РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2015Справа №910/19623/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія»

до Публічного акціонерне товариства «БАНК ФОРУМ» в особі уповноваженої

особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію

ПАТ «БАНК ФОРУМ» Ларченко Ірини Миколаївни

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТПК-Профіль-ГП» та ОСОБА_3

про визнання недійсним кредитного договору

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Петровська-Іванченко О.С. за довіреністю № б/н від 23.06.2015 р.

від відповідача: Щербина О.Ю. за довіреністю № 10/00-75 від 16.06.2015 р.

від третіх осіб: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» до Публічного акціонерне товариства «БАНК ФОРУМ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК ФОРУМ» Ларченко Ірини Миколаївни про визнання недійсним кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2015 р. за даною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/19623/15 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 09.09.2015 р., зобов'язано сторін надати певні документи.

Через відділ діловодства суду 08.09.2015 р. від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі та 09.09.2015 р. - надійшов відзив на позовну заяву, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судове засідання 09.09.2015 р. не з'явився, вимог ухвали суду не виконав, про причини неявки не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення від 04.08.2015 р., яке підтверджує отримання позивачем 08.08.2015 р. ухвали про порушення провадження у справі.

У судовому засіданні 09.09.2015 р. представник відповідача підтримав клопотання про зупинення провадження у справі № 910/19623/15 до набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.12.2014 р. у справі № 761/27186/14-ц за позовом Публічного акціонерне товариства «БАНК ФОРУМ» до ОСОБА_3 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., просив його задовольнити.

Розгляд та вирішення даного клопотання відкладено на наступне засідання для надання можливості позивачу висловити свою позицію з приводу заявленого клопотання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2015 р. відкладено розгляд справи до 23.09.2015 р., у зв'язку з неявкою представника позивача у призначене судове засідання, невиконанням ним вимог ухвали суду та для вирішення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні 23.09.2015 р. представник позивача подав клопотання про залучення до участі в справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК-Профіль-ГП» та ОСОБА_3, оскільки останні є поручителями за договорами поруки від 17.05.2012 р. № 1-0134/12/24-Р, № 1-0135/12/24-Р.

Представник відповідача заперечень проти задоволення даного клопотання не навів.

Представники сторін подали клопотання про продовження строку розгляду спору.

Розглянувши клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність залучення до участі у даній справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТПК-Профіль-ГП» та ОСОБА_3.

У відповідності до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Таким чином, рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК-Профіль-ГП» та ОСОБА_3.

Розглянувши клопотання представників сторін про продовження строку розгляду спору, суд його задовольнив з наступних підстав.

Частиною 1 статті 69 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Судом встановлено, що строк вирішення спору у даній справі № 910/19623/15 спливає 30.09.2015 р.

В частині 3 статті 69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе продовжити строк розгляду спору для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи.

За таких обставин, Господарський суд міста Києва з метою з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору у даній справі, у зв'язку із залученням до участі у справі третіх осіб, керуючись ст. 77 ГПК України, ухвалою від 23.09.2015 р. розгляд справи відклав на 07.10.2015 р. та зобов'язав учасників судового процесу надати суду певні документи та пояснення.

05.10.2015 р. через відділ діловодства господарського суду м. Києва від відповідача надійшли документи, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 07.10.2015 р. надав суду додаткові докази у справі та клопотання про призначення судово-економічної експертизи у справі № 910/19623/15.

Представник позивача в судовому засіданні 07.10.2015 р. заперечив проти задоволення клопотання про призначення експертизи у даній справі.

Розглянувши зазначене вище клопотання, суд його відхилив як необґрунтоване та безпідставне.

Представник позивача в даному судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача просив суд відмовити в задоволені позову з підстав, які наведені у відзиві.

Представники третіх осіб в судове засіданні 07.10.2015 р. не з'явились, про поважні причини неявки суду не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, вимог ухвали суду від 23.09.2015 р. в даній справі не виконали.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення третіх осіб про час та місце судового засідання та про наслідки ненадання ними витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представників зазначених учасників судового процесу.

