КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2015 р. Справа№ 910/12786/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

від позивача: Татарчук О.Л.;

від відповідача: Клюсова Т.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Київська

комунальна компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.07.2015р.

у справі №910/12786/15 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська

комунальна компанія"

до Київського міського територіального відділення

Антимонопольного комітету України

про визнання незаконним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - відповідач) про визнання недійсним рішення відповідача від 26.03.2015р. №36/01-р/к "Про припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" у справі №134-01/11.14. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав наступне:

- оскаржуване рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права;

- позивач не займає монопольного становища та не вчиняв дій, які б порушували законодавство у сфері захисту економічної конкуренції;

- висновок відповідача щодо монопольного (домінуючого) становища позивача з врахуванням територіальних меж ринку послуг, які визначаються межами будинку, суперечать Методиці визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002р. №49-р;

- в змісті договору про надання житлово-комунальних послуг, який укладається виконавцем послуг та споживачем, повинні бути наявні істотні умови для даного виду договору, а також можуть міститися інші умови договору, визначені на розсуд сторін;

- значення слова "редакція" - це повним чином оброблений розширений текст, який виписаний на підставі Типового договору та не суперечить йому;

- в п.3 ч.2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" не зазначено, що редакція (варіант тексту) договору виконавця повинна відповідати, тобто бути ідентичною, редакції Типового договору;

- дії відповідача щодо визнання відповідності умов договору чинному законодавству, а також визначення впливу цих умов на сторони договору є неправомірними та виходять за межі повноважень відповідача, що є прямим порушенням положень ст. 14 Закону України "Про Антимонопольний комітет".

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на тому, що оскаржуване рішення прийнято з повним з'ясуванням обставин, які мали бути встановлені, а також з дотриманням норм діючого законодавства. Відповідач також зазначав наступне:

- позивачу у встановленому порядку та строки направлялися документи, з яких він мав змогу дізнатися про попередні висновки відповідача та підготуватися до розгляду справи відповідачем;

- відповідачем було встановлено факт вчинення позивачем дій, визначених законодавством, як зловживання монопольним (домінуючим) становищем;

- укладені позивачем зі споживачами (власниками (наймачами) квартир у будинках) договори про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій не відповідають затвердженому Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №529 від 20.05.2009р.;

- висновки, викладені в рішенні відповідача, свідчать про те, що дії позивача щодо пропонування/укладення із споживачами договорів у редакції позивача можуть ущемлювати інтереси споживачів і були б неможливими за умов існування значної конкуренції на такому ринку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2015р. у справі №910/12786/15 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2015р. у справі №910/12786/15 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом, доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися позивачем місцевому господарському суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2015р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Зеленін В.О., Тарасенко К.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.09.2015р.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Новікова М.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Новікова М.М. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.09.2015р.

В судовому засіданні 28.09.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2015р. у справі №910/12786/15 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні 28.09.2015р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд в задоволенні скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним і об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 28.09.2015р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 06.10.2015р.

01.10.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових документів (судової практики Вищого господарського суду України по справам з аналогічним предметом спору).

Вказане клопотання було задоволено судом.

В судовому засіданні 06.10.2015р. представник позивача підтримав раніше надані пояснення, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 06.10.2015р. представник відповідача також підтримав пояснення, надані в попередньому судовому засіданні, просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні 06.10.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель (ст. 1 Закону України „Про Антимонопольний комітет України").

Згідно зі ст. 3 Закону України „Про Антимонопольний комітет України" основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині:

1) здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції;

2) контролю за концентрацією, узгодженими діями суб'єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб'єктами природних монополій;

3) сприяння розвитку добросовісної конкуренції;

4) методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції;

5) здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель.

Правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності визначені Законом України „Про захист економічної конкуренції", який спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

Згідно зі ст. 1 названого Закону економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про захист економічної конкуренції" останнім регулюються відносини органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю із суб'єктами господарювання; суб'єктів господарювання з іншими суб'єктами господарювання, із споживачами, іншими юридичними та фізичними особами у зв'язку з економічною конкуренцією. Цей Закон застосовується до відносин, які впливають чи можуть вплинути на економічну конкуренцію на території України.

