КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2015 р. Справа№ 910/4671/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_3 - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2015 року

по справі № 910/4671/15-г (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

про стягнення 191046,97 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення суми основного боргу у розмірі 60000,00грн., пені за прострочення боргу у сумі 7167,14грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 828,49грн. та інфляційні втрат в сумі 6798,73грн. (відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 21.04.2015 року).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.04.2015 року у справі № 910/4671/15-г позовні вимоги задоволені повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним та необ'єктивним через невідповідність висновкам викладеним у рішенні суду, фактичним обставинам справи, що мали місце у сторін, дійсним матеріалам справи та чинному законодавству, окрім цього, оскаржуване рішення підлягає скасуванню через порушення норм процесуального законодавства.

Зокрема апелянт зазначає, що згідно з п. 3.3. договору орендна плата за приміщення складає 10000,00 грн., оскільки строк користування приміщенням складає 6 місяців, то орендна плата за вказаний період становиnm 60000,00 грн, яка повністю сплачена ним, що підтверджується платіжними дорученнями від 26.05.2014 року на суму 25000,00 грн., 25.06.2014 року на суму 25000,00 грн. та 08.09.2014 року на суму 20000,00 грн.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Корсакової Г.В. (головуючий), Хрипуна О.О., Власова Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2015 року апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 прийнята до провадження та розгляд справи призначено на 23.06.2015 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 року у зв'язку з перебуванням головуючого судді Корсакової Г.В. на лікарняному сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), судді Скрипки І.М., Самсіна Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду 23.06.2015 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 прийнято у визначеному складі суддів та призначено розгляд на 08.07.2015 року.

У зв'язку з відключенням електропостачання Київського апеляційного господарського суду з 06.07.2015 року 15:00 год. по 08.07.2015 року 10:55 год. та з неможливістю внести до автоматизованої системи документообігу суду розпорядження зміни колегії суддів у зв'язку з відпусткою Самсіна Р.І. - розгляд справи не відбувся.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року у зв'язку з перебування судді Самсіна Р.І. у відпусці, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження визначеним складом суддів та розгляд призначено на 19.08.2015 року.

У зв`язку з відпусткою головуючого судді Гончарова С.А. розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 19.08.2015 року не відбувся.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 25.08.2015 року у зв'язку з перебування суддів Куксова В.В., Скрипки І.М. у відпустці, сформовано для розгляду даної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді ОСОБА_7, Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.08.2015 року зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження визначеним складом суддів та розгляд призначено на 15.10.2015 року.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2015 року у зв'язку з виходом судді ОСОБА_7 у відставку, сформовано для розгляду даної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А. судді Пономаренко Є.Ю., Шаптала Є.Ю.

Позивач, згідно з поданим до суду 03.06.2015 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить апеляційний суд залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

01.04.2014 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, що діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця НОМЕР_1 від 22.04.2009 року та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 укладено Договір оренди приміщення.

Відповідно до п. 1.1 договору позивач (орендодавець) зобов'язався передати відповідачу (орендарю) в строкове платне користування частину нежилого приміщення №4 площею 48,7 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Договір з однієї сторони завірено особистим підписом позивача, що здійснює свою господарську діяльність без печатки, а з другої сторони - особистим підписом та печаткою відповідача.

Відповідно до п. 8.2. встановлено, що строк оренди договору складає 18 місяців.

Згідно з актом приймання-передачі від 01.04.2014 позивач передав, а відповідач прийняв в користування нежиле приміщення площею 48,7 кв.м.

Приписами п. 3.3. договору встановлено, що розмір орендної плати становить 25000,00грн.

Положеннями п. 3.4. договору визначено, що орендар сплачує щомісячну орендну плату до 10 числа поточного місяця.

Відповідно до пункту 4.2.2. договору орендар зобов'язався вчасно і в повному обсязі оплачувати орендну плату.

За порушення строків проведення розрахунків за Договором орендар сплачує орендодавцю (Позивачу) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний календарний день прострочення, (п.6.4 Договору.)

Згідно з ч. 4 п. 8.3. договору визначено, що дія договору припиняється за вимогою орендодавця у випадку погіршення стану приміщення внаслідок його неналежного використання або невиконання орендарем умов договору.

Оскільки відповідач порушив прийняті на себе зобов'язання та залишив надані послуги без сплати, то позивач прийняв рішення відповідно до ч. 4 п. 8.3 договору припинити дію договору оренди.

30.09.2014 року сторони підписали додаткову угоду №1 до договору, якою визначили, що договір оренди від 01.04.2014 року втрачає чинність 30.09.2014 року.

Повернення відповідачем нежитлового приміщення здійснено на підставі акту приймання - передачі складеного сторонами 30.09.2014 року, що свідчить про користування відповідачем приміщенням протягом 6 місяців.

Під час розгляду справи позивач надав суду належним чином засвідчену копію банківської виписки про сплату відповідачем грошових коштів на р/рахунок позивача загальною сумою 75000,00грн.

Позивач зарахував кошти відповідача як повністю сплачену орендну плату за користуванням нежилим приміщенням протягом трьох місяців у 2014 році за квітень 2014 року 25000,00 грн., за травень 25000,00 грн., за червень 25000,00 грн.

Залишено повністю без оплати орендну плату позивачу за липень 20000,00 грн. за серпень 20000,00 грн., за вересень 20000,00 грн.

Позивач надав суду копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), що є додатками до Договору за квітень на суму 25000,0грн, за травень на суму 25000,00 грн., за липень на суму 20000,00 грн., за серпень на суму 20000,00 грн., за вересень на суму 20000,00 грн.

