рахунки позивача; не дивлячись на те, що відповідач мало міг вплинути на питання повернення орендованих вагонів, пришвидшення цього процесу, вчиняв низку дій, завдяки яким повернення вагонів все ж стало можливим.

Усе це у своїй сукупності дає суду підстави дійти висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки за правилами ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України за час прострочення повернення орендованого майна з оренди, що зумовлює висновки суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення неустойки у розмірі 174 800 гривень.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову приватного підприємства «Лемтранс» до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і Ко» про стягнення заборгованості за договором оренди № 609 від 31.12.2013 року у розмірі 290334,66 гривень, з яких 87400 гривень заборгованість з орендної плати, 5820,31 гривень пеня, 314,63 гривень 3% річних, 21999,72 гривень інфляційні втрати та 174800 гривень неустойка відмовити.

У судовому засіданні 30.09.2015р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 02.10.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Головуючий суддя Р.М. Колесник

Суддя П.В. Демідова

Суддя О.В. Говорун