ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.10.15р. Справа № 904/6770/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алло", м. Дніпропетровськ

за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1, м. Івано-Франківськ

про повернення грошових коштів у розмірі 589 грн 00 коп.

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: представник, ОСОБА_2, довіреність від 02.01.2015,

від третьої особи: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

29.07.2015 позивач - Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (надалі - ПАТ "Дельта Банк") звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом від 20.07.2015 до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Алло" (ТОВ "Алло") про повернення грошових коштів у розмірі 589 грн 00 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.07.2015 було порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 18.08.2015.

На підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено з 18.08.2015 на 15.09.2015 та ухвалою від 15.09.2015 продовжено строк розгляду справи на 15 днів та відкладено на 07.10.2015; з 07.10.2015 на 15.10.2015.

Відповідач у відзиві на позов, надісланому до суду 17.08.2015, проти заявлених вимог заперечив, посилаючись на те, що акт на повернення товару від 15.04.2013 не містить підпису споживача, тому є недійсним. Крім того, умовами договору про співробітництво з банком передбачено, що доказом повернення товару споживачем є накладна, а не акт.

15.09.2015 представник позивача надав заперечення на відзив, за яким з відзивом відповідача не погоджується та повністю підтримує свої заявлені позовні вимоги.

У судове засідання, призначене на 07.10.2015 сторони витребуваних судом документів не надали.

Представник позивача та третя особа до судового засідання не зявилися та витребувані судом документи не надали, хоча належним чином були повідомлені про час та місце проведення судового засідання.

Згідно до п.п. 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи-підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців").

Згідно з ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 15.05.2003 №755-IV якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

За таких обставин у суду маються достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але відповідач не скористався своїм правом на участь його представника у судовому засіданні.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 65 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

27.08.2013 між позивачем ПАТ "Дельта Банк" (далі - банк) та відповідачем ТОВ "Алло" у сфері продажу товарів споживачам у кредит було укладено договір про співробітництво № 61-27/08/09-001 (далі - договір) за умовами якого, у випадках коли певний споживач виявляє бажання отримати у позивача кредит на придбання продукції у відповідача, позивач після проведення певних дій перераховує такі грошові кошти відповідачу (п. 3.2.5. договору), а відповідач надає споживачу відповідну продукцію (п. 3.5. договору).

12.03.2012 між банком та громадянкою ОСОБА_1 (далі позичальник, гр. ОСОБА_1М.) було укладено кредитний договір № 001-08042-120313 (далі кредитний договір), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 589 грн з метою придбання товару/послуг у ТОВ "Алло".

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, перерахувавши кредитні кошти на користь відповідача у сумі 589 грн, про що свідчить меморіальний ордер № 15649215 від 13 березня 2013 року.

16.04.2013 позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути йому грошові кошти в сумі 589 грн, посилаючись на те, що 13.03.2013 позичальник ОСОБА_1 звернулась до банку з заявою про розірвання договору та надала документ на повернення товару в магазин відповідача.

29.07.2015 року до суду надійшла позовна заява позивача, в якій він вказує, що грошові кошти в сумі 589 грн. до цього часу не повернуті.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив та вказав, що згідно п.3.7 договору про співробітництво від 27.08.2009 передбачено, що у разі повернення споживачем у передбачених законом випадках товару до магазину, відповідач має надати споживачу накладну на повернення товару, її копію співробітнику банку та перерахувати банку грошові кошти, отримані за товар.

Накладна на повернення товару відсутня, тому відповідач наголошує на відсутності підстав для повернення грошових коштів.

Враховуючи обставини справи, надані матеріали, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Дійсно, пунктом 3.7 договору між сторонами передбачено обов'язок продавця видати споживачу накладну у разі повернення ним товару, а копію накладної надати банку.

13.03.2013 покупець ОСОБА_1 звернулась до банку з заявою про розірвання догору споживчого кредитування і зазначила в заяві, що додається накладна на повернення товару.

На вимоги суду накладна до матеріалів справи не надана. В матеріалах справи міститься копія акта від 15.04.2013, в якому вказано про повернення громадянкою ОСОБА_1 до торгової точки № 1991 Івано-Франківської філії термінала Nokіa x2-02 dark sіlver вартістю 689 грн. В акті є зазначення про те, що споживач не має претензій, а його вимоги повністю задоволені. Підпис споживача на цьому акті відсутній. Оригінал акта за час розгляду справи позивачем суду для огляду не наданий, що виключає можливість сприймати копію акта як доказ повернення покупцем телефону до магазину відповідача. Наявні в копії акта відомості не дають можливість ідентифікувати телефон, про який йде мова, оскільки банком було перераховано відповідачу 589 грн, в копії акта зазначено про вартість телефона 689 грн. З яким кодом ІМЕІ був проданий телефон громадянці ОСОБА_1 невідомо, матеріали справи такої інформації не містять, а ОСОБА_1 будь-яких пояснень на вимогу суду не надала, оскільки всі надіслані на її адресу ухвали повернулись з відміткою про повернення через закінчення терміну зберігання.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 36 ГПК України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Під час розгляду справи позивач не надав суду письмових чи інших доказів на підтвердження свої позовних вимог, тому в позові слід відмовити за недоведеністю.

Питання стосовно судових витрат не вирішується, оскільки позивач на час звернення до суду з цим позовом був звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.ст. 43, 33, 34, 36, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 19.10.2015.

Суддя В.Д. Воронько