КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2015 р. Справа№ 5011-19/13239-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 30.09.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства «Нафтотрейдинг» на рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2014 року,

у справі № 5011-19/13239-2012 (суддя Гавриловська І.О. )

за первісним позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Віфарт»

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Вінакольд»

3) приватного підприємства «Фірма «Нафтосинтез»

4) приватного підприємства «Нафтотрейдинг»

про стягнення 11 084 134,92 грн.

за зустрічним позовом приватного підприємства «Нафтотрейдинг»

до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

товариство з обмеженою відповідальністю «Віфарт»

про визнання договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.12 року припиненим

за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Віфарт»

до 1) публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»

2) приватного підприємства «Нафтотрейдинг»

про визнання договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.12 року недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.04.2014 року по справі № 5011-19/13239-2012 з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30.04.2014 року первісний позов публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Віфарт», товариства з обмеженою відповідальністю «Вінакольд», приватного підприємства «Фірма «Нафтосинтез», приватного підприємства «Нафтотрейдинг» про стягнення 11 084 134,92 грн. задоволено повністю. Стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю «Віфарт», товариства з обмеженою відповідальністю «Вінакольд», приватного підприємства «Фірма «Нафтосинтез» та приватного підприємства «Нафтотрейдинг» на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 9 940 000 грн. заборгованості по кредиту, 965 011,78 заборгованості по відсоткам, 179 123,14 грн. заборгованості по штрафним санкціям та 64 380 грн. судового збору. У задоволенні зустрічного позову ТОВ «Віфарт» до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року недійсним відмовлено повністю. Також, у задоволенні зустрічного позову приватного підприємства «Нафтотрейдинг» до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.12 року припиненим відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 16.04.2014 року приватне підприємство «Нафтотрейдинг» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2014 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов ТОВ «Віфарт» в повному обсязі. Крім того, скаржник просив відновити процесуальний строк на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.07.2014 року відновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу приватного підприємства «Нафтотрейдинг» на рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2014 року по справі № 5011-19/13239-2012 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2014 року провадження у справі № 5011-19/13239-2012 було зупинено до набрання законної сили рішення суду по справі № 902/372/14 за позовом ПП «Нафтотрейдинг» до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору іпотеки недійсним, що розглядалася господарським судом Вінницької області.

Так, рішенням господарського суду Вінницької області від 07.04.2015 року по справі № 902/372/14, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 року у задоволенні позову ПП «Нафтотрейдинг» до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено повністю.

У зв'язку з набранням законної сили рішення у справі № 902/372/14, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2015 року провадження у справі № 5011-19/13239-2012 поновлено.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Позивач просив суд апеляційної інстанції в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судових засіданнях 18.08.2014 року, 03.09.2014 року та 09.09.2014 року представник ПП «Нафтотрейдинг» надав суду свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів викладених в ній та просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2014 року по справі № 5011-19/13239-2012 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов ТОВ «Віфарт» в повному обсязі. При цьому представник скаржника у судове засідання 30.09.2015 року не з'явився, про час та місце розгляду справи ПП «Нафтотрейдинг» було повідомлене належним чином про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки свого представника скаржник не повідомив.

Представник ПАТ «ОТП Банк» у судових засіданнях 18.08.2014 року, 03.09.2014 року, 09.09.2014 року та 30.09.2015 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів викладених у відзиві на скаргу та просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 16.04.2014 року.

