КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2015 р. Справа№ 910/13863/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 19.10.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на рішення господарського суду міста Києва від 29.07.15 (повне рішення складено 07.08.2015)

у справі №910/13863/15 (суддя Яковенко А.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Текстиль-Контакт»

до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»

про стягнення 748 742,88 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.07.2015 у справі №910/13863/15 позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на користь ТОВ «Текстиль-Контакт» заборгованість за договором поставки №ПЗ/ИХ-141942/НЮ від 17.09.2014 у розмірі 748 742,88 грн., з яких 591 004,32 грн. - основного боргу, 36 455,69 грн. - пені, 3 648,83 грн. - 3% річних, 117 634,04 грн. - інфляційних втрат та 14 974,87 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ДТГО «Південно-Західна залізниця» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2015 у справі №910/13863/15 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою від 25.09.2015 Київським апеляційним господарським судом прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/13863/15 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробнича «Текстиль-Контакт» на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує щодо доводів апеляційної скарги.

Представники позивача брали участь в судовому засіданні, надавали пояснення, заперечували щодо доводів апеляційної скарги, просили рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2015 у справі №910/13863/15 залишити без змін, апеляційну скаргу ДТГО «Південно-Західна залізниця» - без задоволення.

Представник відповідача брав участь в судовому засіданні, підтримував доводи апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу ДТГО «Південно-Західна залізниця» задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2015 у справі №910/13863/15 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким у позові відмовити.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю «Текстиль-Контакт» (постачальник) та державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» укладено договір поставки №ПЗ/НХ-141942/НЮ (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцю товар відповідно до специфікації (додаток №1), а покупець зобов'язується прийняти і оплатити цей товар на умовах даного договору.

Згідно з п. 1.4. договору кількість та асортимент товару визначений у специфікації №1, яка є невід'ємною частиною даного договору.

Пунктом 4.2. договору визначено, що покупець здійснює оплату поставленого товару, на підставі виставлених рахунків, протягом 90 банківських днів з дня отримання товару. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

За умовами п. 7.2. договору у разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочки, включаючи день оплати.

Відповідно до п. 12.1. договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2014.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вищевказаного договору ТОВ «Текстиль-Контакт» поставлено, а ДТГО «Південно-Західна залізниця» отримано товар на загальну суму 591 004,32 грн., що підтверджується видатковими накладними №22371 від 23.10.2014 з урахуванням ПДВ на суму 113 364,00 грн.; №22639 від 27.10.2014 з урахуванням ПДВ на суму 37 788,00 грн.; №23044 від 30.10.2014 з урахуванням ПДВ на суму 132 258,00 грн.; №23661 від 06.11.2014 з урахуванням ПДВ на суму 132 258,00 грн.; №24584 від 18.11.2014 з урахуванням ПДВ на суму 175 366,32 грн., копії яких містяться в матеріалах справи (а. с. 15-20).

Як зазначає позивач, з метою оплати поставленого товару, позивач виставив відповідачу рахунки фактури №33 373 від 23.10.2014, №33 670 від 27.10.2014; №31 195 від 30.10.2014; №35 030 від 06.11.2014; №36 284 17.11.2014.

Відповідач вказує на відсутність доказів направлення таких рахунків на його адресу, що свідчить про не настання, на його думку, строку зобов'язання з оплати товару.

Позивачем на адресу відповідача було направлено претензію №516 від 20.05.2015, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком №5318 від 20.05.2015 копії яких містяться в матеріалах справи.

У червні 2015 року ТОВ «Текстиль-Контакт» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ДТГО «Південно-Західна залізниця» про стягнення 591 004,32 грн. основного боргу, 36 455,69 грн. пені, 3 648,83 грн. 3% річних та 117 634,04 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до укладеного між сторонами договору він поставив відповідачу товар, який останнім в порушення взятих на себе зобов'язань не був оплачений, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за договором №ПЗ/НХ-141942/НЮ від 17.09.2014 у розмірі 591 004,32 грн.

В свою чергу, відповідач заперечив проти задоволення позову посилаючись на те, строк оплати спірним договором не настав, оскільки позивач не надав доказів надсилання відповідачу рахунків-фактур, на підставі яких мала здійснюватись оплата.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 655, 692 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач взяті на себе зобов'язання щодо поставки товару виконав належним чином, що підтверджується копіями видаткових накладних та рахунків-фактури, копії яких містяться в матеріалах справи, однак, відповідач не здійснив у повному обсязі оплату за товар у визначений договором №ПЗ/НХ-141942/НЮ від 17.09.2014 строк.

Факт здійснення господарської операції сторонами у справі з поставки товару підтверджується первинним бухгалтерським документом, яким є видаткова накладна, на якій і ґрунтуються позовні вимоги. Остання оформлена відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 №88.

Підписання відповідачем накладної є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідач свої зобов'язання з оплати товару за договором не виконав, у зв'язку з чим в останнього наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 591 004,32 грн.

В апеляційній скарзі, як і під час розгляду справи судом першої інстанції апелянт зазначає, що накладна не є розрахунковим документом, а є первинним документом, що фіксує та підтверджує господарську операцію (відпуск продукції). Рахунково-платіжним документом виступає рахунок-фактура, який передбачає виставлення певних сум до оплати.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією місцевого господарського суду щодо відхилення даних тверджень, оскільки рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплатити поставлені товари.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 29.09.2009 у справі № 37/405.

Крім того, згідно з п.5.8 договору уповноважений представник покупця при прийнятті товару зобов'язаний звірити відповідність кількості і асортименту товару, вказаному в рахунку-фактурі і накладній, розписатися за отримання товару та видати представнику постачальника довіреність на отримання даної партії товару.

Як встановлено в судовому засіданні, представник відповідача підтвердив факт отримання товару без жодних зауважень та претензій, що, на переконання колегії суддів, свідчить про отримання останнім також рахунку-фактури відповідно до п. 5.8 договору.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку у задоволенні позовних вимог про стягнення 591 004,32 грн.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку з оплати поставленого товару не виконав, прострочивши виконання грошового зобов'язання, позивач здійснив розрахунок пені у розмірі 36 455,69 грн., 3 648,83 грн. 3% річних та 117 634,04 грн. інфляційних нарахувань.

Київський апеляційний господарський суд, провівши перерахунок пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, дійшов висновку, що розрахунок який здійснено позивачем та перевірено господарським судом міста Києва, є арифметично вірним, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 36 455,69 грн. пені, 3 648,83 грн. 3% річних та 117 634,04 грн. інфляційних.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2015 у справі №910/13863/15 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2015 у справі №910/13863/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на рішення господарського суду міста Києва від 29.07.15 у справі №910/13863/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2015 у справі №910/13863/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/13863/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.І. Лобань

Р.В. Федорчук