ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.10.2015 Справа № 920/1306/15

за позовом публічного акціонерного товариства Сумиобленерго в особі філії Конотопський район електричних мереж, м. Конотоп, Сумська область,

до відповідача: приватного сільськогосподарського підприємства агрофірми Соснівська, с. Соснівка, Конотопський район, Сумська область,

про визнання договору укладеним,

Суддя Жерьобкіна Є.А.

Представники:

Від позивача ОСОБА_1 (довіреність № 10-19/17-Д/168 від 15.10.2014 р.),

ОСОБА_2 (довіреність № 10-19/17-Д-73 від 30.06.2015 року);

Від відповідача ОСОБА_3 (засновник);

При секретарі судового засідання Мудрицькій С.Ю.,

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд визнати укладеним договір № 121198 від 09.07.2015 року про постачання електричної енергії у редакції ПАТ Сумиобленерго, а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву № 32 від 04.09.2015 року, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що 11 липня 2000 року між сторонами був укладений договір № 198 на користування електричною енергією, зі строком дії до 21 липня 2020 року.

Позивач подав заперечення на відгук № 74-06/4638 від 17.09.2015року, в якому вказує, що дійсно на адресу відповідача в 2000 році був направлений проект договору про користування електричною енергією №198 від 11.07.2000 року, підписаний з боку позивача заступником начальника Конотопського районного відділення Енергозбут ОСОБА_4, який не мав повноважень на підписання договору. До договору №198 від 11.07.2000року, відсутні обовязкові додатки.

Відповідач подав заяву (вх. № 11212 від 28.09.2015року) про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, в тому числі додатків №1, 2, 2а, 3, 7,9, 10, 11 до договору №198 від 11.07.2000 року, а також рахунки на оплату електричної енергії за 2013-2015роки.

Позивач подав додаткові письмові пояснення № 17/13230 від 09.10.2015року в обґрунтування позовних вимог.

Відповідач подав заяву від 12.10.2015року про долучення до матеріалів справи додаткових доказів в обґрунтування заперечень проти позову.

В судовому засіданні 12.10.2015року судом оглянуто оригінал енергетичної справи № 198. До матеріалів судової справи долучено копії договору № 198 від 24.04.1996року, додаткової угоди № 4 від 24.10.2007року до договору № 198.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, суд встановив:

Листом № 74-06/3305 від 09.07.2015року позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір № 121198 від 09.07.2015 року про постачання електричної енергії у редакції ПАТ Сумиобленерго (а.с. 148, том 1).

Відповідач листом № 26 від 22.07.2015року відмовив в укладенні договору № 121198 від 09.07.2015 року, посилаючись на те, що 11 липня 2000 року між сторонами укладений договір № 198 на користування електричною енергією, зі строком дії до 21 липня 2020 року, у звязку з чим відповідач не вбачає необхідності у підписанні додаткових угод.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що договір № 198 від 11.07.2000року є неукладеним, при цьому стверджує про існування між сторонами договірних відносин на підставі договору № 198 від 24.04.1996року, який вважає таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електроенергетику», споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Згідно з частинами 2, 4 статті 275 Господарського кодексу України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Відповідно до частини 3 статті 184 Господарського кодексу України, укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Позивач, звернувшись до господарського суду з позовом про визнання укладеним договору № 121198 від 09.07.2015 року про постачання електричної енергії у редакції ПАТ Сумиобленерго, вказує на наявність договірних відносин між сторонами на підставі договору № 198 від 24.04.1996року, що укладений між Конотопським РВЕ ВАТ «Сумиобленерго» та КСП "Соснівське".

Разом з цим, згідно з постановою Вищого господарського суду України від 03.07.2014року у справі № 920/1715/13, КСП "Соснівське" на підставі рішення господарського суду Сумської області від 27.04.2005 року у справі № 12/71 - ліквідовано.

Той факт, що ПСП агрофірма "Соснівська" не є правонаступником КСП «Соснівське» встановлено при розгляді судових справ № 9/45-06, № 920/1715/13.

ПСП агрофірма "Соснівська" зареєстроване в ЄДРПОУ 05.04.2000року та згідно зі статутом є самостійне, новостворене підприємство і не являється правонаступником будь-яких підприємств, в тому числі КСП «Соснівське».

