РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015Справа №910/20225/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліт Буд"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко

Людмила Леонідівна

про визнання недійсним договору та визнання права власності

Суддя І.О. Домнічева

Представники сторін:

від позивача: Лукяненко Я.В. - за довіреністю;

від відповідача: Сподін А.І. - за довіреністю;

від третьої особи: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «-Еліт Буд-» про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири від 25.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1564 та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірний договір укладений з грубим порушенням законодавства України, а саме з порушенням постанови Національного банку України (далі - НБУ) від 30.04.2015 року за № 293/БТ «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку».

Зазначеною постановою НБУ встановлено ряд обмежень в діяльності Позивача. Абзацом 6 п. 3 цієї постанови заборонено здійснювати будь-яке відчуження будівель і споруд, крім відчуження майна, що перейшло у власність Позивача на підставі реалізації прав заставодержателя.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2015 року порушено провадження у справі № 910/20225/15, розгляд справи призначений на 18.08.2015 року.

18.08.2015року до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про доручення до матеріалів справи документів.

01.09.2015 року в судовому засідання від Відповідача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справ пояснення та документів. Слухання справи перенесено на 29.09.2015 року.

29.09.2015 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 06.10.2015 року.

06.10.2015 року у зв'язку із закінченням строку вирішення спору, передбачений положеннями ст. 69 ГПК України, від позивача надійшло клопотання про його продовження на п'ятнадцять днів, яке судом було задоволено та винесено відповідну ухвалу. В судовому засіданні від Відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

Слухання справи перенесено на 09.10.2015 року.

08.10.2015 року до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Позивача надійшли пояснення.

Під час розгляду справи в суді сторонами неодноразово заявлялися клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, які судом були задоволені.

09.10.2015 року в судовому засіданні були заслухані Пояснення Позивача, Відповідача та оголошено перерву до 13.10.2015 року.

У судове засідання 13.10.2015 року з'явилися представники сторін та надали пояснення по суті позовних вимог.

У судовому засіданні 13.10.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника Відповідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «-Еліт Буд-» (Покупець) 25 травня 2015 року укладено Договір купівлі-продажу квартири. Даний договір було посвідчено Бойко Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за номером 1564. Відповідно до умов Договору Продавець продав та передав у власність Покупця, а Покупець купив та прийняв у власність від Продавця Квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до п. 3 зазначеного договору продаж вчинено за досягнутою між Сторонами ціною, що складає 1 628 700 (один мільйон шістсот двадцять вісім тисяч сімсот) гривень 00 копійок, без ПДВ, яка сплачується Покупцем Продавцеві у гривнях, шляхом безготівкового переказу на рахунок Продавця №361075783, відкритий в ПАТ «УПБ», ідентифікаційний код отримувача за , МФО 300205 (далі - Банк) після укладення цього Договору. Покупець має право залучити для здійснення оплати вартості цієї квартири третіх осіб. Надходження коштів, у розмірі відповідно до пункту 3 цього Договору на рахунок Продавця, є єдиним та достатнім підтвердженням належного виконання покупцем своїх грошових зобов'язань за цим Договором щодо оплати нерухомого майна.

Відповідно до пояснень Відповідача та наданих ним доказів, судом встановлено, що оплата по спірному договору була вчинена третьою особою, а саме ТОВ «Край-1» відповідно до Договору доручення № б/н від 20.05.2015 року. Даний факт підтверджується також і наданою до суду копією платіжного доручення № 937 (№23017507) від 26.05.2015 року.

Позивач, звертаючись до суду обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що спірний договір укладений з порушенням постанови Національного банку України (далі - НБУ) від 30.04.2015 року за № 293/БТ «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», а саме абзацом 6 п. 3 цієї постанови заборонено здійснювати будь-яке відчуження будівель і споруд, крім відчуження майна, що перейшло у власність Позивача на підставі реалізації прав заставодержателя.

Позивач зазначає, що спірна квартира перейшла у власність Позивача на підставі Свідоцтва про придбання об'єктів нерухомого майна з прилюдних торгів. Таким чином, в силу вимог абзацу 6 п.3 Постанови НБУ № 293/БТ Позивач був позбавлений права здійснювати відчуження спірної квартири.

Дані твердження позивача судом не приймаються до уваги та спростовуються наступним.

27.09.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О. В. було посвідчено іпотечний договір між ВАТ «УПБ» (попередник ПАТ «УПБ») та ОСОБА_9 (власник Квартири) в забезпечення виконання зобов'язань останньої перед банком по кредиту в розмірі 1 546 562,50 грн. та зареєстровано обтяження Квартири іпотекою, що підтверджується відомостями з Державного реєстру іпотек.