Представники ТОВ «Віфарт», ТОВ «Вінакольд», ПП «Фірма «Нафтосинтез» у судові засідання суду апеляційної інстанції не з'явились. Про час та місце розгляду справи сторони повідомлялися належним чином. Про причини неявки не повідомили.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з абз. 1 п. 3.9.2 вищезазначеної постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, заслухавши пояснення представника ПАТ «ОТП Банк», який просив суд апеляційної інстанції розглядати справу за відсутності представників скаржника та інших учасників судового процесу, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки ПП «Нафтотрейдинг», ТОВ «Віфарт», ТОВ «Вінакольд» та ПП «Фірма «Нафтосинтез» про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Участь представників скаржника та інших учасників судового процесу, що не з'явилися, у судовому засіданні 30.09.2015 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи на час розгляду справи та витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

При цьому, судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що представник ПП «Нафтотрейдинг» був присутній у попередніх судових засіданнях 18.08.2014 року, 03.09.2014 року та 09.09.2014 року та надав суду свої пояснення по справі, як колегією прийняті до уваги.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, та у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду справи за клопотанням сторін вже продовжувався.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

27.02.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Віфарт» (надалі - відповідач-1, клієнт) та публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (надалі - банк) був укладений договір про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4, відповідно до умов якого банк надає на вимогу клієнта банківську послугу, а клієнт приймає банківську послугу та зобов'язується належним чином виконувати зобов'язання, що встановлені в договорі відносно такої банківської послуги, в тому числі своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату послуг банку.

Під банківською послугою, у відповідності до положень вказаного договору, слід розуміти всі та/або будь-які з послуг, дій банку для, за наказом, або на користь клієнта відповідно до умов чинного законодавства України, банківської ліцензії банку, а також договору, до яких, зокрема, належить надання банком банківського кредиту (кредит, кредитна лінія, овердрафт, акредитив, гарантія, аваль), проте, якщо інше прямо не вказано в договорі, до них не належить зобов'язання банку перед клієнтом згідно з договором (ами) банківського рахунку та/або депозитним (ими) договором (ами).

Згідно з п. 4 договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 р., ціна (сума) договору дорівнює генеральному ліміту у випадку визначення генерального ліміту в валюті гривня, або гривневому еквіваленту генерального ліміту - у випадку визначення генерального ліміту в валюті іншій, ніж гривня, із застосуванням валютного курсу НБУ, встановленого на (для) дату (и) визначення.

У відповідності до п. 1 даного договору, генеральним лімітом є максимально допустимий (дозволений) розмір заборгованості клієнта перед банком щодо банківських послуг, що встановлюється сторонами в п. 34 договору.

Пунктами 4, 34 договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 р. встановлено, що ціна (сума) договору дорівнює генеральному ліміту, а саме: 9 940 000,00 (дев'ять мільйонів дев'ятсот сорок тисяч) гривень 00 коп.

У відповідності до п. 10 вказаного договору банк зобов'язався надати банківську послугу клієнту відповідно до положень договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року.

Як зазначає позивач за первісним позовом, банк виконав свої зобов'язання, передбачені вказаним кредитним договором, і надав клієнту банківську послугу - банківський кредит, що підтверджується кредитними заявками (№ 1 від 05.03.2012 р. та № 2 від 05.03.2012 р.), меморіальними ордерами (№ від 05.03.2012 р. на суму 5 640 000,00 грн. та № від 05.03.2012 р. на суму 4 300 000,00 грн.) та випискою з рахунку товариства з обмеженою відповідальністю «Віфарт».

Згідно п. 12 договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року клієнт зобов'язаний належним чином (без будь-яких порушень) виконувати боргові зобов'язання у відповідності до положень договору.

Пунктом 6 вказаного кредитного договору встановлено, що банк здійснює надання банківських послуг за плату, що має сплачуватися клієнтом банку в порядку та на умовах договору виключно в безготівковій формі. В залежності від виду банківської послуги видами плат можуть бути проценти та/або комісійна винагорода.

Проценти щодо банківської послуги, окрім овердрафту, виконання зобов'язань відносно якої здійснюється клієнтом вчасно, без будь-яких порушень, нараховуються 20 (двадцятого) числа кожного календарного місяця та повинні сплачуватися клієнтом банку протягом 1 (першого) банківського дня наступного за таким 20 (двадцятим) числом кожного календарного місяця.

