ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

19 жовтня 2015 р. Справа № 902/1212/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Мельника П.А., при секретарі судового засідання Віннік О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" 02090, м.Київ, вул.Сосюри, 4, кв.5

до: Публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго" 21050, м.Вінниця, вул.1-го Травня, буд.2

до: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, 21000, АДРЕСА_2

про визнання договору № BI-475100 недійсним

За участю представників:

позивача, Ястремський О.Я., довіреність б/н від 26.08.15 р., представник;

відповідача 1, Іваніцький Ю.В., довіреність № 1-14-4624 від 01.01.15, представник;

відповідача 2, не з''явився;

слухач, ОСОБА_4, без повноважень, зі слів - адвокат, представник ФОП ОСОБА_1.

ВСТАНОВИВ :

Заявлено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Бізнесторгінвест" до Публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго" та до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору № BI-475100 недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 16.08.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Вінницяобленеро" в особі Структурної одиниці "Вінницькі міські електричні мережі" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір № ВІ-475100 про постачання електричної енергії на об'єкт по АДРЕСА_3. Термін дії договору до 31.12.2020 року з продовженням на кожний наступний рік. ТОВ "Компанія" "Бізнесторгінвест" вважає, що вказаний договір про постачання електричної енергії повинен бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства, а саме ст.ст 11, 14, 714 ЦК України, ЗУ "Про електроенергетику", "Правил користування електричною енергією", ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" укладати договори на постачання електричної енергії мають право лише споживачі, в яких наявні документи на право власності на майно, що є безпосередньо об'єктом електропостачання та дані об'єкти введено в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства. Натомість позивач зазначає, що дані факти відсутні. Зокрема зазначає, що позивач має повне право на оскарження договору електропостачання, оскільки останній набув майнових прав на торгівельно-офісний центр по АДРЕСА_3, що зокрема встановлено судовим рішенням, а саме рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 року, залишеним без змін ухвалою ВССУ від 26.11.2014 р. по справі №6-25858св14.

Ухвалою суду від 02.09.15 р. порушено провадження у справі №902/1212/15 та призначено засідання на 23.09.15 р.

22.09.2015 року від Публічного акціонерного товариства "Вінницяобленерго" надійшов відзив на позовну заяву № СО-51-1215 від 22.09.2015 року, в якому зазначено, що позивачем не надано жодного доказу того, що він є власником будь якої частки об'єкту нерухомості, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, вважає, що оспорюваний договір був укладений відповідно до вимог чинного законодавства.

23.09.2015 року від представника ФОП ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву в якому останній зазначає, що у позивача відсутнє порушене право, яке підлягає судовому захисту. Також відповідач 2 наголошує, що позивачем не зазначено, яким чином і які саме правові наслідки визнання недійсним договору про постачання електричної енергії № ВІ-475100 від 16.08.2013 року можуть відновити і яке саме право позивача. Оскільки позивач не є і ніколи не був власником спірного майна, а відтак його право жодним чином не може бути відновлене шляхом застосування реституції як правового наслідку визнання договору недійсним, оскільки він не був стороною оспорюваного договору. Водночас зазначає, що згідно договору на постачання електричної енергії від 16.08.2013р. № ВІ-475100 ПАТ "Вінницяобленерго" постачає ФОП ОСОБА_5 електричну енергію в об'єкт споживача, а саме : приміщення в будівлі літ. "А" : II поверх - частина приміщення № 3-16 площею 57,0 кв.м., розміщене за адресою АДРЕСА_3 Зазначене приміщення перебуває у власності відповідача на підставі договору купівлі- продажу від 28.07.2009р. Позивачем оспорювалося право власності відповідача шляхом подання позову про визнання недійним договору купівлі-продажу. Так, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 04.02.2013р. у справі № 212/11462/2012 в позові ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест" було відмовлено. Даним рішенням було встановлено, що "....немає підстав вважати, що позивач набув майнові права (право власності) на торгівельний комплекс та офіс, розташований по АДРЕСА_3 і що ці його права та законні інтереси порушено вчиненням оскаржуваного правочину". Ухвалою ВВСУ від 05.11.2012р. встановлено що ТОВ "Компанія "Бізнесторгінвест" сплатила ТОВ "Виробничо-торгівельна фірма "ДЛД" кошти за проведення робіт по спорудженню торговельного комплексу та офісу по вул. В.Інтернаціоналістів за встановлених судом обставин не може свідчити про порушення прав позивача на об'єкт нерухомості, оскільки такі права, в т. ч. майнові, у останнього не виникли".