У судовому засіданні 07.10.2015 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

16.05.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» (надалі - кредитор, банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» (надалі - позичальник, ТОВ «ТПК») було укладено кредитний договір № 1-0012/12/24-КLR (надалі - кредитний договір, договір).

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, кредитор зобов'язується на умовах, визначених договором, відкрити позичальнику відновлювальну кредитну лінію, в рамках якої надавати останньому кредитні кошти (надалі - кредит) окремими частинами ( надалі - вибірки) на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в межах визначених договором (п. 1.2.) граничної суми коштів (надалі - кредитний ліміт), а позичальник зобов'язується вчасно погашати кредитору заборгованість за кредитом, а також сплачувати на користь кредитора проценти та комісії в розмірі, в строки (терміни) на умовах, визначених договором.

Згідно з п. 1.2. кредитного договору в редакції від 16.05.2012 р., протягом всього періоду дії договору максимальна заборгованість позичальника не може перевищувати кредитний ліміт в сумі 30 840 000,00 грн.

Пунктом 1.3. договору визначено, що кредит надається з метою (на цілі):

- поповнення оборотних коштів позичальника для закупівлі сировини, а саме листового металу в рулонах, сплата митних платежів. При цьому, в будь-який момент дії договору загальна сума заборгованості позичальника за кредитом на вказані цілі не повинна перевищувати 12 000 000,00 грн. (п. 1.3.1.).

- рефінансування заборгованості позичальника перед ПАТ «Укрсиббанк» в сумі не більше 18 840 000,00 грн. за договором про надання кредитних послуг № 0 від 01.09.2011 р. (п. 1.3.2.).

Використання кредиту на будь-які інші цілі, окрім зазначених в договорі, заборонено.

Пунктом 1.4. кредитного договору визначено, що кінцевий термін, до настання якого (включно) здійснюється надання кредиту та має бути повністю погашена заборгованість за кредитом встановлюється 15.05.2013 р.

Відповідно до п. 3.2. договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти за поточною ринковою ставкою. Протягом дії договору розмір поточної ринкової ставки, що встановлюється для відповідної вибірки, може становити будь-яке числове значення в межах від 0,000001 до 100,00 процентів річних.

В подальшому, сторони неодноразово вносили зміни до кредитного договору № 1- 0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., про що підписані договір № 1 від 12.09.2012 р., № 2 від 07.05.2013 р., та договір № 3 від 03.06.2013 р.

Договором № 1 від 12.09.2012 р. про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24- КLR від 16.05.2012 р. сторонами були внесені зміни до п. 1.3.1. кредитного договору щодо мети (цілей) - поповнення оборотних коштів позичальника для оплати товарів, сировини, транспортних послуг та оплати митних платежів. При цьому, до моменту погашення вибірок, отриманих на рефінансування заборгованості позичальника перед ПАТ «Укрсиббанк» в сумі не більше 18 840 000,00 грн. за договором про надання кредитних послуг № 0 від 01.09.2011 р., загальна сума заборгованості позичальника за кредитом наданим на цілі, визначені в абз. 1 п. 1.3.1. не повинна перевищувати 12 000 000,00 грн. Також пункт 1.3.2. було доповнено абзацом 2, згідно з яким після погашення заборгованості за вибірками, наданими на цілі, вказані в п. 1.3.2. договору, загальна сума позичальника за кредитом (наданих і непогашених вибірок) наданим на цілі, визначені в абзаці 1 п. 1.3.1. договору, може бути збільшена до кредитного ліміту.

Відповідно до договору № 2 від 07.05.2013 р. про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR. від 16.05.2012 р., сторонами було зменшено кредитну лінію, що надавалась на цілі поповнення оборотних коштів позичальника до 11 996 543,86 грн., змінений строк погашення заборгованості за кредитом з 15.05.2013 р. по 06.05.2014 р., а також внесені зміни до порядку надання кредиту та погашення заборгованості за кредитом.

