КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2015 р. Справа№ 910/10047/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Ропій Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Бовсунівської Л.О.,

представників:

від позивача не з'явився,

від відповідача 1 Славський М.Г., дов. від 12.01.2015 №155,

від відповідача 2 не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «Порто-Франко» Красюка І.І.

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 (підписане 17.07.2015)

у справі №910/10047/15 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Порто-Франко»

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»

2.Відкритого акціонерного товариства Банк «БІГ Енергія»

про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Порто-Франко» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та Відкритого акціонерного товариства Банк «БІГ Енергія» про визнання недійсними договору купівлі-продажу права вимоги від 27.12.2013 №3-233 (далі - договір купівлі-продажу права вимоги) та договору про відступлення прав за договором застави (іпотеки) від 28.01.2014 (далі - договір про відступлення права за договором застави (іпотеки).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 у справі №910/10047/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 у справі №910/10047/15 скасувати і прийняти нове, яким позовні вимоги позивача задовольнити та визнати договір купівлі-продажу права вимоги та договір про відступлення прав за договором застави (іпотеки) недійсними. Апеляційна скарга мотивована тим, що відчуження майнових прав за кредитними договорами від 22.08.2003 №11/20-08-2003 та від 15.09.2003 №11/15-09-2003, Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» проводилось без згоди заставодержателя (позивача), а відтак договір купівлі-продажу права вимоги є таким, що суперечить ст.17 Закону України «Про заставу». Договір про відступлення права за договором застави (іпотеки) апелянт також просить визнати недійсним, оскільки недійсність основного договору спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2015 відновлено пропущений строк на подання апеляційної скарги, прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 09.09.2015. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28. Доказами належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи є повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали від 19.08.2015) позивачу - 26.08.2015, відповідачу 1 - 25.08.2015, які долучені до матеріалів справи.

Відповідачу 2 - поштову кореспонденцію не вручено з причин «за зазначеною адресою не знаходиться».

02.09.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

08.09.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відповідач 1 подав клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 розгляд апеляційної скарги відкладено на 19.10.2015.

Представник відповідача 1 у судовому засідання 19.10.2015 заперечив доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Представник позивача та відповідача 2 у судове засідання не з'явились.

Враховуючи, що Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Порто-Франко» та Відкрите акціонерне товариство Банк «БІГ Енергія» вважаються належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання з розгляду апеляційної скарги позивача, а матеріали справи дозволяють розглянути апеляційну скаргу без їх участі, з метою дотримання вимог ст. 102 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), на думку колегії суддів, відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача 1, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

25 грудня 2003 між Відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» та Акціонерним комерційним банком «Порто-Франко» укладено генеральну угоду №251203/2 про порядок проведення міжбанківських операцій, предметом якої є загальні умови та порядок проведення операцій на міжбанківському валютному та грошовому ринках. Дія цієї генеральної угоди поширюється на будь-які види операцій між сторонами, які можуть бути представлені як комбінація конверсійних та/або кредитних угод, операцій з цінними паперами.

25 лютого 2010 між позивачем (заставодержатель) та Відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» (заставодавець) з метою забезпечення виконання зобов'язань за генеральною угодою від 25.12.2003 №251203/2 укладено договір застави майнових прав №100225/01 (далі - договір застави майнових прав), предметом якого є майнові права:

- за кредитним договором від 22.08.2003 №11/20-08-2003 та додатковими угодами до нього, укладеними між заставодавцем та Кобилінською Надією Леонідівною (боржник, іпотекодавець) (далі - майнові права 1), відповідно до якого боржник повинен повернути заставодавцю суму кредиту переданого в заставу станом на 25.02.2010 в сумі 543 370 грн і нараховані проценти з кінцевим терміном повернення 25.02.2010 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 21% річних. Зобов'язання, що випливають із кредитного договору від 22.08.2003 №11/20-08-2003 з додатковими угодами до нього, забезпечуються договором застави (іпотеки) від 15 вересня 2003, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №2062 з додатковими угодами до нього;

- за кредитним договором від 15.09.2003 №11/15-09-2003 з додатковими угодами до нього, укладеними між заставодавцем та боржником (далі - майнові права 2), відповідно до якого боржник повинен повернути заставодавцю суму кредиту переданого в заставу станом на 25.02.2010 у сумі 305 423, 88 дол США і нараховані проценти з кінцевим терміном повернення 25.02.2010 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 16% річних. Зобов'язання, що випливають із кредитного договору від 15.09.2003 №11/15-09-2003 з додатковими угодами до нього, забезпечуються договором застави (іпотеки) від 15 вересня 2003, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за №2062 та усіма додатковими угодами до нього.