В ч.2 ст. 13 Закону України „Про захист економічної конкуренції" передбачено, що зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається:

1) встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

2) застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин;

3) обумовлення укладання угод прийняттям суб'єктом господарювання додаткових зобов'язань, які за своєю природою або згідно з торговими та іншими чесними звичаями у підприємницькій діяльності не стосуються предмета договору;

4) обмеження виробництва, ринків або технічного розвитку, що завдало чи може завдати шкоди іншим суб'єктам господарювання, покупцям, продавцям;

5) часткова або повна відмова від придбання або реалізації товару за відсутності альтернативних джерел реалізації чи придбання;

6) суттєве обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку без об'єктивно виправданих на те причин;

7) створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) чи усунення з ринку продавців, покупців, інших суб'єктів господарювання.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 50 Закону України „Про захист економічної конкуренції" порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

В ст. 51 Закону України „Про захист економічної конкуренції" передбачено, що порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України від 26.03.2015р. №36/01-р/к у справі №134-01/11.14 "Про припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (том справи - 1, аркуші справи - 9-12) було вирішено:

- визнати, що позивач протягом періоду з 01.04.2013р. по 12.11.2014р. займав монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах території міста Києва, де розташований будинок за адресою: м. Київ, вул. Кондратюка, 7, який знаходиться в експлуатації та обслуговуванні позивача, з часткою 100%, оскільки на цьому ринку у нього немає жодного конкурента;

- визнати дії позивача, які полягали в укладенні із споживачами (власниками (наймачами) квартир у будинках) "Договорів про надання послуг з управління, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних послуг", редакція яких не відповідає Типовому договору, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України №529, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим п.2 ст. 50 та ч.1 ст. 13 Закону України „Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах території міста Києва, де розташований будинок за адресою: м. Київ, вул. Кондратюка, 7, який знаходиться в експлуатації та обслуговуванні позивача, що може призвести до ущемлення інтересів споживачів, яке було б неможливими за умов існування значної конкуренції на цьому ринку;

- за вчинене порушення відповідно до абзацу другого ч.2 ст. 52 Закону України „Про захист економічної конкуренції" накласти на позивача штраф у сумі 68 000 грн.;

- зобов'язати позивача припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, шляхом приведення "Договорів про надання послуг з управління, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних послуг" у відповідність до Типового договору, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №529, у двомісячний строк з дня отримання рішення .

На думку позивача, рішення Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України 26.03.2015р. №36/01-р/к у справі №134-01/11.14 "Про припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" було прийняте з порушенням норм матеріального права, а висновки, викладені у ньому, не відповідають дійсним обставинам справи, що свідчить про неповне їх з'ясування. З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати вказане рішення недійсним.

Місцевий господарський суд повністю відмовив в позові, визнавши позовні вимоги необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно зі Статутом позивача (п.5.1) метою його діяльності є здійснення виробничо-господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреб населення комплексним обслуговуванням об'єктів житлового та нежитлового призначення, наданням житлово-комунальних послуг, наданням супутніх послуг соціально-побутового характеру, отримання внаслідок своєї діяльності прибутків, задоволення на цій основі економічних і соціальних інтересів засновника та членів трудового колективу (том справи - 1, аркуші справи - 45-57).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги".

Згідно зі ст. ст. 16, 19 названого Закону порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, а споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

В ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" наведено перелік прав та обов'язків виконавця. Так, згідно з п.3 ч.2 названої статті виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Постановою Кабінету Міністрів України №529 від 20.05.2009р. було затверджено Типовий договір "Про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій".

До відповідача звернулася прокуратура міста Києва щодо перевірки дотримання суб'єктами господарювання вимог законодавства про захист економічної конкуренції при наданні послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у місті Києві.