Пунктом 15 договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року передбачено, що за невиконання та/або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за договором клієнт несе відповідальність у порядку та на умовах, обумовлених у договорі, а саме: за порушення (невиконання та/або неналежне виконання) будь-яких із взятих на себе платіжних (грошових) зобов'язань в обумовлені договором строки, клієнт зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ річних, що діє на момент (протягом строк) такого порушення, від суми таких порушених зобов'язань за кожний день прострочення. Вказана пеня сплачується додатково до процентів та комісійних винагород, що підлягають сплаті відповідно до договору.

Позивач за первісним позовом зазначає, що ТОВ «Віфарт» порушило умови договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року, не погасило належні до сплати суми кредиту та не сплатило відсотки, у зв'язку із чим виникла прострочена заборгованість, що відповідно до умов кредитного договору є фактом неналежного виконання умов вказаного договору.

Пункт 9 договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року передбачає, що банк вправі вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому, або у визначеній банком частині за умови наявності/настання випадку невиконання умов договору.

Пунктом 17 договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року передбачено, що, як правило, всі документи (вимоги, заяви, листи, повідомлення та інше, що надсилаються/надаються/передаються однією із сторін іншій стороні у відповідності з договором, повинні бути здійсненні в письмовій формі на паперовому носії. Всі такі документи будуть вважатися такими, що надіслані/надані/передані однією із сторін іншій стороні належним чином, якщо вони відправлені цінним листом з описом.

На виконання п. 9 вказаного кредитного договору банк 20 серпня 2012 року за вих. № 08-12-12-4/5526 надіслав на адресу відповідачу-1 поштою цінним лисом з описом досудову вимогу про погашення заборгованості за договором про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року, у якій позивач вимагав від відповідача-1 погасити всю заборгованість за вказаним кредитним договором протягом 7 (семи) календарних днів з дня пред'явлення даної вимоги (копія досудової вимоги та докази надіслання знаходяться в матеріалах справи).

Проте, як вказує ПАТ «ОТП Банк», в порушення умов договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року та вимог чинного законодавства України, ТОВ «Віфарт» не здійснило погашення всієї суми заборгованості у встановлені строки.

З матеріалів справи також вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язань по договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Вінакольд» (поручитель, відповідач-2) був укладений договір поруки № SR 12-027/В00 від 27.02.2012 року.

Згідно п. 3 вказаного договору поруки, в силу поруки, створеної відповідно до умов договору поруки, поручитель поручається перед банком за виконання клієнтом боргових зобов'язань. Поручитель відповідає перед банком за порушення (невиконання та/або неналежне виконання) боргових зобов'язань клієнтом. Порукою забезпечуються виконання боргових зобов'язань у повному обсязі.

Відповідно до п. 4 договору поруки № SR 12-027/В00 від 27.02.12 року, клієнт і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і клієнт, в таких же порядку та строках, що і клієнт. Банк має право вимагати виконання боргових зобов'язань частково або в повному обсязі як від клієнта та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. Банк, у разі одержання виконання боргових зобов'язань клієнтом та/або поручителем не в повному обсязі, має право вимагати/отримати неодержані/невиконанні боргові зобов'язання від клієнта та/або поручителя, і клієнт, і поручитель, залишаються зобов'язаними доти, доки боргові зобов'язання не будуть виконані в повному обсязі.

Пунктом 15 договору поруки № SR 12-027/В00 від 27.02.12 року сторони передбачили, що у разі порушення боргових зобов'язань та/або умов договору поруки, тобто невиконання та/або неналежне виконання боргових зобов'язань клієнтом та/або поручителем в порядку та строки, встановлені договором, банк направляє/надсилає клієнту/поручителю письмове(і) повідомлення про порушення (надалі - повідомлення про порушення) суттєво за формою, що наведена в пункті 20 договору поруки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із порушенням відповідачем-1 своїх кредитних зобов'язань, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», керуючись п. 15 договору поруки № SR 12-027/В00 від 27.02.12 року, 31.07.2012 року надіслав відповідачу-2 повідомлення про порушення (вих. № 73-12/5779 від 31.07.12 року), у якому вимагав від відповідача-2 виконати порушене зобов'язання у триденний строк з моменту направлення позивачем відповідачу-2 повідомлення про порушення.