Договором № 3 від 03.06.2013 р. про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р. сторонами було збільшено кредитну лінію, що надавалась на цілі поповнення оборотних коштів позичальника до 21 996 543,86 грн., та внесені зміни до порядку надання кредиту і погашення заборгованості за кредитом.

Позивач в обґрунтування позовних вимог, посилається на норми статей 233 та 216 ЦПК України. Так, відповідно до ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 3.10. пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. № 11, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача.

Позивач пояснив суду, що на момент укладення кредитного договору №1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., фінансовий стан ТОВ «Торгово-промислова компанія» був тяжким. Підприємство у 2011 - 2014 роках постійно здійснювало свою діяльність із залученням додаткових кредитів в ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «БАНК ФОРУМ». На момент отримання кредиту товариство було неліквідне, не могло покривати свої витрати та забезпечувати виробничий процес, а відтак, потребувало вкладення додаткових коштів у розвиток бізнесу, та забезпечення його безперебійного функціонування, утримуючи робочі місця, здійснюючи сплату податків та зборів до бюджету.

За твердженням позивача, більша частина кредитних коштів за спірним кредитним договором в сумі 18 400 000,00 грн. була отримана позивачем на рефінансування заборгованості перед ПАТ Укрсиббанк» за договором про надання кредитних послуг № 0 від 01.09.2011 р.

Таким чином, на думку позивача, оспорюваний договір був укладений під впливом тяжких обставин на невигідних умовах у зв'язку із тим, що позивач потребував коштів з метою підтримання виробничого процесу аби уникнути зупинення господарської діяльності та запобігання банкрутства підприємства, чим скористався відповідач, а тому з урахуванням положень ст. ст. 203, 233 та ст. 215 Цивільного кодексу України, зазначені обставини є підставою для визнання кредитного договору № 1- 0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р. недійсним.

Крім того, на думку позивача, спірна угода з додатками до неї не відповідає вимогам закону, оскільки була підписана з боку позивача особою, що не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, з огляду на наступне.

07.05.2012 р. на засіданні загальних зборів учасників ТОВ «ТПК», за результатами яких складено протокол № 05-01, вирішено звернутись із клопотанням до ПАТ «БАНК ФОРУМ» про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії з лімітом 30 840 000,00 грн. терміном на 12 місяців з цільовим призначенням на закупівлю листового металу в рулонах, митне очищення та рефінансування заборгованості в ПАТ «Укрсиббанк» у сумі 18 840 000,00 грн. Повноваження на підписання такого договору були надані директору товариства - ОСОБА_3.

Однак, із змісту Статуту ТОВ «ТПК» вбачається, що затвердження сум та порядку залучення коштів для поточної діяльності товариства, прийняття рішень про отримання банківських та інших кредитів і визначення порядку їх забезпечення відносяться до виключної компетенції загальних зборів учасників (пп. 7.1.14.2. п. 7.1. ст. 7 Статуту).

Відповідно до пп. 7.2.1.1. п. 7.2. ст. 7 Статуту позивача, директор є виконавчим органом товариства та має повноваження вирішувати всі питання діяльності товариства, окрім питань віднесених до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.

Частиною 2 ст. 345 ГК України визначено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Позивач пояснив, що відповідно до змісту протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ТПК» № 05-01 від 07.05.2012 р., умови і порядок видачі кредиту та погашення, порядок слати процентів за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту загальними зборами учасників затверджені не були.

Проект кредитного договору, як і проекти додаткових договорів до нього, з викладеними у них істотними умовами, визначеними ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України, загальними зборами учасників товариства не погоджувались.

Також, за твердженнями позивача, не були затверджені загальними зборами учасників товариства умови договору № 1 від 12.09.2012 р. про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., зокрема, що стосуються змін до п. 1.3.1. кредитного договору щодо мети (цілей) - поповнення оборотних коштів позичальника для оплати товарів, сировини, транспортних послуг та оплати митних платежів, та умов щодо встановлення граничного розміру заборгованості.

