ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р.Справа № 5017/3705/2012
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді С.В. Таран
суддів: М.А. Мишкіної, І.Г. Філінюка,

при секретарі судового засідання Г.Є. Бєлянкіній,

за участю представників:
від прокуратури - старший прокурор відділу М.М. Набекало, посвідчення №033856 від 15.06.2015;

від позивача (Міністерства оборони України) - Ю.І. Добров, довіреність №220/1037/д від 09.12.2014;

від позивача (Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району) - Ю.І. Добров, довіреність №1 від 02.01.2015;

від відповідача (Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області) - І.Г. Кюссе, довіреність №01/01-17/2175 від 31.12.2014;

від відповідача (фермерського господарства Колос - 2006)- М.В. Фєтєско, свідоцтво №1713 від 28.11.2008, угода про надання правової допомоги №30 від 27.08.2014;

від третьої особи - М.М. Нероденко, довіреність №03-43/2830 від 04.03.2015, довіреність №9-32/213 від 24.02.2015;

розглянувши апеляційну скаргу фермерського господарства Колос - 2006
на рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2014

у справі №5017/3705/2012

за позовом: заступника Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району

до відповідачів:
- Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області;

- фермерського господарства Колос - 2006;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів: Кабінету Міністрів України

про визнання недійсними договорів оренди землі та витребування земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2014 (головуючий суддя Н.В.Рога, судді: Г.І. Гуляк, О.В. Цісельський) позовні вимоги задоволено повністю: визнано недійсним договір оренди б/н від 09.06.2008, укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та фермерським господарством „Колос-2006, зареєстрований у Тарутинському районному відділі Одеської регіональної філії ДП „Центр ДЗК 11.06.2008 за №20; визнано недійсним договір оренди б/н від 09.06.2008, укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та фермерським господарством „Колос-2006, зареєстрований у Тарутинському районному відділі Одеської регіональної філії ДП „Центр ДЗК 11.06.2008 за №21; визнано недійсним договір оренди б/н від 09.06.2008, укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та фермерським господарством „Колос-2006, зареєстрований у Тарутинському районному відділі Одеської регіональної філії ДП „Центр ДЗК 11.06.2008 за №19; витребувано від фермерського господарства „Колос-2006 та зобов`язано останнього повернути Міністерству оборони України зі складанням акту приймання-передачі земельні ділянки загальною площею 300,00 га, вартістю 988 680 грн, а саме: земельну ділянку загальною площею 75,51 га вартістю 248 850,75 грн, земельну ділянку загальною площею 121,96 га вартістю 401 931,37 грн, земельну ділянку загальною площею 102,53 га вартістю 337 897, 86 грн, передані Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області за договорами оренди від 09.06.2008.

Не погодившись з прийнятим рішенням, фермерське господарство Колос-2006 звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2014 у справі №5017/3705/2012 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні 13.10.2015 представник фермерського господарства Колос - 2006 апеляційну скаргу підтримав; представник Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області просив її задовольнити, представники прокуратури, позивачів та третьої особи проти задоволення скарги висловили заперечення.

Заслухавши пояснення представників прокуратури, сторін та третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.
Постановою Ради народних комісарів УРСР від 18.12.1945 №2002/063 постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний Артилерійський полігон Одеського військового округу 20000 га землі в межах згідно схеми. При цьому, Ізмаїльський облвиконком було зобов`язано після затвердження Радою народних комісарів СРСР відводу під артполігон 20000 га землі, встановити межі земельної ділянки що відводиться в натурі.

12.02.1946 Ізмаїльським обласним виконавчим комітетом та Бюро обкому КП(б)У прийнято постанову №53/9-ОП "О порядке передачи в натуре земель Одесскому военному округу, для учебного артилерийского лагеря под полигон, согласно постановлению СНК УССР от 18.ХІІ.1945 за №2002/063".

10.06.1946 обласною комісією по передачі земель ОДВО складено акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ОДВО на площі 23600 га. Згідно цього акту земельну ділянку в натурі відведено за рахунок земель Саратського, Тарутинського, Бородинського, Староказачанського та Арцизького районів, та відвід меж оформлено відповідними актами. Крім того, у акті зазначено, що при відводі земель в натурі виявилося, що у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) площу артполігону необхідно збільшити, у зв`язку з чим фактично відведено під полігон на 3600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями. Схема фактичного відводу земель є додатком до акту.

Рішенням звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету №7 від 10.06.1946 вирішено затвердити акт обласної комісії від 10.06.1946 про передачу земельної ділянки площею 23600 га під учбовий артилерійський полігон Одеського військового округу.

05.05.2005 Тарутинською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження №101/А-2005, яким вилучено земельну ділянку площею 23943 га, що була надана для організації загально-військового полігону і розташована на території Веселодолинської сільської ради, та переведено її у землі запасу Веселодолинської сільської ради. 14.12.2005 Тарутинською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження №368/А-2005, яким внесено зміни до пункту 1 вищевказаного розпорядження зміни, зокрема, припинено право користування земельною ділянкою загальною площею 23253,17 гектарів, яка була надана для організації загально-військового полігону і розташована на території Веселодолинської сільської ради, та переведено її у землі запасу Веселодолинської сільської ради.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 у справі №2-а-3436/08/1570 визнано протиправним та скасовано розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області від 05.05.2005 №101/А-2005 „Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону" та пункт 1 розпорядження від 14.12.2005 №368/А-2005 „Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями".

Приймаючи судове рішення у даній справі, апеляційний адміністративний суд виходив з того, що оскільки чинне на той час законодавство (Земельний кодекс УРСР 1992р.) не визначало момент, з якого особа набувала прав землекористування, право постійного землекористування у Одеського військового округу виникло згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946р., про які зазначалося вище. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970р., 1990р.) було встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акту, що посвічує відповідне право. Але, з урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. Як Земельний кодекс УРСР 1970р., так і Земельний кодекс України 1990р. серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав. Поряд з цим апеляційний адміністративний суд послався на рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 у справі №1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому зазначено, що юридичні особи з підстави непереоформлення права постійного землекористування на право власності або право користування землею не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою.

Одеський апеляційний адміністративний суд зазначив, що відсутність асигувань з Державного бюджету України на відповідні цілі має наслідком неоформлених державних актів на право постійного користування земельною ділянкою, однак у жодному випадку не припиняє зазначене право Міністерства оборони України на раніше надані йому земельні ділянки; приймаючи оспорені розпорядження Тарутинська районна державна адміністрація перевищила межі наданих їй повноважень, що полягає у незаконному розпорядженні земельними ділянками, наданими свого часу для потреб оборони.

Між тим в подальшому розпорядженням Тарутинської районної державної адміністрації №398/А-2007 від 28.12.2007 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок фермерському господарству «Колос -2006» (далі- ФГ „ Колос -2006) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 300 га ріллі в довгострокову оренду строком на 49 років із земель запасу Веселодолинської сільської ради; передано ФГ „Колос-2006 земельну ділянку площею 300 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу Веселодолинської сільської ради в довгострокову оренду строком на 49 років; зобов`язано ФГ „Колос-2006 укласти договори оренди на земельні ділянки загальною площею 300 га ріллі з районною державною адміністрацією.

Із змісту затверджених вказаним розпорядженням проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду ФГ „Колос-2006 вбачається, що передані останньому в оренду земельні ділянки відведені за рахунок земель колишнього Тарутинського полігону.

На підставі вказаного розпорядження №398/А-2007 від 28.12.2007 між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області (орендодавець) та фермерським господарством «Колос 2006» (орендар) були укладені договори оренди землі від 09.06.2008 (далі договори оренди землі від 09.06.2008), за умовами яких орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу Веселодинської сільської ради земельні ділянки площею 121,965га, 102,53га та 75,515 га.

Вказані договори зареєстровані у Тарутинському районному відділі Одеської регіональної філії „Центр ДЗК, про що в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено записи 11.06.2008 за №20, №19, №21.

11.06.2008 за актами приймання-передачі земельні ділянки передані орендодавцем орендареві.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсними договорів оренди землі від 09.06.2008 з підстав відсутності повноважень у Тарутинської районної державної адміністрації на передачу спірних земельних ділянок в оренду та зобов`язання ФГ «Колос 2006» повернути земельні ділянки, що є об`єктами цих договорів, Міністерству оборони України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно з вимогами статті 1 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (частина друга стаття 2 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України"). Міністерство оборони України відповідно до статті 3 Закону України „Про Збройні Сили України", Положення про Міністерство оборони України, затверджене Указом Президента України від 06.04.2011 N406/2011, є центральним органом влади і військового управління, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Зокрема, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів; здійснює у межах повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міноборони України; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.

Відповідно до статті 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 4 вищенаведеного Закону військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Згідно з приписами статті 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, повноваження щодо визначення порядку прийняття рішення про відчуження військового майна визначаються згідно з окремим нормативно-правовим актом, прийняття якого делеговано Кабінету Міністрів України.

Згідно з пунктом 3 Положення „Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 №1919, повноваження суб`єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, яке є придатним для подальшого використання, але не може бути застосоване у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна (крім майна, зазначеного у пункті 4 цього Положення), а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок та іншого нерухомого майна надає Кабінет Міністрів України у встановленому порядку.

Виходячи зі змісту вищезазначеного, рішення щодо відчуження військового майна приймається Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України з урахуванням особливостей майна.

Відповідно до статті 13 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України", статей 9,14 Закону України „Про збройні Сили України" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" унормовано, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.

За приписами статті 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Аналогічне визначення земель оборони міститься у статті 1 Закону України „Про використання земель оборони", згідно якої землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Згідно з пунктами 44, 45 чинного Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 №483, за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

Враховуючи викладене, а також приписи статті 116 Конституції України, статей 13, 77, 84 Земельного кодексу України, статей 3, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", статей 3, 4, 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011 №406/2011, пункту 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997, колегія суддів дійшла висновку про те, що, незважаючи на відсутність державного акту, право постійного користування спірними земельними ділянками загальною площею 300 га залишається за Міністерством оборони України, вони відносяться до земель оборони та належать державі на праві власності в особі Кабінету Міністрів України. Тому виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельними ділянками, що входять до складу земель оборони.

Згода Міністра оборони України на передачу спірної земельної ділянки Тарутинській районній державній адміністрації не надавалась. Міністерство оборони України не зверталося з поданням про відмову від земель оборони, що розташовані у Тарутинському районі Одеської області, зокрема, про відмову від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону, за рахунок земель якого передано в оренду земельні ділянки за оспореними договорами оренди від 09.06.2008. Рішення стосовно відчуження спірних земельних ділянок Кабінетом Міністрів України за поданням Міністерства оборони України не приймалося.

За таких обставин, місцевим господарським судом обгрунтовано задоволено позовні вимоги про визнання недійсними договорів від 09.06.2008, укладених Тарутинською районною державною адміністрацією з перевищенням повноважень.

При цьому, господарським судом першої інстанції правомірно відхилено доводи відповідачів щодо пропуску прокурором та позивачами строку позовної давності для звернення до суду з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

До винесення місцевим господарським судом рішення відповідачами 10.02.2014 та 11.02.2014 було подано заяви про застосування строків позовної давності.

Положеннями частини першої статті 261 Цивільного кодексу України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За твердженням відповідачів прокуратура та позивачі брали участь у справі №2-а-3436/08/1570, а тому повинні були знати про укладення між Тарутинською районною державною адміністрацією та ФГ «Колос-2006» спірних договорів, оскільки в судовому засіданні 28.05.2008 до участі у адміністративній справі були долучені усі особи, які є орендарями земельних ділянок, наданих в оренду за рахунок земель колишнього Тарутинського полігону. На підтвердження викладеного заявниками було надано копію журналу судового засідання за 28.05.2008 по справі №2-а-3436/08/1570. Однак долучена до матеріалів справи зазначена копія журналу судового засідання не містить ніяких відміток про те, що прокурору та позивачам 28.05.2008 стало відомо про укладення оспорених у межах даної справи договорів. Відтак твердження скаржників про те, що прокурору та позивачам стало відомо про порушення їх прав укладенням оспорених договорів саме 28.05.2008 грунтується на припущеннях, які не підтверджуються належними в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами.

Відтак колегія суддів апеляційної інстанції вважає правомірним висновок місцевого господарського суду щодо недоведеності відповідачами пропуску заступником Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, Міністерством оборони України та Білгород-Дністровською квартирно-експлуатаційною частиною району строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий господарський суд не надав правової оцінки копії державної статистичної звітності відділу Держземагенства в Тарутинському районі (форма 6-зем) щодо обліку земель станом на 01.01.2015, довідці цього відділу від 21.02.2014 щодо обліку земель та неможливість встановлення суміжності та накладення земельних ділянок, наказу Командувача військами Південного оперативного командування від 16.02.2004 «Про розформування військової частини А-1366», наказу командира військової частини НОМЕР_1 №15 від 20.02.2004 «Про розформування військової частини А-1366», наказу командувача військами ордена червоного прапора Південного оперативного командування від 11.08.2004 №401 «Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування за період 2004-2009 роки», акту прийому-передачі земель Тарутинського полігону від 26.08.2004, договору оренди земельних ділянок, укладеного Веселодолинською сільською радою та військовим радгоспом «Чорноморський» тощо, а також інші доводи скаржника та Тарутинської районної державної адміністрації до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки зазначені документи не спростовують преюдиціального в силу положень частини третьої статті 35 Господарського процесуального кодексу України факту, встановленого постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 у справі №2-а-3436/08/1570, стосовно відсутності у Тарутинської районної державної адміністрації повноважень на розпорядження землями колишнього Тарутинського полігону, за рахунок земель якого ФГ «Колос 2006» було передано в оренду земельні ділянки загальною площею 300 га.

Що стосується посилань скаржника в апеляційній скарзі на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення останнього від 24.06.2003 у справі Стретч проти Сполученого королівства, то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Новоселецький проти України від 11 березня 2003 року, Федоренко проти України від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

За обставинами справи Стретч проти Сполученого Королівства (рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року) заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може.

Застосовуючи положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності.

Однак у справі, яка переглядається, обставини справи є істотно відмінними.

Так, відповідач- ФГ «Колос-2006» набуло право оренди на земельні ділянки незаконно, оскільки не було дотримано вимог чинного на момент укладення договорів оренди земельного законодавства: земельні ділянки були передані у користування органом, що не мав права розпоряджатися ними.

Звернення заступника Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів в воєнній сфері до суду із позовом на захист інтересів держави спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання стосовно розпорядження землями оборони, що належать Українському народу, тобто державі, відтак вирішуючи справу, суд оцінює справедливу рівновагу інтересів усієї держави Україна, її обороноздатності та однієї юридичної особи ФГ «Колос-2006.

Отже, обставини справи Стретч проти Сполученого Королівства та даної справи істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі Стретч проти Сполученого Королівства не може бути безумовним прецедентом при розгляді даної справи.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-92цс-13.

Враховуючи те, що позовна вимога про зобов`язання відповідачів повернути Міністерству оборони України земельні ділянки загальною площею 300 га є похідною від вимоги про визнання недійсними договорів оренди землі від 09.06.2008, місцевим господарським судом правомірно задоволено і цю вимогу.

За таких обставин, підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акта Господарського суду Одеської області колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фермерського господарства Колос-2006 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2014 у справі №5017/3705/2012 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 16.10.2015.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя М.А. Мишкіна

Суддя І.Г. Філінюк