Однак, в порушення умов договору поруки № SR 12-027/В00 від 27.02.2012 року, відповідач-2 не виконав свої зобов'язання та не здійснив погашення заборгованості по договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року у встановлені строки.

З матеріалів справи також вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язань по договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та приватним підприємством «Фірма «Нафтосинтез» (відповідач-3) був укладений договір поруки № SR 12-028/В00 від 27.02.2012 року.

Згідно п. 3 вказаного договору поруки, в силу поруки, створеної відповідно до умов договору поруки, поручитель поручається перед банком за виконання клієнтом боргових зобов'язань. Поручитель відповідає перед банком за порушення (невиконання та/або неналежне виконання) боргових зобов'язань клієнтом. Порукою забезпечуються виконання боргових зобов'язань у повному обсязі.

Відповідно до п. 4 договору поруки № SR 12-028/В00 від 27.02.2012 року, клієнт і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і клієнт, в таких же порядку та строках, що і клієнт. Банк має право вимагати виконання боргових зобов'язань частково або в повному обсязі як від клієнта та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. Банк, у разі одержання виконання боргових зобов'язань клієнтом та/або поручителем не в повному обсязі, має право вимагати/отримати неодержані/невиконанні боргові зобов'язання від клієнта та/або поручителя, і клієнт, і поручитель, залишаються зобов'язаними доти, доки боргові зобов'язання не будуть виконані в повному обсязі.

Пунктом 15 договору поруки № SR 12-028/В00 від 27.02.2012 року закріплено, що у разі порушення боргових зобов'язань та/або умов договору поруки, тобто невиконання та/або неналежне виконання боргових зобов'язань клієнтом та/або поручителем в порядку та строки, встановлені договором, банк направляє/надсилає клієнту/поручителю письмове(і) повідомлення про порушення (надалі - повідомлення про порушення) суттєво за формою, що наведена в пункті 20 договору поруки.

Так, у зв'язку із порушенням відповідачем-1 своїх кредитних зобов'язань, позивач за первісним позовом, керуючись п.15 договору поруки № SR 12-028/В00 від 27.02.2012 року, 31.07.2012 року надіслав відповідачу-3 повідомлення про порушення (вих. № 73-12/5780 від 31.07.2012 року), у якому вимагав від відповідача-3 виконати порушене зобов'язання у триденний строк з моменту направлення позивачем відповідачу-3 повідомлення про порушення.

Проте, в порушення умов договору поруки № SR 12-028/В00 від 27.02.2012 року, відповідач-3 не виконав свої зобов'язання та не здійснив погашення заборгованості по договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року у встановлені строки.

Також, в забезпечення виконання зобов'язань по договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та приватним підприємством «Нафтотрейдинг» (відповідач-4) був укладений договір поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року.

Згідно п. 3 вказаного договору поруки, в силу поруки, створеної відповідно до умов договору поруки, поручитель поручається перед банком за виконання клієнтом боргових зобов'язань. Поручитель відповідає перед банком за порушення (невиконання та/або неналежне виконання) боргових зобов'язань клієнтом. Порукою забезпечуються виконання боргових зобов'язань у повному обсязі.

Відповідно до п. 4 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, клієнт і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і клієнт, в таких же порядку та строках, що і клієнт. Банк має право вимагати виконання боргових зобов'язань частково або в повному обсязі як від клієнта та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. Банк, у разі одержання виконання боргових зобов'язань клієнтом та/або поручителем не в повному обсязі, має право вимагати/отримати неодержані/невиконанні боргові зобов'язання від клієнта та/або поручителя, і клієнт, і поручитель, залишаються зобов'язаними доти, доки боргові зобов'язання не будуть виконані в повному обсязі.