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 205 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання припиняється неможливістю виконання у разі ліквідації суб'єкта господарювання, якщо не допускається правонаступництво за цим зобов'язанням.

З огляду на вказане, суд вважає посилання позивача на договір № 198 від 24.04.1996року, укладений між Конотопським РВЕ ВАТ «Сумиобленерго» та КСП "Соснівське", безпідставними і такими, що суперечать фактичним обставинам справи.

Разом з цим, в матеріалах справи наявний договір № 198 від 11.07.2000року на користування електричною енергією, укладений між позивачем та відповідачем.

Як стверджує відповідач, та підтверджує позивач, проект вказаного договору був вручений відповідачу інспектором Конотопського РВЕ ОСОБА_5

Відповідачем договір підписаний з протоколом розбіжностей, який був вручений інспектору Конотопського РВЕ ОСОБА_5, про що свідчить розписка останнього (а.с. 119-124, 157, том 1).

Згідно з наданою позивачем довідкою № 16/12571 від 25.09.2015року ОСОБА_5 дійсно працював інспектором Конотопського районного відділення «Енергозбут» ВАТ «Сумиобленерго» з 12.11.1999року по 04.09.2002року та з 01.11.2002року по 26.11.2002року.

Відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР 18.07.1963року (в редакції станом на 08.10.1999року), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 Цивільного кодексу Української РСР, якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами тощо, підписаними стороною, яка її надсилає.

В силу загальних приписів цивільного законодавства замість відповіді про прийняття пропозиції укласти договір контрагент може вчинити дії по виконанню зазначених в пропозиції (оферті) умов договору, зокрема, відвантажити або прийняти товар, сплатити відповідні суми тощо. Вчинення таких конклюдентних дій означає і згоду на укладення договору, і водночас його виконання.

За приписами статей 158, 159 Цивільного кодексу Української РСР, відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах визнається відмовою від пропозиції і в той же час новою пропозицією. Якщо при укладенні договорів між державними, кооперативними та іншими громадськими організаціями виникають розбіжності, що підлягають розгляду судом, арбітражем або третейським судом (стаття 159 цього Кодексу), правила цієї статті не застосовуються.

Розбіжності, що виникають при укладенні договору, який ґрунтується на обов'язковому для обох сторін державному замовленні, розв'язуються судом, якщо хоча б однією з сторін є колгосп, міжколгоспне, державно-колгоспне підприємство, організація, об'єднання, і відповідним арбітражем (третейським судом), якщо сторонами є державні, кооперативні та інші громадські організації (крім колгоспів, міжколгоспних, державно-колгоспних підприємств, організацій, об'єднань), оскільки законом не встановлено інше.

Розбіжності між названими організаціями, що виникають при укладенні договору, який не ґрунтується на обов'язковому для обох сторін державному замовленні, можуть розв'язуватися відповідно судом або арбітражем, якщо це спеціально передбачено законом або погодженням сторін.

Згідно зі ст. 10 Арбітражного процесуального кодексу України (у редакції від 20.04.2000ркоу), розбіжності, що виникають між підприємствами, організаціями при укладанні господарських договорів, розглядаються керівниками чи заступниками керівників підприємств та організацій або за їх уповноваженням іншими особами.

При наявності заперечень щодо умов договору підприємство чи організація, які одержали проект договору, складають протокол розбіжностей, про що робиться застереження в договорі, та у 20-денний строк надсилають другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Підприємство, організація, які одержали протокол розбіжностей, зобов'язані протягом 20 днів розглянути його, вжити заходів до врегулювання розбіжностей з другою стороною, включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк на вирішення арбітражного суду.

Якщо підприємство чи організація, які одержали протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні, не передадуть розбіжності, що залишились неврегульованими, на вирішення арбітражного суду в зазначений строк, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. В інших випадках договір вважається не укладеним.

Позивач вказує, що відповідачу був направлений проект договору про користування електричною енергією №198 від 11.07.2000 року, підписаний з боку позивача заступником начальника Конотопського районного відділення «Енергозбут» ОСОБА_4, який не мав повноважень на підписання договору, про що відповідача було повідомлено листом від 18.07.2000 року № 729, з проханням повернути договір не погодженим, тобто не підписаним.