Ухвалою суду від 23.09.15 р. за клопотанням відповідача 2 та враховуючи неявку позивача, розгляд справи було відкладено до 19.10.15 р.

В судове засідання 19.10.2015 року з'явились представники позивача, відповідача 1 та була присутня інша особа.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про дату час та місце судового засідання належним чином повідомлений, про що свідчить поштове повідомлення, копія якого міститься в матеріалах справи.

Неявка відповідача 2 не перешкоджає розгляду справи по суті, відтак, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, в порядку ст.75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

16.08.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Вінницяобленеро" в особі Структурної одиниці "Вінницькі міські електричні мережі" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 було укладено договір № ВІ-475100 про постачання електричної енергії на об'єкт по АДРЕСА_3. Термін дії договору до 31.12.2020 року з продовженням на кожний наступний рік.

ТОВ "Компанія" "Бізнесторгінвест" вважає, що договір про постачання електричної енергії повинен бути визнаний недійсним, оскільки позивач зазначає, що договір укладено зі сторони споживача особою, яка не мала права його укладати, оскільки не являється власником майна, що розташоване по АДРЕСА_3.

Натомість зазначає, що позивач має повне право на оскарження договору електропостачання, оскільки останній набув майнових прав на торгівельно-офісний центр по АДРЕСА_3, що зокрема встановлено рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 року по справі №6-25858св14.

Тому, відповідно до вимог чинного законодавства, а саме ст. ст 11, 14, 714 ЦК України, ЗУ "Про електроенергетику", "Правил користування електричною енергією", ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" укладати договори на постачання електричної енергії мають право лише споживачі, в яких наявні документи на право власності на майно, що є безпосередньо об"єктом електропостачання та дані об"єкти введено в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства. Натомість позивач зазначає, що дані факти відсутні.

Як видно з матеріалів справи та встановлено судом 28.07.2009 року між ОСОБА_6 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір купівлі - продажу №1389, яким Продавець - продав, а Покупець - купив 1/20 частку торгівельного комплексу та офісу, що розташовані по АДРЕСА_3, а саме торгівельний комплекс та офіс в цілому складається з приміщень: літ. "А": підвал-№1-1 по №1-20, площею 277,9 кв.м.; І поверх- приміщення №2 з №2-1 по №2-5, площею 175,2 кв.м., приміщення №5 з 5-1 по 5-13, площею 118,3 кв.м.; II поверх- приміщення з №3-1 по №3-18, площею 292, 9 кв.м.: III поверх - приміщення з №4-1 по №4-16, площею 297,6 кв.м. Загальна площа -1161,9 кв.м.

Відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу складається з приміщень в будівлі літ. "А": ІІ-й поверх - частина приміщення №3-16, площею 57,0 кв.м. (п.1.1. договору).

Відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу належить Продавцю на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б. 02.07.2009 р. по реєстру №1161, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 02.07.2009 р. за №3513280, витяг №7461060.

Право власності на вказані приміщення зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" 10.07.2009 року за реєстром № 102, в реєстровій книзі № 3фо, реєстраційний №25369549, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23258029 (серії ССР № 198922) ( п.1.2. договору).

Пунктом 3.1. договору Продавець свідчить, що частка торгівельного комплексу та офіс, що відчужується, до цього часу нікому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною не перебуває, судового спору щодо неї немає, а також прав у третіх осіб ( в тому числі за договорами, оренди, найм, чи шлюбним контрактом), як в межах України так і за її межами немає.

Відсутність заборони відчуження перевірено по витягах до Єдиного реєстру заборони відчуження об"єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Державного реєстру іпотек від 28 липня 2009 року, сформованих приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б. (п.3.2. договору).

За твердження Продавця відчужувана нерухомість знаходиться у стані, повністю придатному для її використання за цільовим призначенням (п.3.3. договору)

Даний договір зареєстровано 28.07.2009 року о 15:50, про що свідчить витяг з Державного реєстру правочинів за №7552390 від 28.07.09 р.

