донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

12.10.2015 справа №908/3600/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів при помічнику суддіОСОБА_1В ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: від третьої особи:ОСОБА_5 директор, ОСОБА_6 - довір ОСОБА_7 довір. не прибув
розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства Центральний парк культури та відпочинку Дубовий гай, м.Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від10 серпня 2015 р.
у справі№ 908/3600/15 (суддя Кагітіна Л.П.)
за позовомКомунального підприємства Центральний парк культури та відпочинку Дубовий гай, м.Запоріжжя
до за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача:Фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, м.Запоріжжя Запорізької міської ради, м.Запоріжжя
проусунення перешкод в користуванні земельною ділянкою

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 10.08.2015р. по справі №908/3600/15 відмовлено в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства Центральний парк культури та відпочинку Дубовий гай, м. Запоріжжя до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, м. Запоріжжя про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та виправлено помилку у найменуванні відповідача, відповідачем у справі вважати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_8.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Комунального підприємства Центральний парк культури та відпочинку Дубовий гай, м. Запоріжжя звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 10.08.2015р. по справі №908/3600/15, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково, усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, переданою в постійне користування Комунальному підприємству «Центральний парк культури та відпочинку «Дубовий Гай», зобовязавши фізичну особу - підприємця ОСОБА_8 звільнити самовільно зайняту частину ділянки, переданої в постійне користування позивачу шляхом зносу, демонтування і вивозу з земельної ділянки майна літнього кафе, а саме відкритого літнього майданчика та намету, столиків, зонтів, інших речей, які розташовані за межами орендованого відповідачем майна.

Скаржник вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права, при неповному зясуванні обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 08.09.2015р. було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий Сгара Е.В., судді Кододова О.В., Мартюхіна Н.О.

Розпорядженням секретаря першої судової палати Донецького апеляційного господарського суду від 12.10.2015р. у звязку із знаходженням судді Мартюхіної Н.О. у відпустці, сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий Сгара Е.В., судді Будко Н.В., Кододова О.В.

Позивач у судовому засіданні 12.10.2015р. наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач у судовому засіданні 12.10.2015р. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції таким, що підлягає залишенню без змін.

Третя особа у судове засідання 12.10.2015р. не прибула, причини неявки не повідомила.

Перевіривши матеріали справи та правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального права України, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Із матеріалів справи вбачається, що Запорізькою міською радою, на підставі рішень виконавчого комітету № 184/134 від 26.03.1998р., № 307/31 від 04.06.1998р., надано Комунальному підприємству "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий гай" у постійне користування 54,6961 га землі для функціонування парку, про що свідчить Державний акт на право постійного користування землею серії І-ЗП № 002694 від 17.09.98р., зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 2304.

Між Комунальним підприємством "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий гай" (надалі Сторона-2) та Фізичною особою ОСОБА_9 (наділі Сторона-1) було укладено договір від 21.11.2013 р. про спільну діяльність (надалі Договір), відповідно умов якого сторони за цим договором зобовязалися шляхом обєднання своїх зусиль та майна, що належить їм на відповідних правових підставах, спільно діяти (без створення юридичної особи) з метою розвитку інфраструктури парку культури та відпочинку Дубовий гай по вул. Глісерній, 1-а, у тому числі шляхом здійснення благоустрою його території, а також забезпечення належних умов організації дозвілля та відпочинку відвідувачів парку, у тому числі шляхом надання послуг громадського харчування, розважальних, супутніх та інших послуг.

Відповідно до п. 2.1 Договору спільна діяльність здійснюється Сторонами з залученням майна, належного їм на відповідному праві (праві власності, користування, господарського відання). У якості вкладів Сторонами також вносяться роботи, послуги, власні знання, навички, зусилля, ділові звязки, тощо. Участь Сторони-1 у спільній діяльності згідно з п. 2.2 вважається її вкладом у спільну діяльність. Вкладом Сторони-2 у спільну діяльність вважається її участь згідно з п. 2.3 Договору.

