ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р. Справа № 922/3911/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Гончар Т. В.

при секретарі Кохан Ю.В

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №380/700 від 21.04.2015.

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю № 04-16 від 30.07.2015.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Тернопільський завод "Оріон" (вх. №4452Х/3-10) на рішення господарського суду Харківської області від 13 серпня 2015 року по справі №922/3911/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Тернопільський завод "Оріон", м.Тернопіль

до Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева", м. Харків

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.08.2015 року по справі №922/3911/15 (суддя Прохорова С.А.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Тернопільський завод "Оріон" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 13.08.2015 року по справі №922/3911/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Державне підприємство "Завод ім. В.О. Малишева" у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що позивачем в апеляційній скарзі не спростовано обставини, які встановлено судом першої інстанції, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. Просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційних скарг в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 23.04.2009 року між Публічним акціонерним товариством "Тернопільський завод "Оріон" (постачальник позивач у справі) та Державним підприємством "Завод ім. В.О. Малишева" (покупець відповідач у справі) був укладений договір поставки товару за №7/160-307дп., відповідно до пункту 1.1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію, кількість асортимент та технічні умови визначаються специфікацією до договору, які є невідємними частинами договору.

Поставка продукції по даному договору здійснюється в рамках виконання державного контракту між Міністерством оборони України та ДП "Завод ім. Малишева" на модернізацію військової техніки (пункт 1.2 договору).

За пунктом 5.1 договору покупець здійснює попередню оплату в розмірі 50% від суми договору за рахунок коштів, отриманих від Міністерства оборони України. Інші 50% від суми договору покупець сплачує постачальнику на протязі 10 банківських днів з моменту надходження грошових коштів від Міністерства оборони України в якості кінцевого розрахунку по контракту на модернізацію військової техніки.

Сторонами визначено у пункті 6.2 договору, що постачальник направляє на адресу грузоотримувача продукцію та надає наступні документи: товарно-транспортну накладну, сертифікат якості (оригінал) заводу-виробника, або його копію, завірену в установленому порядку.

Одночасно контрагентами, на виконання умов договору, було погоджено та підписано сертифікацію (доповнення до договору), відповідно до якої зобовязані сторони узгодили найменування товару, одиницю виміру, кількість товару, строк поставки товару та ціну договору. Дана специфікація є невідємною частиною договору.

В рамках укладеного між сторонами договору, Публічне акціонерне товариство "Тернопільський завод "Оріон" поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 2743373,81 грн. Однак, відповідач в порушення умов договору зобовязання щодо повної та своєчасної оплати товару належним чином не виконав, повну вартість поставленого товару позивачу не сплатив, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 131686,90 грн.

З метою досудового регулювання спору позивачем на адресу відповідача неодноразову були направлені претензії про сплату заборгованості, що утворилась внаслідок не належного виконання останнім зобовязань за договором.

У звязку з тим, що відповідачем не вчинено дії по погашенню суми заборгованості за поставлений товар, позивач був змушений звернутися до господарського суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Господарський суд, відмовляючи у задоволенні позивних вимог, виходив з того, що строк зобовязання відповідача щодо здійснення кінцевого розрахунку за поставлену продукцію не настав, а отже, відсутні порушення з боку відповідача умов договору в частині проведення розрахунків.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З огляду на вимоги статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі договору поставки.

Вищезазначений договір поставки укладений в рамках виконання державного контракту між Міністерством оборони України та ДП "Завод ім. Малишева" на модернізацію військової техніки відповідно до державного контракту від 27.04.2009 року № 247/1/09/10.

Пункт 5 Положення про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти від 17.10.2008 року №921 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) положення застосовується до всіх закупівель товарів, робіт і послуг, що повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) становить не менше ніж 100 тис. гривень, а робіт - 300 тис. гривень.

Проте, за умовами пункту 6, дія цього Положення не поширюється на закупівлі товарів, робіт і послуг, які у зв'язку з їх спеціальним призначенням становлять державну таємницю, та закупівлі товарів і послуг, які здійснюються підприємствами оборонно-промислового комплексу, перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України.