Крім того, відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ТПК» № 05-04 від 20.05.2013 р. було вирішено внести в кредитний договір № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р. зміни тільки про збільшення ліміту кредитування на 10 000 000,00 грн., інші умови кредитного договору залишити без змін. Повноваження на укладення від імені ТОВ «ТПК» з ПАТ «БАНК ФОРУМ» відповідних змін до кредитного договору № 1-0038/13/11-КLR були надані заступнику директора Товариства ОСОБА_7. Натомість, договір № 3 від 03.06.2013 р. про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р. був підписаний директором Товариства ОСОБА_3, та крім зміни ліміту кредитування (збільшення кредитної лінії до 21 996 543,86 грн.) містить також зміни щодо інших умов договору.

Відповідно до ч. І ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статі 203 цього кодексу.

Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Цивільна дієздатність юридичної особи, згідно зі ст. 92 Цивільного кодексу України, полягає в тому, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частина 3 статті 92 ЦК України встановлює, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч. І ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно вимог частини першої та другої ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За таких обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерне товариства «БАНК ФОРУМ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК ФОРУМ» Ларченко Ірини Миколаївни про визнання недійсним кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

В силу ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 р. № 3, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Позивач в обґрунтування позову стверджує, що спірний кредитний договір був укладений особою (позивачем) під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах та може бути визнаний судом недійсним з підстав ст. 233 ЦК України, а також позивач стверджує, що під час укладення спірного кредитного договору сторонами не було додержано вимог ст. 203 ЦК України, зокрема, на думку позивача, директор ТОВ «Торгово-промислова компанія» ОСОБА_3, який підписував від імені ТОВ «Торгово-промислова компанія» спірний договір, перевищив свої повноваження та не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладання вищевказаного договору.

Судом встановлено, що 16.05.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» укладено Кредитний договір № 1-0012/12/24-КLR (надалі - кредитний договір, договір).

12.09.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» було укладено договір № 1 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., відповідно до умов якого сторони дійшли згоди внести зміни та доповнення до статей кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., а саме, було змінено п. 1.3.1., п. 1.3.2., п.п. 1.5.5.-1.5.7. кредитного договору.

07.05.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» було укладено договір № 2 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., відповідно до умов якого сторони дійшли згоди внести зміни та доповнення до статей кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., зокрема, було змінено п. 1.2., п. 1.3., п. 1.4., викладено в новій редакції п. 2.1. та викладено в новій редакції п. 2.3.

03.06.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» було укладено договір № 3 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., відповідно до умов якого сторони дійшли згоди внести зміни та доповнення до статей кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., зокрема, було змінено п. 1.2., п. 1.5., вилучено п. 1.6.2., змінено перший абзац п. 3.4., викладено підпункт (b) пункту 5.2.3. в новій редакції, змінено підпункти п. 5.2. та 5.3.

17.09.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» було укладено договір № 4 про внесення змін до кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., відповідно до умов якого сторони домовились змінити деякі пункти кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., які стосуються забезпечення виконання кредитних зобов'язань та внесли зміни до третейського застереження в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання 'її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до приписів ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 345 ГК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що при укладенні кредитного договору № 1- 0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р. сторонами були визначені та погоджені всі істотні умови, зобов'язання, додержання яких необхідні для чинності правочину.

Господарський суд зауважує, що позивач безпідставно посилається на ст. 233 ЦК України, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності до пункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», згідно з частиною другою статті 4 3 ГПК України та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 ГПК України). Якщо документи, які мають значення для правильного вирішення спору, і підписи на них виготовлені стороною за допомогою будь-яких технічних засобів, то такі документи повинні прийматись господарським судом як письмові докази, досліджуватись та оцінюватись за загальними правилами ГПК України..

Позивачем - ТОВ «Торгово-промислова компанія» не надано суду жодних доказів, які б свідчили про наявність тяжких обставин і їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони щодо вчинення правочину на вкрай невигідних умовах для неї. Крім того, не надано позивачем і доказів які б свідчили про те, в чому саме полягають вкрай невигідні умови для ТОВ «Торгово-промислова компанія» в оскаржуваному договір, порівняно з можливістю укладення правочину з іншими фінансовими установами на більш привабливих умовах, ніж було запропоновано ПАТ «БАНК ФОРУМ» (в розумінні ч. 1 ст. 233 ЦК України).

