РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2015 р. Справа № 906/1249/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Гулова А.Г.

суддів Маціщук А.В.

при секретарі судового засідання Юрчук Ю.М.

розглянувши апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Житомирської області від 27.08.15 р.

у справі № 906/1249/15 (суддя Маріщенко Л.О. )

позивач Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

відповідач Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз"

про стягнення 21025,61 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Демчука О.В., представника, довіреність в справі

відповідача - не з'явився

Судом роз'яснено представнику позивача права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 27 серпня 2015 року у справі №906/1249/15 (суддя Маріщенко Л.О.) позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Коростишівгаз" про стягнення 21025,61 грн. задоволено частково.

Зменшено розмір пені та штрафу, що стягується з Публічного акціонерного товариства "Коростишівгаз" на користь Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до 11552,37 грн. (60 %).

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Коростишівгаз" на користь Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України": 4 349,52 грн. пені; 7 202,85 грн. штрафу; 1 449,84 грн. 3% річних; 82,82 грн. інфляційних нарахувань, 1 806,24 грн. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов з посиланням на ст.ст.11, 509, 525, 526, 549, 610, 611, 612, 625, 655, 692 ЦК України, п.п. 6.1, 7.2 договору № 26-2/12-ПР купівлі -продажу природного газу від 30 березня 2012 р. , місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних обґрунтовані, оскільки відповідач свої зобов»язання по оплаті товару виконав з порушенням ,встановленого договором строку . Разом з тим, суд першої інстанції вказав, що не погоджується з розрахунком пені та 3% річних, а саме з зазначеними періодами їх нарахування, оскільки позивачем нараховувалась пеня та 3% річних по день часткових проплат включно. Здійснивши перерахунок пені та 3% річних, суд першої інстанції вказав, що розмір пені та 3% річних, який підлягає задоволенню , становить 7249,20 грн. та у сумі 1449,84 грн. відповідно. Штраф та інфляційні втрати нараховані вірно.

Крім того, з огляду на положення ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 83 ГПК України, п. 3.17.14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" №18 від 26.12.11р., правову позицію, викладену в постановах Вищого господарського суду України від 21.04.2015р. № 918/1579/14, від 28.01.2015р. № 918/1406/14, від 14.04.2015р. № 922/3971/14, суд першої інстанції дійшов до висновку про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) на 40%.

Не погодившись із винесеним рішенням, позивач звернувся із апеляційною скаргою, якою вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 27.08.15р. у справі № 906/1249/15 винесене з порушенням норм матеріального права ,а саме ст. 233 Господарського кодексу України, ст.ст. 224,258,549-551,625 Цивільного кодексу України та процесуального права - ст. ст. 43, 83 Господарського процесуального кодексу України, без дослідження усіх істотних обставин справи, а тому в частині зменшення пені та штрафу на 40 % підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що всупереч вимогам ст. 4-2 ГПК України щодо рівності учасників процесу перед законом і судом, оскаржуване рішення в частині обґрунтування зменшення розміру неустойки містить лише доводи та аргументи, на яких грунтувалося клопотання Відповідача щодо зменшення розміру неустойки.

Вказує, що у відповідності зі статтею 43 ГПК наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. ".

В зв'язку з тим, що Відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, чим порушив умови Договору № 26-2/12-ПР від 30.03.12 року Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" правомірно нарахувала пеню у розмірі 7 249,20 грн. та 7% штрафу у розмірі 12 004,74 грн.

Звертає увагу, що Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом і як підприємство державного сектору економіки є об'єктом, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Вказує, що внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ Позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-24% річних. Єдиним джерелом часткової компенсації понесених Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" втрат є стягнення з боржників пені у розмірі, передбаченої умовами Договорів.

Загальна сума заявлених пені, 3% річних, інфляційних не компенсує повністю збитків від сплати відсотків за комерційними кредитами.

Зменшення судом розміру пені та 7% штрафу на 40% від нарахованої суми спричиняє Позивачу додаткові збитки та дозволяє Відповідачу і у подальшому безкарно порушувати договірні умови.