Водночас судом встановлено, що 21.04.2010 року між ОСОБА_8 (Продавець) та ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_6, ОСОБА_5 (в подальшому Покупці) було укладено договір купівлі -продажу, яким "Продавець"-продала, а "Покупці" - купили-1/10 ( одну десяту) частку торгівельного комплексу та офісу, що розташовані в АДРЕСА_3 в такому порядку: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_17, ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_6, ОСОБА_1- по 1/90 частці, а ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - по 1/180 частці.

Торгівельний комплекс та офіс в цілому складається з будівлі торгівельного комплексу та офісу, цегляного, загальною площею 1157,7 кв.м., означеного на плані літерою "А" та підвалу із з/б блоків, означеного на плані літерою "п/А", .розташованого на земельній ділянці площею 526 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1.

Відповідно до правоустановлюючого документа та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25757708 серії ССТ №568745 від 01.04.2010 року, виданого КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації", відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу складається. з приміщень: на першому поверсі - 6-1; 3-1; 3-5; на другому поверсі приміщення 7-1; 7-2; 7-7; 7-8; 7-9; на третьому поверсі приміщення: 9-1; 9-2; 9-7; 9-8; 9-9. Загальною площею - 137,6 кв. м.

Відсутність заборони відчуження перевірено по витягах з Єдиного реєстру відчуження об"єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна Державного реєстру іпотек від 21 квітня 2010 року, сформованих приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б.( п.3.2. договору).

За твердженням Продавця відчужувана нерухомість знаходиться у стані, повністю придатному для її використання за цільовим призначенням.

Даний договір зареєстровано 19.09.2010 року (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27364996).

Зокрема судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ "АК "Вінницяобленерго" було укладено договір № ВІ -475100 від 16.08.13 р. про постачання електричної енергії

Відповідно до умов даного договору Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. До укладеного Договору сторони підписали акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, обумовили порядок розрахунків, графік зняття показників засобів обліку електроенергії, визначили перелік місць встановлення електролічильників, тощо.

Предметом спору є визнання договору № ВІ-475100 про постачання електричної енергії від 16.08.2013 року недійсним.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України. Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є зокрема, договори та інші правочини.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Загальні підстави недійсності правочину встановлені ст.215 Цивільного кодексу України. Так, згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, стаття 203 ЦК України встановлює перелік вимог, яким повинен відповідати правочин для набрання їм чинності, тобто юридичної сили.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто правомірність правочину презумується.

Як встановлено у ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз.4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями)).

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 того ж Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Положення частини п'ятої статті 203 ЦК України, яким визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, передбачає реальну можливість виконання досягнутого його учасниками волевиявлення.

При цьому, вимоги про визнання правочину недійсним можуть заявлятись як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси.

Позивач вважає себе заінтересованою особою у справі щодо визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки вважає, що останній володіє майновими правами на об"єкт нерухомості по АДРЕСА_3 Зокрема, останній посилається на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 року по справі №6-25858св14.

Водночас, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що станом на дату укладення договору № ВІ-475100 про постачання електричної енергії на об"єкт по АДРЕСА_3 від 16.08.2013 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством "Вінницяобленерго" в особі Структурної одиниці "Вінницькі міські електричні мережі" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, вищевказаний об'єкт перебував у приватній власності на підставі укладеного 28.07.2009 року між ОСОБА_6 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) договору купівлі - продажу №1389, яким Продавець - продав, а Покупець - купив 1/20 частку торгівельного комплексу та офісу, що розташовані по АДРЕСА_3, а саме торгівельний комплекс та офіс в цілому складається з приміщень: літ. "А": підвал-№1-1 по №1-20, площею 277,9 кв.м.; І поверх- приміщення №2 з №2-1 по №2-5, площею 175,2 кв.м., приміщення №5 з 5-1 по 5-13, площею 118,3 кв.м.; II поверх- приміщення з №3-1 по №3-18, площею 292, 9 кв.м.: III поверх - приміщення з №4-1 по №4-16, площею 297,6 кв.м. Загальна площа -1161,9 кв.м.

Відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу складається з приміщень в будівлі літ. "А": ІІ-й поверх - частина приміщення №3-16, площею 57,0 кв.м. (п.1.1. договору).

Відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу належить Продавцю на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б. 02.07.2009 р. по реєстру №1161, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 02.07.2009 р. за №3513280, витяг №7461060.