Разом з цим, суд не приймає до уваги вказані посилання позивача, оскільки з урахуванням приписів ст. 63 Цивільного кодексу Української РСР 18.07.1963року (в редакції станом на 08.10.1999року), угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Відповідно до довідки № 16/12571 від 25.09.2015року ОСОБА_4 дійсно працював заступником начальника Конотопського районного відділення «Енергозбут» ВАТ «Сумиобленерго» з 01.09.1998року по 04.10.2002року; ОСОБА_6 працював начальником Конотопського районного відділення «Енергозбут» ВАТ «Сумиобленерго» з 01.09.1998року по 30.06.2011року

Факт визнання позивачем та схвалення договору № 198 від 11.07.2000року на користування електричною енергією підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема повідомленням позивача № 672 від 08.07.2002року щодо внесення змін у коригування граничних величин електроспоживання та потужності з посиланням на договір 2000року, додатками № 1, № 198-2, № 2, № 2а, № 3, № 7, № 9, № 10, № 11 до договору № 198, що підписані сторонами та скріплені печатками.

Згідно з п. 7.9. договору № 198 від 11.07.2000року, останній набирає чинності з дня його підписання та діє до 21.07.2020року.

Доказів надсилання відповідачу листа від 18.07.2000 року № 729, з проханням повернути договір № 198 від 11.07.2000року, позивач не подав. При цьому, відповідач факт отримання такого листа заперечує.

Слід зауважити, що на неодноразові звернення позивача про необхідність укладення договору на користування електричною енергією, переукладення договірних відносин (листи № 12/1639 від 27.08.2003року, № 12/2059 від 22.09.2003року, № 74-06/1064 від 12.03.2013року, № 74-06/6085 від 28.11.2013року) відповідач неодноразово зазначав про наявність між сторонами договірних відносин на підставі договору № 198 від 11.07.2000року (листи № 11 від 16.02.2013року, № 15 від 19.03.2013року, № 91 від 10.12.2013року, № 74 від 09.12.2014року).

Докази розірвання, визнання недійсним договору № 198 від 11.07.2000року в матеріалах справи відсутні.

Сторони підтверджують факт оплати відповідачем електричної енергії на підставі виставлених рахунків з посиланням на договір № 198, заборгованість відповідача за електричну енергію відсутня.

Таким чином, твердження позивача про те, що взаємовідносини сторін з 2000 року не врегульовані, договір про постачання електричної енергії не укладений, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії), регулюються Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року N 28.

Згідно з постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 17 жовтня 2005року N 910 «Про внесення змін до Правил користування електричною енергією» внесено зміни до Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996року N 28, Правила викладено в новій редакції. Суб'єктам господарювання, на яких поширюється дія Правил, вказано протягом трьох років від дати набрання чинності цією постановою привести взаємовідносини між собою у відповідність до вимог Правил.

Відповідно до п. 1.6. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики від 31.07.1996р. №28, договір про постачання електричної енергії на основі типового договору (додаток 3) укладається постачальником електричної енергії за регульованим тарифом з усіма споживачами та субспоживачами (крім населення), об'єкти яких розташовані на території здійснення ліцензованої діяльності постачальником електричної енергії за регульованим тарифом.

Згідно з п. 5.2. Правил користування електричної енергією, при укладенні договору про постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового договору (додаток 3). Умови договору про постачання електричної енергії, зазначені у додатку 3 та пунктах 5.5, 5.6 та 5.7 цих Правил, є істотними та обов'язковими для сторін під час укладення договору про постачання електричної енергії.

З аналізу змісту частини 3 статті 6, частини 1 статті 630 Цивільного кодексу України, Правил користування електричною енергією вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Разом з цим, за встановлених судом обставин, приведення договірних відносин між сторонами у відповідність до норм діючого законодавства повинно узгоджуватись з додержанням вимог статті 188 Господарського кодексу України та статті 11 Господарського процесуального кодексу України.

Звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором.

З огляду на встановлений судом факт існування між сторонами договірних відносин, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, не є засобом захисту, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, у звязку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Згідно зі ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 19.10.2015року.

Суддя Є.А. Жерьобкіна