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин. має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Господарський суд м. Києва зауважує, що Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» було належним чином виконано всі істотні умови кредитного договору № 1 -0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., надало кредитні кошти позивачу в строки і в розмірах, зазначених в кредитному договорі та відповідно до наданих заявок позичальника.

Однак, ТОВ «Торгово-промислова компанія» (позичальник), всупереч умовам кредитного договору, постійно допускало порушення виконання своїх зобов'язань щодо сплати кредиту та процентів, що призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором та необхідності банку звернутися з позовом про стягнення заборгованості з позичальника до Господарського суду Львівської області.

18.08.2015 р. Господарським судом Львівської області у справі № 914/3317/14 було винесено рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «БАНК ФОРУМ» у повному обсязі, а саме: стягнуто з боржників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК-ПРОФІЛЬ-ГП» на користь Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» 20 929 769,30 грн. простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів; 2 094 123,76 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами; 1 529 521,24грн. суми пені за простроченим кредитом та процентами.

Пунктом 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2011 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги ТОВ «Торгово-промислова компанія» щодо застосування ч. 1 ст. 233 ЦК України є необгрунтованими, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, суперечать як обставинам справи так і нормам чинного законодавства України, які регулюють правовідносини, що склалися між сторонами кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р.

Стосовно застосування ст. 215 та ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, господарський суд зазначає наступне.

За приписами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

У відповідності до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач у своїх доводах посилається на те, що директор ТОВ «Торгово-промислова компанія» ОСОБА_3, який підписував від імені ТОВ «Торгово-промислова компанія» спірний договір, перевищив свої повноваження та не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладання вищевказаного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Дослідивши матеріали справи та надані докази і пояснення в їх сукупності, Господарський суд встановив, що укладаючи 16.05.2012 р. кредитний договір № 1-0012/12/24-КLR та надалі всі додаткові угоди до нього, директор ТОВ «Торгово-промислова компанія» ОСОБА_3 діяв на підставі Статуту юридичної особи, інтереси якої він представляв, а також як один із учасників ТОВ «Торгово-промислова компанія», який, в свою чергу, володіє часткою в

Статутному капіталі товариства в розмірі 5 332,80 грн, що становить 33,33 % від Статутного капіталу.

Перед укладенням кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р. зборами учасників ТОВ «Торгово-промислова компанія» було затверджено протокол № 05-01 від 07.05.2012 р., згідно з яким: по другому питанню було прийнято рішення клопотати перед ПАТ «БАНК ФОРУМ» про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії з загальним максимальним лімітом 30 840 000,00 грн., процентною ставкою не більше 100 % річних, з цільовим призначенням на поповнення оборотних коштів, в тому числі для закупівлі листового металу в рулонах, оплати супутніх витрат, тощо, а також для рефінансування заборгованості в ПАТ «Укрсиббанк» у сумі 18 840 000,00 грн.; по шостому питанню було прийнято рішення надати повноваження на підписання усіх необхідних для реалізації прийнятих рішень документів та договорів, а також право самостійно визначати інші умови договорів, прямо не передбачених цим рішенням директору Товариства ОСОБА_3, а в разі його відсутності заступнику директора - начальнику планово- економічного відділу ОСОБА_7.

Згідно зі Статутом ТОВ «Торгово-промислова компанія», затвердженого загальними зборами учасників ТОВ «Торгово-промислова компанія» протоколом № 07-02 від 30.07.2009 р. (надалі Статут) в п. 7.1.1. визгначено, що вищим органом управління товариством є Загальні збори учасників товариства.

Відповідно до п. 7.1.5. Статуту, збори учасників товариства вирішують будь-які питання, що відносяться до предмету діяльності товариства, а також будь-які організаційні питання.