Пунктом 15 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року закріплено, що у разі порушення боргових зобов'язань та/або умов договору поруки, тобто невиконання та/або неналежне виконання боргових зобов'язань клієнтом та/або поручителем в порядку та строки, встановлені договором, банк направляє/надсилає клієнту/поручителю письмове(і) повідомлення про порушення (надалі - повідомлення про порушення) суттєво за формою, що наведена в пункті 20 договору поруки.

Так, у зв'язку із порушенням відповідачем-1 своїх кредитних зобов'язань, позивач за первісним позовом, керуючись п. 15 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, 03.08.2012 року надіслав відповідачу-4 повідомлення про порушення (вих. № 73-28/5974 від 03.08.2012 року), у якому вимагав від відповідача-4 виконати порушене зобов'язання у триденний строк з моменту направлення позивачем відповідачу-4 повідомлення про порушення.

Проте, в порушення умов договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, відповідач-4 не виконав свої зобов'язання та не здійснив погашення заборгованості по договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року у встановлені строки.

Таким чином, як зазначив позивач за первісним позовом, станом на 27 серпня 2012 року загальна заборгованість за договором про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року становить 11 084 134,92 гривень, що складається з 9 940 000,00 гривень - заборгованість по кредиту; 965 011,78 гривень - заборгованість по відсотках; 179 123,14 гривень - заборгованість по штрафним санкціям.

У зв'язку з тим, що товариство з обмеженою відповідальністю «Віфарт» не виконало свої зобов'язання за договором про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року та не повернуло публічному акціонерному товариству «ОТП Банк» зазначену грошову суму у встановлені кредитним договором строки, а відповідачі-2, 3, 4 не виконали своїх зобов'язань відповідно до договорів поруки № SR 12-027/В00 від 27.02.2012 року, № SR 12-028/В00 від 27.02.2012 року та № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, ПАТ «ОТП Банк» звернулося до господарського суду міста Києва з позов до ТОВ «Віфарт», ТОВ «Вінакольд», ПрАТ «Фірма «Нафтосинтез» та ПП «Нафтотрейдинг» про солідарне стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг № CR12-018/В00-4 від 27.02.2012 року у розмірі 11084134,92 грн., що складається з: 9940 000,00 грн. - заборгованість по кредиту; 965011,78 грн. - заборгованість по відсотках; 179123,14 грн. - заборгованість по штрафних санкціях.

Також, ПрАТ «Нафтотрейдинг» звернулось до господарського суду міста Києва з зустрічною позовною заявою до ПАТ «ОТП Банк», в якій просило суд визнати припиненим договір поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року. В обґрунтування зустрічного позову, ПрАТ «Нафтотрейдинг» посилається на те, що згідно з п. 6 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, ціна (сума) договору дорівнює генеральному ліміту у випадку визначення генерального ліміту в валюті гривня, або гривневому еквіваленту генерального ліміту - у випадку визначення генерального ліміту в валюті іншій, ніж гривня, із застосуванням валютного курсу НБУ, встановленого на (для) дату (и) визначення. Значення генерального ліміту наведене в п. 21 вказаного договору поруки. Згідно з п. 21 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, генеральний ліміт становить 9 940 000,00 грн.

Таким чином, відповідач-4 зазначив, що сторонами був погоджений розмір (ціна), в межах якого ПП «Нафтотрейдинг» несе відповідальність перед ПАТ «ОТП Банк» за договором поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, зокрема - 9 940 000,00 грн.

Приватне підприємство «Нафтотрейдинг» вказує на те, що банк просить суд солідарно стягнути з відповідачів суму заборгованості у розмірі 11 084 134,92 грн., що перевищує розмір генерального ліміту, а, отже, і ліміту відповідальності відповідача-4, а тому ПП «Нафтотрейдинг» вважає, що є всі підстави стверджувати, що банк змінив в односторонньому порядку зобов'язання, без згоди відповідача-4, внаслідок чого збільшився розмір його відповідальності.

За таких підстав, посилаючись на ст. 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в якій зазначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується розмір відповідальності, ПП «Нафтотрейдинг» просило визнати припиненим договір поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року.

