ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2015 р. Справа №917/1819/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія"Промсантехніка-1", вул.Свіштовська, 3-А, м.Кременчук, Полтавська область,39610

до Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк", вул.Паризької Комуни, 40а, м.Полтава, Полтавська область,36020

про визнання недійсним пункту кредитного договору

Суддя Кльопов І.Г.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1

У судовому засіданні 06.10.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст.85 ГПК України

Суть спору: Розглядається позовна заява про визнання недійсним пункту 6.1 Кредитного договору №4155 (кредитна лінія) від 14.06.2013 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія"Промсантехніка-1" () і публічним акціонерного товариства "Полтава-банк" () відносно третейської угоди, укладеної у вигляді зробленого у цьому пункті третейського застереження.

Позивач свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не сповістив. Про час та місце судового засідання позивача повідомлено належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (в матеріалах справи).

Відповідач у відзиві від 15.09.2015р. вхід. №13289 проти позову заперечує

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів наявних в матеріалах справи достатньо, господарський суд повідомляв належним чином сторін про дату, час і місце судового розгляду, а неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, справа розглядається без участі представника позивача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

14 червня 2013 року між ТОВ "Компанія"Промсантехніка-1" та ПАТ "Полтава-банк" укладено кредитний договір №4155, відповідно до якого ПАТ "Полтава-банк" надало ТОВ «Компанія «Промсантехніка-1» кредит у вигляді відновлювальної (револьверної) кредитної лінії на суму (загальний ліміт заборгованості) 5 180 000 (п`ять мільйонів сто вісімдесят тисяч) грн. 00 коп. строком погашення до 13 червня 2015 року.

Відповідно до п.6.1. кредитного договору №4155 від 14 червня 2013 року „Спори між сторонами цього договору вирішуються у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Український правович союз» у відповідності з Регламентом цього третейського суду, або за вибором Бнаку в господарських судах , в порядку визначеному чинним законодавством України.

Позивач просить визнати третейське застереження, що міститься в кредитному договорі №4155 від 14 червня 2013 року недійсним з тих підстав, що в третейському застереженні не визначено місцезнаходження Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз», не визначено місцезнаходження його засновника, а також інших відомостей про створення і державну реєстрацію, адресу в мережі Інтернет.

При вирішенні спору суд виходить з наступного

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання недійсним правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені основні вимоги для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 2 ст.1 Закону України «Про третейські суди»до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд Регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Регламент третейської суду затверджується його засновником і публікується (ст. 10 Закону України «Про третейські суди»). За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Згідно з пунктом 4 статті 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

За приписами ч. 7 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», у разі недодержання правил, передбачених цією статтею третейська угода є недійсною.

Отже, напротивагу зазначеному позивачем, Законом не передбачено обов»язку зазначення в третейському застереженні інформації про місцезнаходження третейського суду, його засновника, відомостей про створення, державну реєстрацію чи адресу в мережі Інтернет.

Судом встановлено, що кредитний договір №4155 від 14 червня 2013 року підписаний обома сторонами без розбіжностей і зауважень; при укладанні третейської угоди сторонами додержано правил, передбачених положеннями ст.12 Закону України "Про третейські суди"; спірне третейське застереження, викладене у п.6.1 Договору, за формою і змістом закону не суперечить, інші підстави для визнання його недійсним також відсутні.

Аналіз укладеного сторонами третейського застереження свідчить про його відповідність вимогам ст. 203 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про третейські суди»

При цьому не встановлено, що оскаржувана угода порушує права позивача у справі.

Зазначені позивачем підстави не є такими, що тягнуть недійсність укладеного третейського застереження, як такого, що не відповідає приписам законодавства.

Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів невідповідності третейського застереження вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України.

Внаслідок встановленого, із зазначених позивачем у позові обґрунтувань, суд не вбачає підстав для визнання недійсним третейського застереження, що міститься в кредитному договорі №4155 від 14.06.2013 р.

Судові витрати по справі покладаються на позивача відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, ст.ст.203, 215 ЦК України, приписів Закону України «Про третейські суди», керуючись ст.ст. 49, 75, 82-84 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Повне рішення складено: 09.10. 2015 року

Суддя Кльопов І.Г.