Право власності на вказані приміщення зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" 10.07.2009 року за реєстром № 102, в реєстровій книзі № 3фо, реєстраційний №25369549, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23258029 (серії ССР № 198922) ( п.1.2. договору).

Пунктом 3.1. договору Продавець свідчить, що частка торгівельного комплексу та офіс, що відчужується, до цього часу нікому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною не перебуває, судового спору щодо неї немає, а також прав у третіх осіб ( в тому числі за договорами, оренди, найм, чи шлюбним контрактом), як в межах України так і за її межами немає.

Відсутність заборони відчуження перевірено по витягах до Єдиного реєстру заборони відчуження об"єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Державного реєстру іпотек від 28 липня 2009 року, сформованих приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б. (п.3.2. договору).

За твердження Продавця відчужувана нерухомість знаходиться у стані, повністю придатному для її використання за цільовим призначенням (п.3.3. договору)

Даний договір зареєстровано 28.07.2009 року о 15:50, про що свідчить витяг з Державного реєстру правочинів за №7552390 від 28.07.09 р.

01.04.2010 року між ОСОБА_8 (Провець) та ОСОБА_9 ОСОБА_18, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_6, ОСОБА_1 (в подальшому Покупці) було укладено договір купівлі -продажу, яким "Продавець"-продала, а "Покупці" - купили-1/10 (одну десяту) частку торгівельного комплексу та офісу, що розташовані в АДРЕСА_3 в такому порядку: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_17, ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_6, ОСОБА_1- по 1/90 частці, а ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - по 1/180 частці.

Торгівельний комплекс та офіс в цілому складається з будівлі торгівельного комплексу та офісу, цегляного, загальною площею 1157,7 кв.м., означеного на плані літерою "А" та підвалу із з/б блоків, означеного на плані літерою "п/А", розташованого на земельній ділянці площею 526 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1. Відповідно до правоустановлюючого документа та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25757708 серії ССТ №568745 від 01.04.2010 року, виданого КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації", відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу складається. з приміщень: на першому поверсі - 6-1; 3-1; 3-5; на другому поверсі приміщення 7-1; 7-2; 7-7; 7-8; 7-9; на третьому поверсі приміщення: 9-1; 9-2; 9-7; 9-8; 9-9. Загальною площею - 137,6 кв. м.

Даний договір зареєстровано 19.09.2010 року згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27364996.

Натомість матеріали справи не містять доказів які б підтвердили права власності на майно, що є предметом оспорюваного договору за позивачем.

До того ж, з рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15.10.2013 року по справі №6-25858св14, суд не вбачає, що позивач набув права власності на об"єкт нерухомості по АДРЕСА_3

Зокрема, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 04.02.13 р. у справі №212/11462/2012 в позові ТОВ "Бізнесторгінвест" судом було відмовлено та даним судовим рішенням, зокрема, було встановлено, що немає підстав вважати , що позивач набув майнові права (право власності) на торгівельний комплекс та офіс, розташований по АДРЕСА_3 і що ці його права та законні інтереси порушено вчиненням оскаржуваного правочину (договору купівлі - продажу)".

Більше того, ухвалою ВВСУ від 05.11.2012 р. встановлено те, що ТОВ "Компанія Бізнеснесторгінвест" сплатила ТОВ "Виробничо-торгівельна фірма "ДЛД" кошти за проведення робіт по спорудженню торговельного комплексу та офісу по АДРЕСА_3 за встановлених судом обставин не може свідчити про порушення прав позивача на об'єкт нерухомості, оскільки такі права, в тому числі майнові, у останнього не виникли".

Крім того, суд вважає, що позивачем безпідставно заявлено вимогу на підставі ст. 216 ЦК України.

Згідно правовому висновку Верховного суду України (постанова від 11.2012р. у справі N9 6-107цс12), "у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності 392 ЦК України) - якщо річ вибула з володіння позивача, однак його право на неї взнається відповідачем.

Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягає застосуванню в тому разі якщо позивач не домагається відновлення свого права річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право не буде відновлено шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним.

Позивачем не зазначено, яким чином і які саме правові наслідки визнання недійсним договору про постачання електричної енергії № ВІ- 475100 від 16.08.2013 р. можуть відновити і яке саме право позивача.