Судом встановлено, а матеріалами справи підтверджується, що 05.02.2010 року спеціалізованою торгівельною організацією на замовлення державного виконавця було проведено прилюдні торги з продажу Квартири. Банк був єдиним зареєстрованим учасником торгів та зробивши один крок в торгах придбав Квартиру за вартістю, яка дорівнювала сумі заборгованості згідно з рішенням суду. Дана інформація міститься в протоколі № 2-К-79 ДР-і від 05.02.2010 року, затвердженому директором ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція».

На підставі вказаного протоколу головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві було складено акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки № 209/11 від 10.03.2010 року

На підставі вказаного акту 30.03.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л. Л. (третя особа по судовій справі) було видано ПАТ «УПБ» свідоцтво про право власності на Квартиру, на підставі якого 26.08.2011 року зареєстровано право власності банку на Квартиру в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності.

31.08.2011 року на засіданні Правління ВАТ «УПБ» було прийнято рішення «погасити заборгованість ОСОБА_9 по кредитному договору № 701 від 27.09.2007 року шляхом набуття права власності на забезпечення, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 106,8 кв.м., житловою площею 58,1 кв.м. за вартістю згідно Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (вартість складає 1 569 098,85 грн. - дана сума дорівнювала фактичному боргу ОСОБА_9 на день видачі Свідоцтва)…» Згідно з описовою частиною засідання Правління, «ПАТ «УПБ» придбав предмет іпотеки шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна». Вказане рішення було оформлене протоколом засідання Правління від 31.08.2011 року.

Розділ 5 Закону України «Про іпотеку» передбачає способи задоволення вимог Іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки. Продаж предмета іпотеки з прилюдних торгів є одним із таких способів. Реалізація права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки шляхом його придбання з прилюдних торгів визначається ст.ст. 39-49 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з нормами Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час проведення торгів та оформлення їх результатів), іпотекодержатель має ряд прав по відношенню до боржника та переданої в іпотеку нерухомості. Зокрема, статтею 7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги.

Також частиною 2 статті 45 вказаного Закону передбачено: «будь-який учасник може бути покупцем предмета іпотеки, якщо він запропонує найвищу ціну. Якщо покупцем є іпотекодержатель, він зобов'язаний сплатити лише різницю між запропонованою ним ціною і розміром невиконаного основного зобов'язання».

Отже, на час проведення торгів з реалізації квартири банк був зареєстрованим іпотекодержателем Квартири. Беручи участь в торгах та придбаваючи предмет іпотеки шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, банк реалізував свої права як іпотекодержателя, надані йому чинним законодавством України. Крім цього, банком не здійснювалась оплата за придбану з торгів Квартиру, оскільки він придбав її шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна.

Виходячи з наведеного, позиція Позивача не ґрунтується на фактичних обставинах придбання банком Квартири та нормах діючого законодавства, оскільки Квартира перейшла у власність Позивача саме на підставі реалізації прав заставодержателя. Відповідно, при укладенні спірного договору купівлі-продажу Квартири вимоги постанови НБУ від 30.04.2015 року не порушувались.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 Цивільного кодексу України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Окрім того, відповідно до абз. 6 п. 3.3. Постанови ВГСУ від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин. У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Посилання позивача на обізнаність Відповідача з Постановою НБУ від 30.04.2015 року № 293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» судом до уваги не приймається, оскільки дана постанова містить гриф «Банківська таємниця». Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III та Постановою НБУ від 14.07.2006 N 267 про затвердження Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці визначені як термін «Банківська таємниця», так і порядок доступу до неї. Аналіз даних законодавчих актів дозволяє зробити висновок, що документи які містять гриф «Банківська таємниця» є документами обмеженого доступу, про існування яких Відповідачу не могло бути відомо.

Позивачем не доведено та не обґрунтовано належними та допустимими доказами в порядку ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України наявності підстав недійсності правочину, а тому вимоги Позивача в цій частині не підлягають задоволенню. Водночас, відповідачем надано належні та допустимі докази, у підтвердження своїх доводів, заперечень та які, відповідно, спростовують доводи позивача.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положенням статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, як спосіб захисту цивільного права, застосовується лише реституція (частина перша статті 216 ЦК України). Реституція є зобовязально-правовим способом захисту цивільного права та застосовується до договірних правовідносин, які є предметом судового дослідження у даній справі. Натомість вимога про визнання права власності є речево-правовим способом захисту цивільних прав і застосовується у випадку (ст.392 ЦК України) якщо право власника оспорюється або не визнається іншою особою.

Судом встановлено, що спірний договір укладений між Позивачем та Відповідачем з дотриманням всіх умов та вимог законодавства України. Відтак, вимога позивача про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 задоволенню не підлягає.

В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували вищенаведені висновки суду.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири від 25.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1564 та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 задоволенню не підлягають.

Отже, у позові слід відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 1, 4-6, 15, 32, 33, 34, 35, 43, 66, 67, 77, 79, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 13.10.2015 р.

Суддя І.О. Домнічева