Також зазначає, що у відповідності до звіту про фінансові результати за 9 місяців 2014 року за невиконання зобов'язань контрагентами, в даному випадку таких, як ПАТ "Коростишівгаз" збиток Компанії складає більше 62 мільярдів гривень грн.

На думку позивача суд повинен був прийняти до уваги негативні наслідки, спричинені Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" від прострочення виконання зобов'язання Відповідача.

Позивач є гарантованим постачальником та не може відмовитись від постачання природного газу споживачам, а отже законодавчо зобов'язаний надавати споживачам природний газ, незалежно від свого фінансового становища, наявності чи відсутності заборгованості контрагентів. Водночас, у свою чергу несе обов'язок щодо своєчасного розрахунку з газодобувними підприємствами за договорами. Несвоєчасність розрахунків за поставлений природний газ споживачів, як наслідок - нестача коштів, тягне за собою заборгованість перед газодобувними підприємствами відповідно до договорів, які передбачають жорсткі санкції за прострочення оплат.

Отже, виходячи за наведеного, місцевий господарський суд при винесенні рішення не врахував особливі обставини щодо діяльності Позивача.

Крім того, з посиланням на постанови ВГСУ у справах №921/186/13-г від 29.05.14р., №921/185/13-г від 08.05.14р., №17/5014/2629/12 від 03.06.14р., № 921/186/13-г від 15.08.13р., №904/1610/13-г від 25.07.13р., №5023/4891/12 від 06.06.13р., № 5023/5210/12 від 25.04.13р., № 5023/5038/12 від 11.04.13р., №5010/1076/2012-2/56 від 14.03.13р., №10/5026/1270/2012 від 13.12.12р. зазначає, що Вищий господарський суд України, щонайменше в 10 постановах дійшов до висновку, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком в розумінні ст. 233 Господарського кодексу України та п.3 ст.83 ГПК України та підставою для зменшення неустойки, яка підлягає до стягнення.

Зауважує, що Відповідач не надав господарському суду належних доказів в обґрунтування своїх заперечень, а тому надання переваги одних доказів над іншими суперечить чинному законодавству.

Просить рішення господарського суду Житомирської області від 27.08.2015р. у справі № 906/1249/15 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 2 899,68 грн. та 7% штрафу у розмірі 4 801,90 грн. скасувати. Прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" щодо стягнення пені у сумі 2 899,68 грн. та 7% штрафу у розмірі 4 801,90 грн., в задоволенні якої було відмовлено господарським судом Житомирської області. В іншій частині рішення господарського суду Житомирської області від 27.08.2015р. у справі № 906/1249/15 залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу від публічного акціонерного товариства "Коростишівгаз" не надійшло, що відповідно до ч. 2 ст.96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі з підстав, викладених у ній. Просив рішення господарського суду Житомирської області від 27.08.2015р. у справі № 906/1249/15 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 2 899,68 грн. та 7% штрафу у розмірі 4 801,90 грн. скасувати. Прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" щодо стягнення пені у сумі 2 899,68 грн. та 7% штрафу у розмірі 4 801,90 грн. в задоволенні якої було відмовлено господарським судом Житомирської області. В іншій частині рішення господарського суду Житомирської області від 27.08.2015р у справі № 906/1249/15 просив залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи попереджався належним чином та заздалегідь, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.111).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки представник відповідача належним чином повідомлявся про час та місце апеляційного перегляду справи, враховуючи обмеженість строків вирішення спору, явка сторін обов'язковою не визнавалась, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 30.03.2012р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (постачальник/позивач) та Публічним акціонерним товариством "Коростишівгаз" (покупець/відповідач) було укладено договір № 26-2/12-ПР купівлі-продажу природного газу (а.с. 11-16).