Отже, дія Положення про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти від 17.10.2008 року №921 не поширюється на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, а відтак, вирішуючи даний спір по суті, колегія суддів керується, зокрема, положеннями Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов'язання, а також положення глави 54 Цивільного кодексу України, що регулюють відносини повязанні з купівлею та продажем майна (товару).

За приписами статті 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 14 Цивільного Кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного Кодексу України)

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного Кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належне виконання зобов'язання є виконання зобовязань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов'язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України вбачається, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Беручи до уваги те, що відповідач будь-якими доказами не спростував факту отримання товару, а також не надав суду доказів сплати заборгованості за поставлений товар в розмірі 1160719,02 грн. грн. позовні вимоги визнаються колегією судів обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на те, що строк виконання відповідачем зобовязання по здійсненню остаточного розрахунку за поставлену партію продукції відповідно до Специфікації та умов договору не розпочався, в звязку з відсутністю надходження грошових коштів від Міністерства оборони України по державному контракту від 27.04.2009 року №247/1/09/10, з огляду на наступне.

У відповідності до пункту 15 статті 1 Закону України "Про ціни та ціноутворення в Україні" ціна - це виражений у грошовій формі еквівалент одиниці товару.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України при укладанні господарських договорів сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити, зокрема, ціну договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Згідно із статтею 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

У відповідності до статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Під час укладання правочину, сторонами було визначено ціну предмету договору поставки. Договір підписано обома сторонами та скріплено печатками товариств.

Враховуючи узгоджені сторонами в договорі строки оплати, судова колегія зазначає, що обов'язок відповідача оплатити майнові права настав.

Відповідно до статті 96 Господарського кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобовязаннями.

Тобто, субєкт підприємницької діяльності вправі вибирати спосіб здійснення ним підприємницької діяльності, здійснюючи її на свій ризик, і самостійно відповідати за результати своїх дій, підприємець вільний у виборі напрямків і методів роботи, незалежний у прийнятті рішень, діє своєю волею та за своїми інтересами, вільний у встановленні прав і обовязків по договорам, що укладаються, у визначенні будь яких умов договорів, що не суперечать закону.

Отже, відсутність кінцевого розрахунку від Міністерства оборони України по державному контракту, на виконання якого був укладений договір поставки, укладеного між позивачем та відповідачем, є комерційним ризиком і відповідач повинен сам нести відповідальність за власні комерційні ризики. Ризики зміни обставин, які негативно впливають на спроможність відповідача виконати зобовязання за договором не можуть бути перекладені на постачальника. Такі ризики повинен нести сам покупець.

При цьому, в матеріалах справи наявний лист Департаменту озброєння та військової техніки Міністерства оборони України від 08.10.2015 №247/4/3894, який є належним та допустимим доказом порушення відповідачем зобов'язань за договором, оскільки у 2014 році Міністерством було здійснено остаточні розрахунки з підприємствами за фактично поставлену продукцію по виконанню державного контракту №247/1/09-10 від 27.04.2009 року.

З огляду на встановлене, колегія суддів констатує, що строк зобовязання відповідача щодо здійснення кінцевого розрахунку із позивачем по умовам договору поставки є таким, що настав, факт наявності основного боргу у відповідача перед позивачем в сумі 131686,90 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, а відтак, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості за договором поставки визнаються судом апеляційної інстанції обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 13.08.20015 у справі № 922/3911/15 прийняте при не належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим наявні підстави для його скасування, та задоволенню апеляційної скарги.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 2,4 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Тернопільський завод "Оріон задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 13 серпня 2015 року по справі №922/3911/15 скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" (61037 м. Харків, вул. Плеханівська, 126, п/р 73 у АКБ «Золоті ворота», МФО 351931, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Тернопільський завод «Оріон» (46023 м. Тернопіль, вул. 15 Квітня, 6, р/р 56 в Банку АТ «Ощадбанк» м. Тернопіль, МФО 338545, ) заборгованість в сумі 131686,90 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" (61037 м. Харків, вул. Плеханівська, 126, п/р 73 у АКБ «Золоті ворота», МФО 351931, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Тернопільський завод «Оріон» (46023 м. Тернопіль, вул. 15 Квітня, 6, р/р 56 в Банку АТ «Ощадбанк» м. Тернопіль, МФО 338545, ) 2633,74 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1320,00 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 19 жовтня 2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Гончар Т. В.