РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2015Справа №910/23174/15

За позовом Любешівського районного центру зайнятості

до Приватного акціонерного товариства "Страхова група «ТАС»

про стягнення 10 028,00 грн.

Суддя О.С. Комарова

В судовому засіданні брали участь:

від позивача: Мельник С.С. (представник за довіреністю);

від відповідача Ніколаєв В.В. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 06 жовтня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

суть спору:

Позивач, Любешівський районний центр зайнятості, 02 вересня 2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 808/05-11 від 28.08.2015 року до відповідача, Приватного акціонерного товариства "Страхова група «ТАС», про стягнення 10 028,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що страхувальнику було завдано майнової шкоди внаслідок завищення страхової суми вартості майна на 10 028,00 грн. відповідно до договору добровільного страхування майна МКО/12 № 0144222 від 05 квітня 2010 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2015 року (суддя Комарова О.С.) прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі № 910/23174/15, розгляд справи призначено на 06.10.2015 року.

Через відділ діловодства 01.10.2015 року від позивача надійшли додаткові документи на виконання вимог ухвали, які було долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 06.10.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та дав пояснення по суті спору. Представник відповідача заперечив проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

05 квітня 2010 року між Любешевським районним центром зайнятості (далі по тексту - Страхувальник) та Приватним акціонерним товариством "Страхова група «ТАС» (надалі - Страховик) було укладено договір добровільного страхування майна МКО/12 № 0144222 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, далі по тексту - Договір або Договір добровільного страхування).

Об'єктом Договору добровільного страхування є нерухоме майно за адресою: Україна, Волинська область, 442 смт. Любешів, вул. Незалежності, 36, а також рухоме майно.

Вказане нерухоме та рухоме майно відповідач прийняв на страхування, на випадок пошкодження внаслідок страхових подій (випадку), зокрема передбачених розділом 4 вказаного Договору.

Як свідчать матеріали справи, з 24 жовтня 2011 року по 16 грудня 2011 року Контрольно-ревізійним відділом в Камінь-Каширському та Любешівському районах було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Любешівського районного центру зайнятості. В результаті ревізії складено акт від 16.12.2011 року № 330-14/20 (копія витягу з акту наявна в матеріалах справи).

Як встановлено судом, в акті ревізії зазначено: «В 2010 році укладено договір добровільного страхування майна з приватним акціонерним товариством «Страхова Група «ТАС» № 144222 від 05.04.2010 року. Так, згідно п. 5 даного договору страхова сума встановлена на балансову вартість майна, а в Любешівського РЦЗ страхова сума визначена у розмірі 100% первісної вартості. Внаслідок чого, встановлено факт завищення страхової вартості майна на суму 635 447,00 грн., чим порушено ст. 988 Цивільного кодексу України, ст. 9 Закону України «Про страхування». В зв'язку з чим, зайво використано коштів фонду в сумі 10 028,00 грн., чим на відповідну суму Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття завдано збитків».

На підставі акту ревізії Камінь-Каширська міжрайонна державна фінансова інспекція прийняла письмову Вимогу від 27.01.2012 року № 330-14/71 «Про усунення порушень, виявлених ревізією Любешівського районного центру зайнятості» (копія вимоги наявна в матеріалах справи). Зазначеною вимогою районний центр зайнятості зобов'язано провести претензійно-позовну роботу з страховиком щодо відшкодування зайво перерахованого страхового платежу шляхом повернення коштів або надання відповідного виду послуг на суму 10 028,00 грн. В іншому випадку стягнути з осіб, винних у проведенні зайвих виплат, в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Любешівський районний центр зайнятості з вимогами Камінь-Каширської міжрайонної державної фінансової інспекції не погодився та звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання незаконною та скасування пунктів 3, 4 письмової вимоги від 27.01.2012 року № 330-14/71.

06 квітня 2012 року Волинський окружний адміністративний прийняв постанову у справі № 2а-0370/525/12, за позовом Любешівського районного центру зайнятості до Камінь-Каширської міжрайонної державної фінансової інспекції про визнання протиправною та скасування письмової вимоги від 27.01.2012 року № 330-14/71 «Про усунення порушень, виявлених ревізією Любешівського районного центру зайнятості», якою частково задоволено адміністративний позов, визнано незаконними та скасовано пункти 3, 4 письмової вимоги від 27.01.2012 року № 330-14/71. 28.05.2014 року постановою колегії суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в адміністративній справі № 90800/12/9104 постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06.04.2012 скасовано, в задоволенні позову про визнання незаконною та скасування пунктів 3, 4 письмової вимоги від 27.01.2012 року № 330-14/71 відмовлено.

Таким чином, позивач звернувся до відповідача з претензією, яку залишено останнім без відповіді та в подальшому позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із зазначеним вище позовом.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття;

Частиною 3 ст. 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст. 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Дмитра Олександровича щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України " Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань " наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладанні господарських договорів сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити, зокрема, ціну договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

У ст. 632 Цивільного кодексу України закріплено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Як вказувалось вище, страхову вартість майна за договором сторонами було погоджено у пункті 5 договору. Тобто, сторонами під час укладення договору на основі вільного волевиявлення було погоджено умови щодо ціни. При цьому, така ціна була визначена спільною волею сторін, а не самостійно відповідачем.

Доказів укладання будь-яких додаткових угод щодо зміни ціни за спірним правочином сторонами до матеріалів справи надано не було, як і не надано доказів звернення позивача до відповідача з пропозицією стосовно внесення змін до договору в частині визначення страхової вартості майна.

Таким чином, за висновками суду, посилання позивача на результати перевірки, яку було проведено Контрольно-ревізійним відділом, як на підставу позовних вимог, є неправомірними, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами правочину та не можуть ніяким чином їх змінювати, а є лише підставою для притягнення до відповідальності посадових осіб у встановленому законом порядку.

Аналогічну позицію наведено у постановах Вищого господарського суду України від 17.06.2014року у справі №910/20699/13, від 10.02.2015 року у справі №906/1193/14 та від 04.03.2015 року у справі №904/5477/14.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги позицію Вищого господарського суду України та Конституційного суду України, з огляду на зміст заявлених позовних вимог та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Любешівського районного центру зайнятості до Приватного акціонерного товариства "Страхова група «ТАС» про стягнення 10 028,00 грн. відповідно акту ревізії фінансово-господарської діяльності, проведеної з 24.10.2011 року по 16.12.2011 року на суму 10 028,00 грн., є необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, Господарський суд міста Києва дійшов висновку про те, що позиція позивача щодо стягнення завищеної страхової вартості майна в розмірі 10 028,00 грн. є необґрунтованою, а позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки відповідно до вимог п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" органи Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття звільнені від сплати судового збору та позовні вимоги не задоволені, то на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір не відшкодовується та не стягується в Державний бюджет України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 12.10.2015 року.

Суддя О.С. Комарова