За умовами п.1.1 договору, позивач зобов'язався передати у власність відповідачу у 2012 році природний газ, а відповідач в свою чергу взяв на себе зобов'язання прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором використовується покупцем виключно для подальшої реалізації промисловим споживачам та іншим суб'єктам господарювання, які є кінцевими споживачами газу (п. 1.2 договору).

Відповідно до п.2.1 договору, позивач передає відповідачу з 01.02.2012р. по 31.12.2012р. газ обсягом до 1740,000 тис. куб.м.

Пунктами 3.6, 3.7 договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків.

На виконання умов договору позивач за період з березня 2012р. по липень 2012 р. передав, а відповідач отримав природний газ на загальну суму 3719635,44 грн, що підтверджується актами приймання-передачі (а.с. 21-25).

Відповідно до п.6.1Договору, оплата за природний газ проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку:

- оплата в розмірі 30% (тридцять відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 (п'ять) банківських днів до початку місяця поставки газу;

- оплата в розмірі 70% (сімдесят відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться в порядку, визначеному у п.6.2 Договору.

Оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця відповідно до вимог Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з алгоритмом розподілу коштів, установленим відповідною постановою НКРЕ, та зараховується як оплата за газ, поставлений продавцем покупцю в тому ж місяці, у якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу (6.2 договору).

У п. 9.2. Договору зазначено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної суми заборгованості, штрафів, пені, відсотків, річних, інфляційних нарахувань , встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

Відповідач свої зобов'язання за договором щодо оплати отриманого природного газу виконав з порушенням строку оплати.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань згідно договору купівлі-продажу природного газу № 26-2/12-ПР від 30.03.2012р., позивач звернувся з позовом про стягнення на свою користь з відповідача пені та штрафу на підставі п. 7.2 Договору в розмірі 7448,38 грн. та 12004,74 грн. відповідно. Крім того, на підстав ч.2 ст. 625 ЦК України позивачем заявлено до стягнення з відповідача 82,82 грн. інфляційних та 1489,67 грн. 3% річних.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати наступні положення чинного законодавства .

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 509 ЦК України, - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач виконав свій обов'язок щодо поставки товару своєчасно та в повному обсязі, натомість відповідач свої зобов'язання оплати отриманого товару виконав з порушенням встановленого договором строку.

Пунктом 7.1. Договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з цим Договором і чинним законодавством України.

У п.7.2. Договору зазначено, що у разі невиконання покупцем умов пунктів 6.1 та 6.2 цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Судова колегія зазначає, що з позовної заяви вбачається, що позивач нараховує пеню, 7% штрафу, інфляційні та 3% річних по актах з березня 2012р. по липень 2012р..

Відповідно до п.6 інформаційного листа Вищого господарсткого суду України "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" від 21.11.11р. №01-06/1624/2011, щодо частини 6 ст. 232 ГК України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення суб'єктами господарювання виконання зобов'язань з повернення орендованого майна, зазначено, що відповідно до статті 256 ЦК України під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені; пункт 1 частини другої статті 258 названого Кодексу). Водночас частиною шостою статті 232 ГК України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Отже, частиною шостою статті 232 ГК України встановлено строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, і який не є строком позовної давності, а пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України - строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Якщо укладеним сторонами договором передбачено більш тривалий ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України строк, у межах якого перераховуються штрафні санкції, то застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у договорі купівлі- продажу природного газу від 30.03.12р. №26-2/12-ПР, а саме п. 9.2. Договору встановили строк, протягом якого сторони можуть звернутися до суду за захистом своїх прав, тривалістю у 5 років.

Таким чином, враховуючи доведеність факту неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, позивачем правомірно нараховано пеню, 7% штрафу, інфляційні та 3% річних в межах строку позовної давності.

В силу дії статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язань настають такі правові наслідки як сплата неустойки (штрафу, пені).

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (част.1 ст.546 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Судова колегія, перевіривши розрахунок пені, який здійснений судом першої інстанції, вважає його правильним та арифметично вірним, в розмірі 7249,20 грн., оскільки відповідна сума пені за несвоєчасне виконання зобов'язання була обчислена позивачем без врахування днів, в яких фактично мало місце часткове погашення відповідачем суми основного боргу за спірний період.