За змістом п. 2.2 Договору, для досягнення мети спільної діяльності Сторона-1, зокрема, вкладає власне майно - п/п а) п. 2.2, а також, з метою розширення сфери послуг та організації дозвілля, задоволення інших потреб відвідувачів парку, Сторона-1 має право надавати в установленому чинним законодавством порядку послуги громадського харчування та здійснювати торгівлю на літньому майданчику, надавати послуги розважального характеру та з організації дозвілля п/п б) п.2.2.

Благоустрій території парку, а також здійснення діяльності, передбаченої п/п б) пункту 2.2 Договору, Сторона-1 здійснює в узгоджених Сторонами межах (схема додається і є невідємною частиною даного Договору), а саме на території, що є прилеглою до будівлі кафе (літ. Ц-1) та відкритого літнього майданчику № 11 по вул. Глісерній, 1-а.

Згідно з п. 2.3 Договору, для досягнення мети спільної діяльності Сторона-2 забезпечує Стороні-1 належні умови для ведення передбаченої договором діяльності, проведення робіт з благоустрою на території парку культури та відпочинку Дубовий гай, земельна ділянка якого відведена Стороні-2 у постійне користування на підставі Державного акту на право постійного користування землею І-ЗП № 002694, зареєстрованого у Книзі реєстрації 17.09.98р. за № 2304.

За визначенням п. 2.5 Договору, у випадку початку ведення підприємницької діяльності, зазначеної у підпункті б) пункту 2.2 Договору, у Сторони-1 виникає зобовязання перед Стороною-2 зі сплати КП Центральний парк культури та відпочинку Дубовий гай щомісячного платежу у розмірі 2000 (двох тисяч) гривень (з квітня по жовтень включно). Датою виникнення даного зобовязання є дата початку ведення підприємницької діяльностіСтроною-1 або іншими особами, які набудуть в установленому законом майнове право на використання будівлі кафе (літ.Ц-1) та відкритого літнього майданчику № 11 по вул. Глісерній, 1-а, для ведення підприємницької діяльності (на підставі договору оренди, позички або іншої угоди цивільно-правового характеру, укладеної між Стороною-1 з іншою особою).

Згідно з п. 2.6 Договору у разі передачі Стороною-1 будівлі кафе (літ. Ц-1) та відкритого літнього майданчику № 11 по вул. Глісерній, 1-а, для ведення підприємницької діяльності іншій особі, вказана особа набуває також обовязки та права, закріплені у даному Договорі.

Дія даного Договору припиняється у випадках, встановлених чинним законодавством (п. 7.1 Договору).

Строк дії Договору 5 (пять) років (п. 10.2 Договору).

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 (надалі Орендар) та фізичною особою ОСОБА_9 (надалі Орендодавець) було укладено договір оренди від 20.06.2014 р. (надалі Договір оренди), відповідно до умов якого Орендодавець надає в строкове платне користування приміщення кафе літ. Ц-1, площею 3,7 кв.м. з відкритим літнім майданчиком № 11 та навісом, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. 1-а (п. 1.1 Договору оренди).

Згідно з п. 2.1 Договору оренди, договір вступає в силу з моменту його підписання, передачі майна по акту приймання-передачі. Строк оренди складає 2 роки 11 місяців.

Розділами 3, 4 Договору оренди сторони визначили розмір орендної плати, права та обовязки сторін.

Згідно із актом приймання-передачі від 20.06.2014 р. зазначений об'єкт нерухомості було передано ФОП ОСОБА_8

Позивач під час звернення із апеляційною скаргою просив суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, переданою в постійне користування Комунальному підприємству «Центральний парк культури та відпочинку «Дубовий Гай», зобовязавши фізичну особу - підприємця ОСОБА_8 звільнити самовільно зайняту частину ділянки, переданої в постійне користування позивачу шляхом зносу, демонтування і вивозу з земельної ділянки майна літнього кафе, а саме відкритого літнього майданчика та намету, столиків, зонтів, інших речей, які розташовані за межами орендованого відповідачем майна.