Крім того, ТОВ «Віфарт» також звернулось до господарського суду міста Києва із зустрічною позовною заявою до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року недійсним. У зустрічному позові ТОВ «Віфарт» вказало на те, що спірний договір поруки був підписаний з порушенням вимог законодавства, оскільки, ймовірно, його підписав не директор ПП «Нафтотрейдинг».

За таких обставин, посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України, ТОВ «Віфарт» просило визнати недійсним договір поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ТОВ «Віфарт» подало заяву про заміну підстав зустрічного позову посилаючись на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23.12.2013 року у справі № 201/15156/13-ц, в якому зазначено, що Схібицький Є.Е., підписуючи договори іпотеки № PL 12-026/В00 від 29.02.2012 року та поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, вийшов за межі наданих йому як директору підприємства повноважень вищим органом підприємства. Саме з таких підстав, ТОВ «Віфарт» просить визнаний недійсним договір поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 16.04.2014 року по справі № 5011-19/13239-2012 з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30.04.2014 року первісний позов ПАТ «ОТП Банк» про стягнення 11 084 134,92 грн. задоволено повністю. У задоволенні зустрічного позову ТОВ «Віфарт» до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року недійсним відмовлено повністю. Також, у задоволенні зустрічного позову приватного підприємства «Нафтотрейдинг» до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року припиненим відмовлено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення первісного позову ПАТ «ОТП Банк», та про відмову у задоволенні зустрічних позовів ПП «Нафтотрейдинг» та ТОВ «Віфарт» виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно з частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, позивач за первісним позовом надав клієнту банківську послугу - банківський кредит, що підтверджується кредитними заявками (№ 1 від 05.03.2012 р. та № 2 від 05.03.2012 р.), меморіальними ордерами (№ від 05.03.2012 р. на суму 5 640 000,00 грн. та № від 05.03.2012 р. на суму 4 300 000,00 грн.) та випискою з рахунку ТОВ «Віфарт».

Проте, що відповідач-1 не виконав взяте на себе зобов'язання та не повернув банку грошові кошти. При цьому, ТОВ «Віфарт» не заперечило що отримало кредит у повному обсязі та використало його за цільовим призначенням, визначеним умовами договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року.

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

За розрахунком позивача за первісним позовом, перевіреним судом, загальна сума заборгованості по відсотках за користуванням кредитом за договором про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року становить 965 011,78 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 року зі змінами та доповненнями, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який нараховується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, здійснивши перевірку розрахунку штрафних санкцій, судова колегія апеляційного господарського суду вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому, загальна сума заборгованості по штрафних санкціям за неналежне виконання умов договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року становить 179 123,14 грн.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 ЦКУ передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачами-2, 3, 4 були укладені відповідно такі договори поруки: договір поруки № SR 12-027/В00 від 27.02.2012 року, договір поруки № SR 12-028/В00 від 27.02.2012 року та договір поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, відповідно до умов яких відповідачі-2, 3, 4 солідарно поручилися перед кредитором за виконання боржником свого обов'язку.

Оскільки ТОВ «Віфарт» порушило умови договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції що у відповідності до положень договорів поруки та норм законодавства України, боржник і поручителі (ТОВ «Вінакольд», ПП «Фірма «Нафтосинтез» та ПП «Нафтотрейдинг») відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Таким чином, оскільки відповідачі за зустрічним позовом ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не спростували та не довели суду належними та допустимими доказами належного виконання ними своїх зобов'язань, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом правомірно було задоволено первісний позов ПАТ «ОТП Банк» про солідарне стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг № CR12-018/В00-4 від 27.02.2012 року у розмірі 11084134,92 грн., що складається з: 9940 000,00 грн. - заборгованість по кредиту; 965011,78 грн. - заборгованість по відсотках; 179123,14 грн. - заборгованість по штрафних санкціях.

Що стосується зустрічної позовної заяви ПП «Нафтотрейдинг» судова колегія зазначає наступне.