У п.6.5 кредитних договорів від 22.08.2003 №11/20-08-2003 та від 15.09.2003 №11/15-09-2003 передбачено, що права вимоги за цими кредитними договорами можуть бути передані банком іншій особі або перейти до неї в будь-якому порядку відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п.4.1 договору застави майнових прав підписанням цього договору заставодавець уступає заставодержателю право вимоги до боржника, що випливає із кредитного договору від 22.08.2003 №11/20-08-2003 та усіх додаткових угод до нього у сумі 543 370,10 грн та із кредитного договору від 15.09.2003 №11/15-09-2003 та усіх додаткових угод до нього у сумі 305 423,88 дол США, а також процентів та інших видів платежів, що підлягають сплаті на підставі цих кредитних договорів.

Згідно з п.4.2 договору застави майнових прав у частині уступки права вимоги цей договір укладено із відкладальною умовою відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Права вимоги переходять до заставодержателя наступного дня після настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо вони не будуть виконані повністю або частково, або після настання випадку, передбаченого підпунктом 3.1.4 цього договору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, кредитні зобов'язання Кобилінської Н.Л. за вказаними кредитними договорами забезпечено договором застави (іпотеки) від 15.09.2003 , згідно якого заставодавець передає в заставу заставодержателю належний заставодавцю на праві особистої власності жилий будинок №9 по вул. Червоноармійській (м/р Бортничі) в м. Києві та земельну ділянку площею 0,1000 га по вул. Червоноармійській, 9 в м. Києві. Вказаний будинок складається з цегляного житлового будинку (літера А) жилою площею 121,70 кв.м., гаражу (літера В), басейну (літера Г), споруджень (№1, 2, 3, 4).

27.12.2013 між Відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (новий кредитор) укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступає за плату, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові відповідно до контракту, укладеного між первісним кредитором та боржником, а також відповідно до договору забезпечення.

28.01.2014 між відповідачем 2 (первісний заставодержатель) та відповідачем 1 (новий заставодержатель) укладено договір про відступлення прав за договором застави (іпотеки), за яким новий заставодержатель набуває право замість первісного заставодержателя одержати переважно перед іншими кредиторами заставодавця, у порядку, визначеному договором застави та Законом України «Про іпотеку» задоволення всіх своїх вимог (повернення суми основної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (штраф, пеня) відшкодування збитків тощо), які випливають з умов кредитних договорів та/або договорів застави, за рахунок майна, вказаного у п.1.4 цього договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, Господарський суд міста Києва виходив з того, що позивач належним чином не обґрунтував наявність свого порушеного права на час вчинення оспорюваних правочинів.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №13).

Виходячи з аналізу наведених вище норм чинного законодавства, обов'язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб'єктивного права (охоронюваного інтересу) - об'єкту судового захисту, порушення у зв'язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. (ст. 1 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права.

Згідно із ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом першої інстанції, кредитні зобов'язання Кобилінської Н.Л., які були передані відповідачем 2 до позивача за договором застави майнових прав, забезпечені договором застави (іпотеки) від 15.09.2003, згідно якого Відкрите акціонерне товариство Банк «Біг Енергія» отримує у заставу належний боржнику на праві власності жилий будинок №9 по вул. Червоноармійській (м/р Бортничі) у м. Києві та земельну ділянку площею 0,1000 га за цією ж адресою у м. Києві.

Таким чином, право вимоги до Кобилінської Н.Л. за вказаними вище кредитними договорами, починаючи з 25.02.2010 перейшло до позивача.

Проте, постановою Правління Національного банку України від 24.02.2010 №97, починаючи з 01.03.2010 відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації Відкритого акціонерного товариства «Банк «Біг Енергія».

Статтею 91 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції від 24.07.2009) передбачено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора, зокрема: припиняються повноваження загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) банку та тимчасового адміністратора, який негайно передає ліквідатору всі справи; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; укладення угод, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому цим Законом.

За змістом ч.ч. 3-5 статті 96 згаданого Закону України встановлено, що майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з ліквідатором здійснити реалізацію заставленого майна у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог повністю або частково. У разі недостатності коштів від реалізації заставленого майна для задоволення визнаних ліквідатором кредиторських вимог заставодержателя не задоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом.