Оскільки позивач не є і ніколи не був власником спірного майна, що стверджено матеріалами справи, а відтак жодним чином не може бути відновлено шляхом застосування реституції, як правового наслідку визнання договору недійсним, оскільки він не був стороною оспорюваного договору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у позивача відсутнє порушене право, яке підлягає судовому захисту.

У позовній заяві як на підставу для визнання договору недійсним, позивач посилається на той факт, що згідно довідки Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області № 07-13-121 від 21.01.2013 року обєкт по АДРЕСА_3 не введено в експлуатацію, і в інспекції відсутня інформація про прийняття в експлуатацію вищевказаного обєкту. Тому вважає, що ПАТ "Вінницяобленерго" не перевірило безпечність постачання електроенергії на об'єкт що зазначений вище, не витребовував у споживача документ про введення в експлуатацію торгівельно офісного ценру.

Статтею 275 ГК України встановлено, що споживання електроенергії є договірним; відпуск електроенергії без оформлення договору енергопостачання не допускається; суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів електроенергією, зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції. Виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу.

Частиною 6 ст. 179 ГК України також передбачено, що суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів (суб'єктів господарювання або не господарюючих суб'єктів юридичних осіб) електроенергією зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг).

Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 5 частини 1 статті 92 Конституції України засади організації та експлуатації енергосистем визначаються виключно законами України. Такими, зокрема, є Закони України "Про електроенергетику", ЗУ "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" а також відповідні положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Особливістю нормативно-правового регулювання електропостачання є наявність численних підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі нормативно-технічних, якими визначається та деталізується порядок отримання та споживання електроенергії.

Так, норми названих законодавчих актів деталізовані, зокрема, в положеннях Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 №28 (далі - Правила).

Укладення договору про постачання електричної енергії та визначення його змісту на основі типового договору передбачено пунктом 5.2 Правил, а сам типовий договір міститься в додатку 3 до Правил.

Слід зазначити, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 ГК України, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору (частина третя статті 184 ГК України).

Приписами ст. 179 Господарського кодексу України встановлено, що сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Згідно з ч.1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

За ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття (ст. 641 ЦК України).

Згідно з п. 5.1 Правил, Договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до п. 5.2 вище вказаних Правил, при укладенні договору про постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового договору (додаток 3). Умови договору про постачання електричної енергії, зазначені у додатку 3 та пунктах 5.5, 5.6 та 5.7 цих Правил, є істотними та обов'язковими для сторін під час укладення договору про постачання електричної енергії.

Згідно з п. 5.4 Правил, для укладення договору про постачання електричної енергії, договору про технічне забезпечення електропостачання споживача або договору про спільне використання технологічних електричних мереж заявник (споживач, власник технологічних електричних мереж (основний споживач) або субспоживач) має надати відповідній організації, окрім заяви про укладення договору, зокрема, копію документа, яким визначено право власності чи користування на об'єкт (приміщення) або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об'єкта).

З матеріалів справи вбачається, що договір № ВІ-475100 від 16.08.2013 року про постачання електричної енергії був укладений на підставі заяви ФОП ОСОБА_5

Матеріалами справи доведено, що відповідно до умов укладеного договору Постачальник продавав електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок, а Споживач оплачував Постачальнику вартість використаної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. До укладеного Договору сторони підписали акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, обумовили порядок розрахунків, графік зняьья показників засобів обліку електроенергії, визначили перелік місць втсановлення електролічильників, тощо.

На підтвердження права власності (користування) об"єктом Замовником було надано право установчі документи.

З вищевикладеного суд робить висновок, що посилання позивача на порушення саме ст.ст 11, 14, 714 ЦК України, ЗУ "Про електроенергетику", "Правил користування електричною енергією" та ЗУ Про регулювання містобудівної діяльності" є безпідставним.

Зважаючи на викладене, суд вважає позовні вимоги недоведеними та необгрунтованими, що вказує на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати у справі покладаються у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 203, 215, 216, 626 Цивільного кодексу України, ст.ст.33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 26 жовтня 2015 р.

Суддя Мельник П.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу 02090, м.Київ, вул.Сосюри, 4, кв.5

3 - відповідачу 1 21050, м.Вінниця, вул.1-го Травня, буд.2

4 - відповідачу 2 21000, АДРЕСА_2