За результатами проведеної відповідачем перевірки було встановлено, що позивачу було передано в експлуатацію житловий будинок №7 по вул. Кондратюка у м. Києві, про що свідчать наявні в матеріалах справи Акт приймання-передачі від 28.11.2012р. та Авізо №1 від 28.11.2012р. (том справи - 1, аркуш справи - 76-77).

Позивачем укладено з власниками (наймачами) квартир у вказаному будинку договори про надання послуг з управління, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних послуг, зокрема, №12/01/3/429 від 20.03.2013р., №12/01/3/401 від 24.10.2014р., №12/01/1/145 від 21.10.2014р., №12/01/2/267 від 04.02.2013р. та №12/01/1/084 від 21.10.2014р. (далі - Договори) (том справи - 1, аркуші справи - 78-102).

Названі Договори не містять повного переліку прав споживачів, які передбачені Типовим договором, а саме: своєчасне отримання послуг належної якості згідно із законодавством; усунення виконавцем виявлених недоліків у наданні послуг у встановленні законодавством строки; зменшення розміру плати за надані послуги у разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості у визначеному законодавством порядку; відшкодування збитків, заподіяних його майну та (або) приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров'ю внаслідок ненадання послуг або надання послуг неналежної якості; своєчасне отримання від виконавця інформації про перелік послуг, структуру тарифу, загальну суму місячного платежу, норми споживання, режим надання послуг, їх споживчі властивості тощо; проведення перевірки кількісних та якісних показників надання послуг в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; зменшення розміру плати за перевищення строків проведення ремонтно-профілактичних робіт та отримання компенсації за перевищення встановлених строків проведення аварійно-відбудовних робіт у розмірі, встановленому законодавством; внесення за погодженням з виконавцем у договір змін, що впливають на розмір плати за послуги.

В Договорах не визначено повного переліку обов'язків виконавця послуг, передбачених п.п.5, 6, 8 та 9 п.13 Типового договору, а саме: сплачувати споживачеві компенсацію за перевищення встановлених строків проведення аварійно-відбудовних робіт відповідно до методики, затвердженої центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства; своєчасно ознайомлювати споживача з нормативно-правовими актами у сфері житлово-комунальних послуг; відшкодовувати споживачеві збитки, завдані його майну та (або) приміщенню, шкоду, заподіяну життю чи здоров'ю споживача внаслідок ненадання послуг або надання послуг неналежної якості; здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання житлових будинків (гуртожитків), квартир, приміщень.

До тексту Договорів включено положення, які не передбачені Типовим договором та накладають на споживача додаткові зобов'язання і встановлюють відповідальність споживача, а саме: у випадку порушення зобов'язань, передбачених п.п.3.2.6 та 3.2.7 п.3.2 Договорів, а також у випадку заподіяння таким порушенням матеріальної шкоди Управляючій компанії (будинку, інженерним засобам і системам), власник (користувач) зобов'язаний сплатити Управляючій компанії штраф у сумі 10 000 грн. та за свій рахунок відшкодувати заподіяну шкоду, а також, за кожний випадок такого порушення, якщо власник (користувач) заподіяв матеріальну шкоду іншим власникам (користувачам) квартир. В цьому випадку власник (користувач), крім сплати штрафу, повинен відшкодувати заподіяну шкоду постраждалим власникам (користувачам) квартир та Управляючій компанії.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, вказані положення Договорів не відповідають Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №529 від 20.05.2009р.

Зокрема, Договорами виконавцю надано право призупиняти надання послуг у випадку затримки їх оплати власником (користувачем) на строк понад 60 днів, до здійснення власником (користувачем) відповідних розрахунків, що не передбачено Типовим договором та суперечить нормам ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", згідно з якою порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Комунальні послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв.

Включення до умов Договорів положення про штрафні санкції, не передбачені Типовим договором, може призвести до ущемлення інтересів споживачів, які б могли понести додаткові фінансові витрати.

Колегією суддів враховано посилання позивача у позові та в апеляційній скарзі на те, що сторони Договорів лише погодили додаткові для себе умови, що відповідає положенням ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", яка надає право сторонам включити до умов договору інші умови за їх згодою.