В той же час, як вбачається із позовної заяви, позивач просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, зобовязавши відповідача звільнити земельну ділянку від будівлі кафе (літ. Ц1), з відкритим літнім майданчиком з наметом шляхом їх зносу, демонтування і вивозу з території Центрального парку культури та відпочинку «Дубовий Гай», зазначивши підставою позову нікчемність вищевказаних договорів про спільну діяльність від 21.11.2013 р. та оренди від 20.06.2014 р.

Зазначені позовні вимоги (ані підстави ані предмет позову) не змінювались шляхом подання відповідної заяви в порядку ст.22 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ч. 3 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи наведене, з огляду на те, що позивач під час звернення до суду апеляційної інстанції заявив позовні вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, вказані дії суперечать діючому процесуальному законодавству, у звязку із чим перегляду в порядку апеляційного провадження підлягають вимоги, що були викладені у позовній заяві.

При розгляді таких вимог, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на нікчемність договору про спільну діяльність від 21.11.2013р. та договору оренди від 20.07.2014р. із посиланням на ст. 228 Цивільного кодексу України.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання і момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною другою ст. 215 вказаного Кодексу недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину маж бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 228 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Частина друга вказаної статті встановила що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як зазначається в частині 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Матеріали справи свідчать, що позивач ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час перегляду рішення місцевого господарського суду в апеляційній інстанції не довів належними доказами в розумінні ст.33-35 Господарського процесуального кодексу України факту порушення публічного порядку, що є підставою для нікчемності правочину відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України.

Вищевказані договір оренди та договір про спільну діяльність не визнавались судом недійсними та не оспорювались.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на той факт, що відповідач на виконання умов договору оренди, виконує умови договору про спільну діяльність, шляхом здійснення на користь позивача щомісячних платежів, передбачених п.2.5 договору про спільну діяльність, а позивач, в свою чергу, приймає вказані платежі, що свідчить про належне виконання відповідачем умов договору та його фактичне схвалення позивачем.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом зобовязання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_8, м. Запоріжжя звільнити земельну ділянку від будівлі кафе (літ. Ц1), з відкритим літнім майданчиком з наметом шляхом їх зносу, з огляду на наступне.

Як вже зазначалось вище, між Комунальним підприємством "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий гай" та Фізичною особою ОСОБА_9 було укладено договір від 21.11.2013 р. про спільну діяльність.

В свою чергу, між фізичною особою ОСОБА_9 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 було укладено договір оренди, відповідно до умов якого відповідачу надано в строкове платне користування приміщення кафе літ. Ц-1, площею 3,7 кв.м. з відкритим літнім майданчиком № 11 та навісом, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. 1 а. Згідно із актом приймання-передачі від 20.06.2014р., зазначений об'єкт було передано ФОП ОСОБА_8

Вищевказане свідчить, що відповідач на законних підставах здійснює свою підприємницьку діяльність та правомірно знаходиться в приміщенні кафе літ. Ц-1, площею 3,7 кв.м. з відкритим літнім майданчиком № 11 та навісом, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. 1-а про що було вірно зазначено судом першої інстанції.

Крім того, право власності на будівлю кафе літ. Ц1 набуто фізичною особою ОСОБА_9 набуто ОСОБА_9 шляхом укладання договору купівлі-продажу від 18.11.2010 р., який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_10, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав №28096570 від 23.11.2010р.

Аналогічна інформація також підтверджується інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.08.2015 р.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи той факт, що позивач під час звернення до суду першої інстанції заявив до відповідача позовні вимоги щодо звільнення земельної ділянки від будівлі кафе (літ. Ц1), а власником зазначеного обєкту нерухомості є інша особа - ОСОБА_9, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято із вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а викладені в оспорюваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у звязку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Запорізької області від 10.08.2015 р. по справі №908/3600/15 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Центральний парк культури та відпочинку Дубовий гай, м.Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 10.08.2015 р. по справі № 908/3600/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 10.08.2015 р. по справі № 908/3600/15 залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Е.В. Сгара

Судді: О.В. Кододова

ОСОБА_3