Відтак, оскільки Правління Національного банку України прийняло постанову про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації ВАТ Банк «БІГ-Енергія» 24.02.2010, то виходячи з вимог діючого законодавства банк втратив право укладати угоди, пов'язані з відчуженням свого майна, у тому числі і здійснювати відступлення права вимоги до своїх боржників третім особам.

Вимоги кредиторів до банку, щодо якого розпочато ліквідаційну процедуру, вирішуються з дотриманням норм законодавства про реалізацію активів банку - боржника в ході ліквідаційної процедури, зокрема положень статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якою врегульовано черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

З дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії й ініціювання процедури ліквідації банку останній втрачає можливість відчуження свого майна. Банк - кредитор має право отримати від банку, щодо якого ініційовано ліквідаційну процедуру, задоволення своїх майнових вимог у спосіб, визначений Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі №6-102цс12.

Як встановлено рішенням суду першої інстанції, договір застави майнових прав, укладений 25.02.2010, тобто вчинений після прийняття Правлінням Національного банку України рішення про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації ВАТ Банк «БІГ-Енергія».

При заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права, заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави (ст. 23 Закону України «Про заставу»).

Правомірність вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» на житловий будинок та земельну ділянку, належні Кобилінській Н.Л., вже були предметом судового розгляду.

Як зазначено в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 06.01.2012 у справі №02/2-1460/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерного банку «Порто-Франко» до Кобилінської Н.Л., за участю третьої особи Відкритого акціонерного товариства Банк «Біг Енергія», починаючи з 01.03.2010 перехід (уступка) права вимоги за кредитними договорами, укладеними з Кобилінською Н.Л., до позивача можливий лише за погодженням з ліквідатором у порядку визначеному Законом України «Про банки і банківську діяльність» або договором застави, тоді як право вимоги до Кобилінської Н.Л. за зазначеними вище кредитними договорами до позивача перейшло б з наступного дня після настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором (строк виконання зобов'язань Відкритим акціонерним товариством «Банк «Біг Енергія» перед позивачем - 01.03.2010 що випливає з генеральної угоди про порядок проведення міжбанківських операцій, та передбачений SWIFT-повідомленням), якщо вони не були виконані повністю або частково (як це зазначено у п.п. 4.1, 4.2 договору застави майнових прав), а саме з 02.03.2010 і лише у тому разі, якщо б Національний банк України не відкликав банківську ліцензію та не ініціював процедуру ліквідації ВАТ Банк «Біг Енергія».

Вказаним вище рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.01.2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09.04.2013, відмовлено у задоволенні позову про визнання права вимоги сплатити заборгованість, визнання заставодержателем, оскільки позивач не є заставодержателем за договором застави від 15.09.2003, а тому не може звернути стягнення на предмет застави на жилий будинок та земельну ділянку площею 0,1000 га у м. Києві.

Частиною 3 ст.35 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обставини, визнані учасниками судового процесу і відображені в судових рішеннях, є преюдиціальними в розумінні ч.3 ст.35 ГПК України (п.2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18).

За таких обставин вказане вище рішення суду визначає відсутність у Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Порто-Франко» будь-якого права на предмет обтяження, який передано згідно із спірними правочинами.

Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відсутність у Публічного акціонерного товариства «Акціонерного банку «Порто-Франко» права на нерухоме майно виключає необхідність відповідача 2 отримувати згоду позивача на його відчуження.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Стаття 24 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку»).

Договір про відступлення прав за договором застави (іпотеки) підписано сторонами, скріплено печатками, нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А. та зареєстровано в реєстрі за №122.

З наявних в матеріалах справи Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 28.01.2014 (а.с.65-68) вбачається, що в Державному реєстрі речових на нерухоме майно були зареєстровані відомості про відступлення прав за іпотечним договором на користь нового іпотекодержателя, а саме Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Порто-Франко» належним чином не обґрунтовано наявності свого порушеного права на час вчинення спірних правочинів.

Посилання скаржника на приписи ст.10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки зміст вказаного нормативно-правового акта визначає правовий режим регулювання обтяжень саме рухомого майна, в той час як предметом договору застави (іпотеки) від 15.09.2003 було нерухоме майно.

Решта заперечень скаржника, викладених у апеляційній скарзі, також не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не спростовує висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене вище, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «Порто-Франко» Красюка І.І. залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 у справі №910/10047/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/10047/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Н.Ф. Калатай

Л.М. Ропій