Однак, сторони можуть конкретизувати умови договору з урахуванням положень Типового договору. Натомість, в даному випадку Договори не конкретизують чи доповнюють основні умови, визначені Типовим договором, оскільки Договори не містять повного переліку прав споживачів та обов'язків виконавця послуг, а також встановлюють фактично нові обов'язки споживачів, які не передбачені типовою формою договору.

Окрім того, в ході проведеної відповідачем перевірки було виявлено, що позивач в період з 01.04.2013р. по 12.11.2014р. займав монопольне (домінуюче) становище на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Кондратюка, 7, який знаходиться на утриманні та обслуговуванні позивача, з часткою 100%, оскільки на цьому ринку у нього немає жодного конкурента.

Відповідно до Законів України "Про захист економічної конкуренції" і "Про Антимонопольний комітет України" розроблено Методику визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку (далі - Методика), яка встановлює порядок визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку і призначена для аналізу діяльності суб'єктів господарювання, груп суб'єктів господарювання та споживачів з виробництва, реалізації, придбання товарів, надання послуг, виконання робіт на загальнодержавних та регіональних ринках. Метою визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку є отримання необхідної інформації для прийняття рішень з питань розвитку і захисту економічної конкуренції, зокрема демонополізації економіки, антимонопольного регулювання, контролю за узгодженими діями, концентрацією; контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції; захисту інтересів суб'єктів господарювання, груп суб'єктів господарювання та споживачів від його порушень (п.п.1.1-1.3 Методики).

Згідно з визначенням, наведеним в п.1.3 Методики, товаром є будь-який предмет господарського обороту, в т. ч. продукція, роботи, послуги, документи, що підтверджують зобов'язання та права (зокрема цінні папери); товарним ринком є сфера обороту товару (взаємозамінних товарів), на який протягом певного часу і в межах певної території є попит і пропозиція; територіальними (географічними) межами ринку є територія зі сферою взаємовідносин купівлі-продажу товару (групи товарів), в межах якої за звичайних умов споживач може легко задовольнити свій попит на певний товар і яка може бути, як правило, територією держави, області, району, міста тощо або їхніми частинами.

Відповідно до п.п.2.1, 2.2 названої Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання може включати в себе такі дії: встановлення об'єктів аналізу щодо визначення монопольного (домінуючого) становища, а саме суб'єкта господарювання (групи суб'єктів господарювання), конкретного товару (продукції, роботи, послуги), який випускається, постачається, продається, придбавається (споживається, використовується) цим (цими) суб'єктом (суб'єктами) господарювання; складання переліку товарів (робіт, послуг), щодо яких має визначатися монопольне (домінуюче) становище суб'єкта господарювання і які мають ознаки одного товару, товарної групи; складання переліку основних продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів) товарів (товарних груп); визначення товарних меж ринку; визначення територіальних (географічних) меж ринку; встановлення проміжку часу, стосовно якого має визначатися становище суб'єктів господарювання на ринку - визначення часових меж ринку; визначення обсягів товару, який обертається на ринку; розрахунок часток суб'єктів господарювання на ринку; складання переліку продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів) товару (товарної групи) - потенційних конкурентів, покупців, які можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку; визначення бар'єрів вступу на ринок та виходу з ринку для суб'єктів господарювання, які продають (постачають, виробляють), придбавають (споживають, використовують) або можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку; встановлення монопольного (домінуючого) становища суб'єкта (суб'єктів) господарювання на ринку. Етапи визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання, їх кількість та послідовність проведення, передбачені пунктом 2.1 Методики, можуть змінюватися залежно від фактичних обставин, зокрема особливостей товару, структури ринку, обсягів наявної інформації щодо ринку тощо.

Згідно з п.3.1 Методики об'єктами аналізу щодо визначення монопольного (домінуючого) становища є: суб'єкт господарювання; група суб'єктів господарювання; конкретний товар (продукція, роботи, послуги), який (які) випускається, постачається, продається, придбавається (використовується, споживається) цим (цими) суб'єктом (суб'єктами) господарювання.