Згідно з п. п. 7.1.14.2. Статуту, до виключної компетенції зборів відноситься затвердження сум та порядку залучення коштів для поточної діяльності товариства, прийняття рішень про отримання банківських чи інших кредитів та визначення порядку їх забезпечення.

Відповідно до п. 7.1.15. Статуту, загальні збори учасників мають право винести рішення про передачу частини належних їм прав до компетенції директора.

Згідно з п. 7.2.1. Статуту, директор є виконавчим органом товариства, який обирається та звільняється загальними зборами учасників товариства з дотриманням вимог чинного законодавства України про працю. Директор одноосібно здійснює поточне керівництво діяльністю товариства.

Відповідно до п.п. 7.2.1.2. Статуту, директор забезпечує реалізацію рішень загальних зборів в рамках своїх повноважень.

Крім того, суд зазначає, що в Статуті не зазначено необхідності надання дозволу загальними зборами учасників товариства директору товариства на укладення додаткових угод до погоджених раніше правочинів; не передбачено необхідності обов'язкового погодження загальними зборами учасників товариства умов та порядку видачі кредиту, умов погашення кредиту, умов та порядку сплати процентів за кредитом та погодження прав і обов'язків сторін кредитного договору, так як це зазначає позивач у своїй позовній заяві. Положеннями Статуту передбачено лише прийняття рішень про отримання банківських чи інших кредитів (п.п. 7.1.14.2. Статуту).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що протоколом зборів учасників ТОВ «Торгово-промислова компанія» № 05-01 від 07.05.2012 р. було прийнято рішення та уповноважено виконавчий орган товариства, яким є директор товариства, на отримання кредиту, підписання всіх необхідних документів та договорів від імені товариства з банком, а також надано право самостійно визначати інші умови договорів, прямо не передбачених цим рішенням. З тексту протоколу № 05-01 від 07.05.2012 р. вбачається, що директору надано право на укладення кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., у зв'язку з чим відсутні правові підстави вважати, що директор товариства перевищив свої повноваження, уклавши 16.05.2012 р. кредитний договір № 1-0012/12/24-КLR, а також відсутні підстави для визнання його недійсним згідно положень ч. 1 ст. 215 та ст. 203 ЦК України.

Також суд звертає увагу на п. 7.1.15. Статуту, де зазначено, що загальні збори учасників мають право винести рішення про передачу частини належних їм прав до компетенції директора.

Відповідно до протоколу зборів учасників № 05-01 від 07.05.2012 р. ТОВ «Торгово- промислова компанія» визначила в шостому пункті - надати повноваженння на підписання усіх необхідних для реалізації прийнятих рішень документів та договорів, а також право самостійно визначати інші умови договорів, прямо не передбачених цим рішенням директору Товариства ОСОБА_3, що фактично є передачею частини належних прав, що належать до компетенції загальних зборів учасників директору товариства в розумінні п. 7.1.15. Статуту.

Враховуючи наведене, повноваження директора на укладення кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р/, передбачені як протоколом зборів учасників № 05-01 від 07.05.2012 р. так і самим Статутом товариства після прийняття рішення про передання частини належних загальним зборам учасників прав до компетенції директора товариства на підставі п. 7.1.15. Статуту.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що настали наслідки для застосування норми ч. 1 ст. 215 ЦК України, як підстави для визнання кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р. недійсним.

У відповідності до п. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Також суд зазначає, що після укладення оскаржуваного кредитного договору № 1-0012/12/24-КLR від 16.05.2012 р., у відповідності до умов правочину з боку позичальника ТОВ «Торгово-промислова компанія» виконувалися зобов'язання по поверненню кредитних коштів, зокрема, вчинялися дії щодо сплати суми тіла кредиту та відсотків по кредиту, що підтверджується виписками по кредитних рахунках та копією розрахунку заборгованості (копії яких додадо матеріалів справи).

Згідно з п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 12.01.2011 р. у справі № 44/328 та у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 р. у справі № 5013/492/12/3-59гс14

Враховуючи наведене, Господарський суд м. Києва не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 15.10.2015 р.

Суддя І.О. Андреїшина