У зустрічному позові ПП «Нафтотрейдинг» зазначило, що позивач за первісним позовом просить суд солідарно стягнути з відповідачів суму заборгованості у розмірі 11 084 134,92 грн., що перевищує розмір генерального ліміту, а, отже, і ліміту відповідальності відповідача-4. Виходячи з наведеного, ПП «Нафтотрейдинг» вважає, що ПАТ «ОТП Банк» змінило в односторонньому порядку зобов'язання, без згоди відповідача-4, внаслідок чого збільшився розмір його відповідальності. За таких підстав ПП «Нафтотрейдинг» просило визнати припиненим договір поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року.

Однак, судова колегія апеляційного господарського суду не може погодитися з вказаними доводами ПП «Нафтотрейдинг» виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Посилаючись на ч.1 ст. 559 ЦКУ, в якій зазначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується розмір відповідальності, відповідач-4 прийшов до неправильного висновку, що в п. 6 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року визначений розмір його відповідальності.

Відповідно до п. 1 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, борговими зобов'язаннями є всі та/або кожне з платіжних (грошових) та/або неплатіжних зобов'язань (вимог), що забезпечуються порукою за договором поруки. Серед іншого, включають зобов'язання клієнта перед банком та/або будь-якою (ими) третьою (іми) особою (ами) згідно з умовами договору та/або у зв'язку з ним, в тому числі зобов'язання клієнта щодо повернення кредиту, та/або сплати процентів, та/або сплати комісії, та/або сплати комісійних винагород, та/або сплати пені, та/або сплати штрафів, та/або компенсації (відшкодування) витрат (збитків), здійснених (понесених) банком за авальованим векселем, та/або гарантією, та/або акредитивом, та/або у зв'язку з невиконанням та/або неналежним виконанням клієнтом положень договору; вимоги банку щодо відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимог за договором та/або збитків, завданих порушенням умов договору чи умов договору поруки.

Пунктом 3 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року визначено, що в силу поруки, створеної відповідно до умов договору поруки, поручитель поручається перед банком за виконання клієнтом боргових зобов'язань. Поручитель відповідає перед банком за порушення (невиконання та/або неналежне виконання) боргових зобов'язань клієнтом. Порукою забезпечується виконання боргових зобов'язань у повному обсязі.

Згідно з п. 4 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, поручитель відповідає перед банком в тому ж обсязі, що і клієнт, в таких же порядку та строках, що і клієнт.

У пункті 6 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року вказано, що ціна договору дорівнює генеральному ліміту у випадку визначення генерального ліміту в валюті гривня, або гривневому еквіваленту генерального ліміту - у випадку визначення генерального ліміту в валюті іншій, ніж гривня, із застосуванням валютного курсу НБУ, встановленого на (для) дату (и) визначення. Значення генерального ліміту наведене в п. 21 вказаного договору поруки. Згідно з п. 21 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, генеральний ліміт становить 9 940 000,00 грн.

Пунктом 1 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року визначено, що договором є договір про надання банком банківської послуги клієнту, зі всіма змінами, додатками та доповненнями до нього, реквізити якого вказані в пункті 21 договору поруки.

Відповідно до п. 21 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.12 р., договором є договір про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, пункт 6 договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року визначає не розмір відповідальності ПП «Нафтотрейдинг», а констатує ціну договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Віфарт». Таким чином, обставини, на які посилається скаржник як зустрічному позові так і в апеляційній ній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, необґрунтованими є доводи, що ПАТ «ОТП Банк» змінило в односторонньому порядку зобов'язання, без згоди відповідача-4 за первісним позовом, внаслідок чого збільшився розмір його відповідальності, оскільки ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, суду не було надано доказів укладання додаткових угод до договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року та будь-яких інших документів про внесення змін до вказаного кредитного договору.

