РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2015Справа № 910/23022/15

За позовом Приватного підприємства «Квазар»

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Філія «Запорізьке регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

про стягнення 33 405,71 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Медвєдєв О.Л. - директор ПП «Квазар»;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Квазар» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - відповідач) про стягнення 31 868, 21 грн., а саме: 19 000, 00 грн. неповернутого депозитного вкладу, 5 525, 20 грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, 5 073, 51 грн. інфляційних втрат, 277, 68 грн. 3 % річних, 1 991, 82 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 26.06.2014 р. між ним та відповідачем було укладено Договір № 313731/19409/1-14 «Про банківський строковий вклад (депозит) Ф&К «Класичний» в національній валюті, в порушення умов якого відповідачем зобов'язання з повернення вкладу належним чином не було виконано, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/23022/15, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України вирішено залучити до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Філію «Запорізьке регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», розгляд справи призначено на 06.10.2015 р.

29.09.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 06.10.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Від представника позивача в судовому засіданні надійшли додаткові документи у справі та заява про уточнення позовних вимог, яка за своїм змістом є заявою про збільшення розміру позовних вимог та відповідно до якої він просить стягнути з відповідача 19 000, 00 грн. неповернутого депозитного вкладу, 6 565, 45 грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, 5 073, 51 грн. інфляційних втрат, 338, 52 грн. 3 % річних, 2428, 23 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами. При цьому, позивач також заявляє до відшкодування за рахунок відповідача понесені ним витрати на відрядження в сумі 1 200, 96 грн.

Вказану заяву суд прийняв до розгляду, з огляду на що має місце нова ціна позову, а справа розглядається в її редакції.

В судовому засіданні 06.10.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.06.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення № 9 Філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (банк) та Приватним підприємством «Квазар» (клієнт) було укладено Договір № 313731/19409/1-14 про банківський строковий вклад (депозит) Ф&К «Класичний в національній валюті (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору було визначено, що клієнт вносить, а банк приймає грошові кошти у гривні на депозитний рахунок № 2610.7.058895.002 у сумі 19 000,00 грн., на строк з 26 червня 2014 р. по 26 липня 2014 р.

За час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п. 1.1. цього договору, банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою 22,00 % річних (п. 1.2. Договору).

Згідно з п. 2.1. Договору нарахування процентів за вкладом за ставкою, визначеною п. 1.2. цього договору, проводиться від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню клієнту або списанню з рахунку клієнта, за методом факт/факт (фактична кількість днів у місяці і році). Проценти за цим договором нараховуються лише на суму вкладу. Нараховані банком проценти не збільшують суму вкладу.

Клієнт має право на щомісячне одержання процентів, нарахованих за цим договором (п. 2.3. Договору).

Повернення суми вкладу клієнту здійснюється банком у день закінчення строку, визначеного п. 1.1. цього договору, шляхом її перерахування на власний поточний рахунок клієнта № 8001, відкритий у філії «ЗАП РУ» ПАТ КБ «Приватбанк» (п. 2.3.1. Договору).

У п. 2.5. Договору визначено, що сторони домовилися, що у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи клієнта, банк здійснює перерахунок процентів, нарахованих за фактичний термін розміщення вкладу з дня наступного за днем надходження вкладу у банку до дня, який передує його поверненню клієнту або списанню з рахунка клієнта, за ставкою 2,00 % річних.

Згідно з приписами п. 2.8. Договору після закінчення строку, визначеного п.1.1. цього договору, або настання інших обставин, визначених чинним законодавством України чи цим договором, кошти з депозитного рахунку № 2610.7.058895.002 повертаються клієнту шляхом перерахування на його власний поточний рахунок № 8001, відкритий у філії «ЗАП РУ» ПАТ КБ «Приватбанк», а дія цього договору припиняється.

Відповідно до п.п. 3.1.2., 3.1.3. Договору банк зобов'язався своєчасно і належним чином здійснювати операції за депозитним рахунком у відповідності з чинним законодавством України та цим договором. Проводити нарахування процентів на вклад та їх виплату згідно з п.п. 2.1,2.3. договору, і повернути клієнту за його вимогою кошти з депозитного рахунку після закінчення строку, визначеного а. 1.1. цього договору та в інших випадках згідно умов договору.

До Договору сторони уклали додаткові угоди № 1 від 28.07.2014 р., № 2 від 27.08.2014 р., № 3 від 29.09.2014 р., № 4 від 29.10.2014 р., № 5 від 01.12.2014 р., № 6 від 06.01.2015 р., № 7 від 02.02.2015 р., якими змінювали строк вкладу та остаточно його визначили до 03.03.2015 р., а також ставки процентів за користування коштами.

За доводами позивача, відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства України на вимогу позивача та після закінчення терміну дії договору вклад не повернув, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Так, 23.02.2015 р. позивач звертався до відповідача з повідомленням про те, що він не має наміру продовжувати відносини за Договором та просив повернути вклад.

В подальшому, позивач також з метою досудового врегулювання спору направляв претензію на адресу відповідача з вимогою перерахувати грошові кошти, яка однак була залишена без реагування з боку відповідача.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 р. № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 р. № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 р. до 17 грудня 2015 р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні строком на три місяці з 18 вересня 2015 р. до 17 грудня 2015 р. включно.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором банківського вкладу.

У ч. 1 та ч. 3 ст. 1058 Цивільного кодексу України вказується, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Приписами ст. 1060 Цивільного кодексу України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Також, частиною 1 статті 1061 Цивільного кодексу України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 Цивільного кодексу України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

За приписами ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач по закінченню строку вкладу не повернув його позивачу, як і не виплатив нараховані проценти.

Враховуючи зазначене, позивач просить суд в примусовому порядку стягнути з відповідача суму вкладу та проценти, а також нараховані у відповідності до приписів ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційні втрати.

Крім того, позивач заявляє вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованими в порядку ст. ст. 536, 1214 ЦК України та пені.

Розглядаючи вказані вимоги, суд звертає увагу на те, що станом на час розгляду даного спору по суті у відповідача запроваджено тимчасову адміністрацію.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

За змістом пункту 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Крім того, під час тимчасової адміністрації не здійснюється примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами (п. п. 2, 3, 4, 5 частини п'ятої статті 36 Закону).

Пунктом 1 частини 6 статті 36 вказаного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Отже, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом із цим, вказаний Закон не дає визначення поняття «кредитор банку».

Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

За змістом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25.03.2015 р. у справі № 910/9232/14, позивач має статус кредитора відповідача та на нього поширюються обмеження щодо задоволення його вимог під час запровадження тимчасової адміністрації, встановлені приписами пункту 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, встановивши порушення зі сторони відповідача умов Договору щодо повернення вкладу та сплати процентів, суд позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги, оскільки наразі відносно відповідача запроваджено тимчасову адміністрацію і як зазначалось вище чинне законодавство забороняє задоволення вимог кредиторів під час її дії.

В даному випадку позивач не позбавлений можливості на реалізацію свого права одержання коштів, у заявленій сумі, від відповідача у визначеній черговості як кредитор банку, та у відповідності до порядку, передбаченого Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що з умов укладеного між сторонами Договору вбачається, що сторонами не була передбачена відповідальність у вигляді пені в разі порушення умов договору банком в частині строків повернення вкладу, проте як відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за будь-яких умов є безпідставними.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено запровадження відносно відповідача тимчасової адміністрації, заявлені вимоги не підлягають задоволенню з урахуванням зазначеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.10.2015 р.

Суддя В.С. Ломака