Відповідно п.1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Крім того, на підставі вищезазначеного пункту 7.2 Договору позивач нарахував відповідачу 7% штрафу у розмірі 12 004,74 грн..

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

Окрім того, згідно правової позиції Верховного Суду України у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2012 року у справі № 06/5026/1052/2011, постанова ВСУ від 06.11.13 року за позовом ПАТ "Перший Український міжнародний банк").

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов.

Згідно п.1 ч.1 ст.208 та ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, сторони у письмовій формі погоджують умови договору.

Судова колегія, перевіривши розрахунок штрафу, який наданий позивачем, вважає його правильним та арифметично вірним, в розмірі 12 004,74 грн..

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (Постанова Верховного суду України від 12.12.11 в справі №07/238-10).

Судова колегія, перевіривши розрахунок інфляційних, який наданий позивачем, вважає його правильним та арифметично вірним, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про стягнення інфляційних в сумі 82 грн. 82 коп.

Щодо розрахунку 3% річних, який міститься у матеріалах справи, вбачається, що останній також був здійснений без врахування днів, в яких фактично мало місце часткове погашення відповідачем суми основного боргу за спірний період.

Судова колегія, перевіривши розрахунок 3% річних, який здійснений судом першої інстанції, вважає його правильним та арифметично вірним, в розмірі 1449,84 грн. і дана сума підлягає до стягнення.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 27 серпня 2015 року, представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній, в порядку статті 233 ГК України та пункту 3 статті 83 ГПК України, просить зменшити розмір нарахованої пені та 7% штрафу на 50% (а.с.53-54).

Так, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність виключних обставин, які дають підстави для зменшення пені та 7% штрафу на 40% з огляду на таке.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України, встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналогічне положення міститься і в ст. 233 ГК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011р. (з подальшими змінами та доповненнями) роз'яснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013.

Як убачається зі змісту рішення у справі, місцевий господарський суд, зменшуючи на 40% розмір пені та 7 % штрафу, на підставі розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, установив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення розміру неустойки.

Так, суд першої інстанції встановив, що невиконання відповідачем договірних зобов'язань виникло з об'єктивних причин, а саме судом враховано,що ступінь виконання основного зобов'язання за договором без прострочення є 95,39 %. Крім того, відповідач не є кінцевим споживачем природного газу. Збитків позивачеві не причинено, доказів протилежного позивачем не подано. Разом з цим, суд першої інстанції врахував майнові інтереси позивача, оскільки зменшив розмір неустойки на 40 %, а не 50%, як просив відповідач, що, в свою чергу, спростовує доводи апеляційної скарги про зворотнє.

Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, та враховуючи установлені місцевим господарським судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для зменшення пені та 7% штрафу на 40%. Наведене узгоджується з Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

А тому посилання позивача на судову практику щодо стягнення заборгованості без зменшення пені та штрафу є безпідставники, оскільки відповідно до ст. 83 ГПК України таке зменшення є правом суду, яким останній скоритсвся на підставі об'єктивного та всебічного аналізу всіх поданих сторонами доказів.

Крім того, Рівненський апеляційний господарський суд звертає увагу, що дана позиція підтверджується і постановами Вищого господарського суду України при розгляді аналогічної категорії справ від 29.07.15р. у справі № 914/4521/14, від 20.08.15р. у справі №908/6357/14, від 25.08.15р. у справі №922/1292/14.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача грошових коштів на суму 4 349,52 грн. пені, 7 202,85 грн. штрафу, 1 449,84 грн. 3% річних, 82,82 грн. інфляційних нарахувань у зв'язку з неналежним виконанням останнім умов договору .

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення господарського суду Житомирської області від 27 серпня 2015 року у справі № 906/1249/15.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України в зв'язку з відмовою в її задоволенні покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 27 серпня 2015 року у справі № 906/1249/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прйняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.