Більш того, заперечуючи проти зустрічного позову та апеляційної скарги, ПАТ «ОТП Банк» зазначило, що твердження ПП «Нафтотрейдинг» щодо зміни ПАТ «ОТП Банк» в односторонньому порядку зобов'язань є помилковими, оскільки умови договору про надання банківських послуг № СR 12-018/В00-4 від 27.02.2012 року не змінювалися, а тому обсяг відповідальності ПП «Нафтотрейдинг» не міг змінитися.

За таких обставин, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову ПП «Нафтотрейдинг» у задоволенні зустрічних позовних вимог до ПАТ «ОТП Банк» про визнання припиненим договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року.

Щодо заявленої зустрічної позовної заяви ТОВ «Віфарт» судова колегія зазначає наступне.

Так, ТОВ «Віфарт» у зустрічному позові з урахуванням заяви про зміну підстав позову просило суд визнати недійсним договір поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ПП «Нафтотрейдинг», посилаючись на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23.12.2013 року у справі № 201/15156/13-ц, в якому зазначено, що Скібицький Є.Е., підписуючи договори іпотеки № PL 12-026/В00 від 29.02.2012 року та поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.12 року, вийшов за межі наданих йому як директору підприємства повноважень вищим органом підприємства.

Проте, як вірно вказав суд першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, у цивільній справі № 201/15156/13-ц, яка розглядалась Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, сторонами не було надано суду такого доказу як рішення власника № 8 від 16.02.2012 року, відповідно до якого Скібицькому Є.Е. був наданий дозвіл на укладення договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року. Проте зазначене рішення власника є в матеріалах даної справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що мотивація рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23.12.2013 року у справі № 201/15156/13-ц є оцінкою наданих суду доказів та правозастосуванням, а не фактами, які не потребують доведення в даній справі.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦКУ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що оспорюваний договір поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року підписаний від імені ПП «Нафтотрейдинг» Скібицьким Є.Е., який на час укладення вказаного договору поруки був директором підприємства та діяв на підставі статуту та рішення власника № 8 від 16.02.2012 року.

За приписами статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Схвалення правочину можливе у різних формах, зокрема, якщо особа, прямо не заявила про протилежне.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, ПП «Нафтотрейдинг» не заявило про недійсність договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, а про це заявляє відповідач-1 за первісним позовом, ТОВ «Віфарт». Більш того, ПП «Нафтотрейдинг» звернулось до господарського суду з зустрічним позовом про визнання договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року припиненим, а це свідчить про те, що вказаний договір поруки був прийнятий до виконання та схвалений відповідачем-4 за первісним позовом, внаслідок чого розпочав свою дію.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, позивач за зустрічним позовом, ТОВ «Віфарт», безпосередньо не є стороною чи зобов'язаною особою за договором поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року, з огляду на що у відповідності до положень ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України та ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України, які визначають угоду як підставу для виникнення у її сторін кореспондуючих прав та обов'язків, спірний договір безпосередньо не впливає на його права та обов'язки.

У силу припису статті 204 ЦКУ правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача, в даному випадку на ТОВ «Віфарт».

Таким чином, враховуючи те, що ТОВ «Віфарт» ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не надало суду належних та допустимих доказів на підтвердження свого зустрічного позову, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом було правомірно відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Віфарт» до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним договору поруки № SR 12-029/В00 від 27.02.2012 року.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що рішенням господарського суду Вінницької області від 07.04.2015 року по справі № 902/372/14, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 року у задоволенні позову ПП «Нафтотрейдинг» до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено повністю.

У відповідності до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що Скібицький Є.Е. укладаючи договір іпотеки між ПАТ «ОТП Банк» та ПП «Нафтотрейдинг», який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко B.B. дія на підставі статуту та рішення власника підприємства № 8 від 16.02.2012 року.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції скаржником не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову ПАТ «ОТП Банк». Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі ПП «Нафтотрейдинг» на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2014 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ПП «Нафтотрейдинг» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2014 року залишити без змін. Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства «Нафтотрейдинг» на рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2014 року у справі № 5011-19/13239-2012 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.04.2014 року у справі № 5011-19/13239-2012 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 5011-19/13239-2012 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 05.10.2015 року