Порядок визначення товарних, територіальних (географічних) та часових меж ринку наведено в розділах 5-7 Методики.

З оскаржуваного рішення відповідача вбачається наступне:

- об'єктом аналізу щодо визначення монопольного (домінуючого) становища є позивач;

- товарними межами досліджуваного ринку є послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Кондратюка, 7, який знаходиться на утриманні та обслуговуванні позивача;

- територіальними (географічними) межами ринку послуги є територія міста Києва, де розташований вищезгаданий будинок;

- часовими межами ринку є період з 01.04.2013р. по 12.11.2014р. - проміжок часу, протягом якого незмінними залишались структура ринку, співвідношення попиту та пропозиції на ньому.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що господарські суди у розгляді справ мають перевіряти правильність застосування органами Антимонопольного комітету України відповідних правових норм, зокрема, Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням названого Комітету №49-р від 05.03.2002р., але при цьому суди не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами Антимонопольного комітету України, та знову встановлювати товарні, територіальні (географічні), часові межі певних товарних ринків після того, як це зроблено зазначеними органами, й на підставі цього робити висновки про наявність чи відсутність монопольного (домінуючого) становища суб'єкта господарювання на ринку.

В ст. 24 Житлового кодексу УРСР передбачено, що жилий будинок може обслуговуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією.

З наведеного впливає, що у власників квартир в будинку, який знаходяться на утриманні (обслуговуванні) позивача на території м. Києва по вул. Кондратюка, 7, була відсутня альтернатива щодо отримання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку від іншої особи (виконавця), окрім позивача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції" суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар'єрів для доступу на ринок інших суб'єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин. Монопольним (домінуючим) вважається становище суб'єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35 відсотків, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції.

В ст. 13 Закону України „Про захист економічної конкуренції" передбачено, що зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається: встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку. Зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Заперечуючи своє монопольне (домінуюче) становище, позивач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він зазнає значної конкуренції на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку по вул. Кондратюка, 7 у м. Києві, який знаходиться на утриманні (обслуговуванні) позивача.

Як уже зазначалося вище, економічна конкуренція (конкуренція) являє собою змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

Відповідачем було встановлено, що позивач займає монопольне (домінуюче) становище з часткою 100% на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Кондратюка, 7.

З наведеного випливає, що за умов існування значної конкуренції на вказаному ринку послуг споживачі житлово-комунальних послуг мали б можливість відмовитись від послуг позивача, та обрати іншого надавача таких послуг, який дотримується законодавства та укладає зі споживачами договори "Про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій" відповідно до типового договору.

Водночас, за наявності конкуренції на ринку надання житлово-комунальних послуг в межах будинку по вул. Кондратюка, 7 у м. Києві, кожен із суб'єктів господарювання, який діє на зазначеному ринку, намагався б завдяки власним досягненням створити найбільш сприятливі умови для існуючих споживачів та для залучення нових.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 50 Закону України „Про захист економічної конкуренції" зловживання монопольним (домінуючим) становищем є порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції.

Дослідивши надані до справи матеріали, а також заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла висновку про те, що дії позивача по укладенню зі споживачами (власниками (наймачами) квартир у будинках) договорів «Про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій», редакція яких не відповідає типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №529 від 20.05.2009р., є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим п.2 ст. 50 та ч.1 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в межах будинку за адресою: м. Київ, вул. Кондратюка, 7, який знаходиться на утриманні та обслуговуванні позивача, що може призвести до ущемлення інтересів споживачів, яке було б неможливими за умов існування значної конкуренції на цьому ринку.

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 59 Закону України „Про захист економічної конкуренції" підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Позивачем не наведено підстав для зміни чи скасування рішення Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України від 26.03.2015р. №36/01-р/к у справі №134-01/11.14 "Про припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" в розумінні ст. 59 Закону України „Про захист економічної конкуренції", у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Враховуючи обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2015р. у справі №910/12786/15 відсутні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Київська комунальна компанія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2015р. у справі №910/12786/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/12786/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков