Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "12" жовтня 2015 р. Справа № 906/1470/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Тимошенка О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №237 від 23.09.15)

від відповідача: не з'явився

розглянув у судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Сарненської дослідної станції інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України

до Лугинської районної державної адміністрації

про стягнення 25594,14 грн.

Позивачем пред'явлено позов про стягнення на його користь з відповідача 25594,14грн., з яких: 14266,00грн. боргу за надані послуги по договору №5 від 28.10.13; 10522,60грн. інфляційних; 805,54грн. річних.

09.10.15 від відповідача надійшло клопотання, в якому просить розглядати справу без участі його представника за наявними в справі документами та заперечення на позовну заяву, в яких відповідач позов не визнає з тих підстав, що кошти для погашення вказаної заборгованості з державного бюджету не виділялись, відповідач не являється розпорядником вказаних коштів, а тому вини відповідача у виникненні боргу немає; інфляційні та річні нараховані безпідставно, оскільки їх нарахування не передбачено умовами договору.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами, відповідно до ст.75 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

28.10.2013 року між Сарненською дослідною станцією Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України (позивач/виконавець) та Лугинською районною державною адміністрацією (відповідач/замовник) укладено договір №5 на надання послуг з організації проведення систематичного обстеження населення по визначенню вмісту радіоцезію в організмі людини пересувним лічильником випромінювання людини в населених пунктах Лугинського району Житомирської області.

У п. 1.1 вищезгаданого Договору Сторони дійшли згоди, що Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується надати послуги з організації проведення систематичного обстеження населення по визначенню вмісту радіоцезію в організмі людини пересувним лічильником випромінювання людини (ЛВЛ) у 5 населених пунктах Лугинського району Житомирської області в кількості 390 (триста дев'яносто) чоловік, згідно Переліку, наданого Замовником., а Замовник зобов'язаний прийняти роботи та своєчасно і в повному обсязі їх оплатити (п. 5.1.1 та 5.1.2 Договору).

У п. 3.1 Договору сторони дійшли згоди, що ціна Договору становить 14266 грн. без ПДВ, згідно кошторисно-фінансової документації, яка є невід'ємною частиною Договору.

На виконання умов договору, позивач взяті на себе зобов'язання виконав у повному обсязі, а замовник прийняв виконану роботу без зауважень на підтвердження чого 28.10.2013 року сторони підписали Акт №1 здачі-приймання виконаних робіт (а.с.15).

У відповідності до п.4.2 договору, розрахунок за надані послуги замовник здійснює за Актом здачі-приймання після експертної оцінки результатів робіт.

11.06.2014 року позивач надіслав відповідачу претензію № 1 з проханням протягом 7 днів сплатити заборгованість, на яку 09.07.2014 року отримав відповідь (лист № 6-05/481 02.07.2014 року), в якій відповідач, зокрема, зазначив, що у нього дійсно рахується прострочена заборгованість перед позивачем в розмірі 14266,00грн., проте у зв'язку з відсутністю бюджетного фінансування він не має змоги її погасити (а.с.16-18).

19.03.2015 року позивач надіслав відповідачу претензією № 2 (вих. № 51) з проханням сплатити заборгованість, на що 06.04.2015 року отримав відповідь (лист № 6-05/434 від 27.03.2015 року), де зокрема зазначено, що у Відповідача дійсно рахується прострочена заборгованість за 2013 рік, проте з зв'язку з відсутністю бюджетного фінансування він не має змоги її погасити (а.с.19-21).

За приписами ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте, відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг не виконав, внаслідок чого станом на день звернення позивача з позовом до суду та на час розгляду справи у суді перед позивачем існує заборгованість в сумі 14266,00грн., що підтверджується підписаним сторонами та скріпленим печатками Актом звірки розрахунків (а.с.60), письмовими поясненнями відповідача, поясненнями позивача.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Згідно ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідач не заперечує наявності у нього боргу перед позивачем за надані послуги по вказаному договору, лише зазначає про те, що борг виник не з вини відповідача посилаючись на відсутність відповідних субвенцій з Державного бюджету України .

Вищий господарський суд України в п.5 Оглядового листа "Про практику вирішення спорів, порв'язаних із виконанням договорів підряду" №01-06/374/2013 від 18.02.13, зазначає, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічної правової позиції дотримується Європейський суд з прав людини по справі ТЕРЕМ ЛТД, ЧЕЧЕТКІН ТА ОЛІУС ПРОТИ УКРАЇНИ (Заява № 70297/01). В рішенні від 18.10.05, зазначено про те, що не спромігшись передбачити такі асигнування держава порушила свої зобовязання за п.1 ст. 6 Конвенції і відсутність бюджетних коштів не може виправдати таку бездіяльність.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. №3477-ІУ, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 14266,00грн. обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст.625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, розмір яких згідно розрахунку позивача становить: 10522,60 грн. інфляційних та 805,54 грн. 3% річних . Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних і 3% річних приходить до висновку, що він складений правильно і тому задовільняє позов у цій частині.

Відповідач заперечуючи проти позову в цій частині посилається на те, що стягнення річних та інфляційних не передбачено договором.

Згідно п.4.1, п.4.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Розмір плати за користування чужими грошовими коштами встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України та дорівнює трьом процентам річних від безпідставно збереженої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача інфляційні втрати як компенсацію за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів за весь період необгрунтованого зберігання та утримання грошей позивача.

Закон не вимагає передбачати у договорі про нарахування та стягнення вказаних величин, а лише вказує на те, що сторони можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

За ст.ст.627,629 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином , відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Це положення кореспондується зі ст.193 ГК України, згідно якої об'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідач доказів сплати боргу не надав, у судове засідання не з'явився. Заперечення відповідача спростовуються викладеним вище.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються матеріалами справи і підлягають задоволенню.

Витрати , пов'язані з оплатою судового збору покладаються на відповідача, оскільки він спонукав позивача звернутись з позовом до суду.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Лугинської районної державної адміністрації (11301, Житомирська обл., смт Лугини, вул.К.Маркса, 4; ) на користь Сарненської дослідної станції інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України (34501, Рівненська обл., Сарненський район, місто Сарни, Дослідна станція, буд. 32; Код ) - 14266,00грн. боргу, 10522,60грн. інфляційних, 805,54грн. річних, 1827,00грн. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 15.10.15

Суддя Тимошенко О. М.

Віддрукувати:

1- в справу

2-відповідачу (рек. з повідом.)