Вказані акти суд першої інстанції вірно приймає у якості належних доказів користування відповідачем орендованими приміщеннями.

Також колегія суддів зазначає, що позивач та відповідач 01.04.2014 року уклали два договори без номеру.

За одним договором сторонами договору є фізична особа-підприємець ОСОБА_6 та фізична особа-підприємець ОСОБА_5, предметом договору є передача в оренду частину нежилого приміщення площею 48,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1, а орендна плата за користування приміщенням складає 25000,00грн.

За другим договором сторонами договору є Фізична особа ОСОБА_6 та Фізична особа-підприємець ОСОБА_5, предметом договору є передача в оренду частину нежилого приміщення площею 105,7кв.м за адресою АДРЕСА_1 (п.1.1. Договору), а орендна плата за користування приміщенням складає 10000,00грн. (п.3.3. Договору).

Позивач наголошував у суді першої інстанції, що відповідач у своєму відзиві умисно надає суду неправдиві відомості щодо укладених договорів визнаючи з одного договору - площу нежитлового приміщення 48,7 кв.м., а з другого - суму щомісячної орендної плати 10000,00 грн. Отже, відповідач викладає обставини справи таким чином, ніби після сплати 60000,00 грн. у нього відсутній борг по договору, що є предметом спору.

Апеляційним судом встановлено, що предметом позову є неналежне виконання відповідачем умов договору оренди площею 48,7 кв.м у якому сторонами є фізична особа-підприємець ОСОБА_6 та фізична особа-підприємець ОСОБА_5, а не іншого договору - оренди приміщення площею 105,7 кв.м. у якому сторонами є фізична особа ОСОБА_6 та фізична особа-підприємець ОСОБА_5.

У своєму відзиві відповідач звертається також і до чинних додатків до Договору оренди нежитлового приміщення 48,7 кв.м., а саме: Акта приймання-передачі від 01.04.2014 року та Додаткової угоди №1 від 30.09.2014 укладеної до Договору оренди, що є предметом спору.

Позивач зазначив, що грошові кошти було сплачено відповідно до умов Договору оренди приміщення площею 105,7 кв.м, який не розглядається в межах справи № 910/4671/15-г. Саме тому позивач не врахував ці грошові кошти відповідача в якості оплати за договором оренди 48,7 кв.м, що є предметом спору.

Враховуючи те, що оскаржуваною є сума саме за договором оренди від 01.04.2014 року предметом якого є передача в оренду частину нежилого приміщення площею 48,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1, а орендна плата за користування приміщенням складає 25000,00 грн. (п. 3.3. договору), колегія суддів не приймає доводів апелянта, що згідно з п. 3.3. договору орендна плата за приміщення складає 10000,00 грн., оскільки строк користування приміщенням складає 6 місяців, то орендна плата за вказаний період станови 60000,00 грн, яка повністю сплачена ним, що підтверджується платіжними дорученнями від 26.05.2014 року на суму 25000,00 грн., 25.06.2014 року на суму 25000,00 грн. та 08.09.2014 року на суму 20000,00 грн.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 60000,00грн., пені за прострочення боргу у сумі 7167,14грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 828,49грн. та інфляційні втрат в сумі 6798,73грн.( відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 21.04.2015 року).

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідачем порушено прийняті на себе зобов'язання за договором оренди від 01.04.2014 року та частково залишено надані послуги без сплати, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 509, 510 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України) Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України).

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно ст.173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор -прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Колегія суддів встановила, що укладений між позивачем та відповідачем договор за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Нормами ч.ч. 1, 2 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Приписами ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк

Як передбачено ч.ч. 1, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Судовою колегією встановлено, що на підставі складеного між сторонами 01.04.2014 року акту прийому-передачі майна в оренду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 передала в платне тимчасове користування Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 на умовах Договору від 01.04.2014 року об'єкт оренди: частину нежилого приміщення площею 48,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, за період з 01.04.2014 року до 30.09.2014 року відповідач користувався об'єктом оренди на умовах, визначених Договором від 01.04.2014 року.

Суд першої інстанції дійшов до вірно висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині стягання основного боргу в сумі 60000,00 грн. та вірно вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 828,49 грн. та інфляційні збитки в сумі 6798,73 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно розрахунку позивача 3% річних становлять 828,49 грн., інфляційні збитки - 6798,73 грн. Колегією суддів перевірено розрахунок позивача, тому суд першої інстанції вірно вважає даний розрахунок обґрунтованим та задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за договором від 01.04.2014 року призвело до прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо оплати вартості орендної плати.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором, або актом цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони вільні в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оскільки факт невиконання та прострочення грошового зобов'язання відповідачем є доведеним, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення з відповідача передбаченої договором пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки платежу в у відповідності з п. 6.4 договору.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного Банку, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Оскільки відповідач не погасив заборгованість, яка у нього утворилась перед позивачем за виконані роботи, останній нарахував відповідачеві пеню на підставі пункту 6.4 договору, яка складає 7167,14 грн.

За таких обставин, враховуючи, що несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов'язань підтверджено обставинами та доказами у справі, апеляційний суд погоджується зі зробленим позивачем та доданим до позову розрахунком пені у розмірі 7167,14 грн., який, за висновками апеляційного суду, є арифметично вірним та таким, що відповідає вимогам законодавства, внаслідок чого позов в цій частині також підлягає задоволенню у визначеному позивачем розмірі.

З огляду на викладене позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 є обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2015 року у справі № 910/4671/15-г відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2015 року у справі № 910/4671/15-г є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2015 року у справі № 910/4671/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2015 року у справі № 910/4671/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4671/15-г повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Є.Ю. Пономаренко

Є.Ю. Шаптала