ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року Справа № 910/3498/15-г

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Попікової О.В.,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 (головуючий суддя Мальченко А.О., судді Суховий В.Г., Жук Г.А.)
на рішенняГосподарського суду міста Києва від 22.04.2015 (суддя Ващенко Т.М.)
у справі№ 910/3498/15-г Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд"
до1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна країна"
провизнання договору недійсним,
за участю представників:
позивачаДобрянська Н.І.,
відповідача-1Іщенко Д.Ю.,
відповідача-2Іщенко Д.Ю.,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд" (далі - ТОВ "БМБ Бленд", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 05.11.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рихальський завод сухого молока" (далі - ТОВ "Рихальський завод сухого молока", відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Молочна країна" (далі - ТОВ "Торговий дім "Молочна країна", відповідач-2).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2015 у справі №910/3498/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також а також порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 227, 1077, 1079 ЦК України, ст. 35 ГПК України. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що спірний договір не є договором факторингу.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 05.11.2014 між ТОВ "Рихальський завод сухого молока" (новий кредитор) та ТОВ "Торговий дім "Молочна країна" (первісний кредитор) було укладено договір купівлі-продажу права вимоги (далі - договір), відповідно до умов якого первісний кредитор в повному обсязі відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові до ТОВ "БМБ Бленд" (боржник) за укладеним між первісним кредитором та боржником договором № 28 від 04.03.2013 (далі - основний договір) та видатковими накладними № РН-0001554, № РН-0001575, № РН-0001619, № РН-0001657, № РН-0001690, № РН-0001692, № РН-0001715, № РН-0001740, № РН-0001764, № РН-0001765, № РН-0001809, № РН-0001821, № РН-0001849, № РН-0001897, № РН-0001906, № РН-0001931 (пункт 1.1 договору).

Пункт 1.2 договору передбачає, що до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора за договором № 28 в обсязі і на умовах, що існували на момент укладення договору, зокрема, але не виключно право вимоги від боржника сплатити 106.331 (сто шість тисяч триста тридцять одна) грн. 00 коп. вартості неоплаченого на момент підписання даного договору товару, що поставлений за основним договором, а також річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням основного договору.

Згідно з пунктом 1.3 договору право вимоги за цим договором переходить від первісного кредитора до нового кредитора в момент підписання цього договору.

Відповідно до пункту 2.1 договору право вимоги за цим договором відступається за 106.331,00 грн.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін (пункт 6.1 договору).

На виконання умов договору відповідачем-2 передано відповідачеві-1 договір та видаткові накладні, на підставі яких було здійснено передачу права вимоги, що підтверджується актом приймання-передавання оригіналів документів від 05.11.2014.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ "БМБ Бленд" посилалося на невідповідність договору вимогам ч. 1 ст. 227 ЦК України, зазначаючи, що оскільки ТОВ "ТД "Молочна країна" передав ТОВ "Рихальський завод сухого молока" право вимоги боргу до позивача за договором № 28, а також річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням договору, а натомість отримав грошові кошти, то даний договір є договором факторингу, а не купівлі-продажу права вимоги, а тому ТОВ "Рихальський завод сухого молока" повинен був мати ліцензію на здійснення діяльності з надання фінансових послуг. Оскільки ТОВ "Рихальський завод сухого молока" такої ліцензії не мав, спірний договір підлягає визнанню недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що спірний договір від 05.11.2014 не є договором факторингу, оскільки не передбачає надання фінансових послуг новим кредитором первісному кредитору, а встановлює право нового кредитора щодо самостійного (за рахунок власних коштів і на власний ризик) стягнення боргу, а тому не підпадає під дію Закону України "Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг".

При цьому суди керувалися лише загальними нормами ЦК України, що регулюють питання уступки права вимоги (цесії), зокрема, ст.ст. 512 - 519, 656 вказаного кодексу.

Колегія суддів вважає зазначені висновки судів передчасними та такими, що зроблені за неповного з'ясування обставини, які мають значення для справи, а також за невірного застосування норм процесуального та матеріального права, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Частиною 3 ст. 1079 ЦК України встановлено, що фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальності вартості фінансових активів.

Статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг віднесено, зокрема, факторинг.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

В п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" зазначено, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Як зазначалось вище, в оскаржуваних судових рішеннях суди дійшли висновку, що спірний правочин не є договором факторингу, оскільки не передбачає надання фінансових послуг новим кредитором первісному кредитору, а встановлює право нового кредитора щодо самостійного (за рахунок власних коштів і на власний ризик) стягнення боргу.

Колегія суддів вважає вказаний висновком передчасним та таким, що зроблений без належного дослідження наступних обставин.

За своєю природою договір факторингу є оплатним, тобто договором, в якому обов'язку однієї сторони вчинити певну дію з надання певного блага кореспондує такий самий зустрічний обов'язок іншої сторони. Оплатність договору факторингу має імперативний характер, що зумовлюється змістом гл. 73 ЦК України. Тобто фактор за надання фінансової послуги завжди має отримувати від клієнта плату.

Договір факторингу передбачає, передусім, обов'язковість платнос ті за відступлення права грошової вимоги та мету отримання додатко вого доходу.

Відплатність договору факторингу має вирішальне значення як ознака визначення виду договірного правовідношення, який відповідає договірній конструкції до говору факторингу. При цьому договір факторингу фактично передбачає купівлю-продаж грошових зобов'язань.

Як зазначалось вище, пунктом 1.2 спірного договору встановлено, що до нового кредитора переходить не виключно право вимоги від боржника сплатити 106.331,00 грн. вартості неоплаченого товару, а також право вимоги річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням основного договору.

З наведеного пункту договору вбачається, що новий кредитор, крім основної грошової вимоги, може отримати додаткову грошову вигоду у вигляді стягнення річних, інфляційних втрат, неустойки (пеня, штраф), збитків, заподіяних неналежним виконанням основного договору.

Однак судами не надано правової оцінки такій додатковій грошовій вигоді, зокрема, не враховано наявності ознак відплатності та не з'ясовано, чи є вона платою за спірним договором. При цьому судами не з'ясовано, чи є така вигода в розумінні ч. 1 ст. 1078 ЦК України наявною вимогою чи майбутньою (залежно від періоду нарахування річних, інфляційних втрат, неустойки тощо та настання строку їх стягнення).

Суди також не врахували, що договору факторингу, порівняно з іншими договорами, притаманні:

- допустимість відступлення тільки права грошової вимоги. Натомість інші договори можуть опосередковувати відступлення й інших негрошових прав вимоги;

- специфічна сфера застосування. Договір факторингу орієнтований на його укладення у сфері підприємництва. Тобто його сторони, як фактор, так і клієнт, є суб'єктами господарювання (підприємницькими товариствами та фізични ми особами-підприємцями). Стосовно інших договорів вказані обмеження відсутні;

- отримання клієнтом фінансування від фактора, адже відступлен ня права грошової вимоги або забезпечує повернення такого фінансування, або ж виступає способом платежу. При цьому різняться правовідносини фактора та клієнта, залежно від того чи мав місце «забезпечувальний», чи «купівельний» факторинг (ст. 1084 ЦК України). Такого роду відносин немає в інших договірних конструкціях.

Як вбачається з встановлених судами обставин справи, спірним договором відступлено права грошової вимоги, його сторони є підприємцями, а отримання відповідачем-2 фінансування від відповідача-1 в цілому чи в певній його частині виступає способом платежу.

При цьому, як зазначалось вище, договору факторингу, порівняно з іншими договорами, притаманна можливість здійснювати відступлення як наявної, так і майбутньої грошової вимоги. Інші договори розраховані на відступлення лише наявних вимог.

Як уже зазначалось, згідно з умовами спірного договору новий кредитор, крім основної грошової вимоги, отримує додаткову грошову вигоду у вигляді, можливо, майбутньої вимоги річних, інфляційних втрат, неустойки, збитків (залежно від періоду їх нарахування настання строку стягнення).

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що позовні вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом, обґрунтовується певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом в сукупності.

У п. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" також зазначено, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 4-2 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірному договору притаманні наведені вище ознаки договору факторингу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних рішення та постанови, суди належним чином не дослідили вказані обставини та не надали їм належної правової оцінки, зокрема, предмету спірного договору, чітко не визначили та не розмежували, що є предметом відступлення (в т.ч. з урахуванням розміру цього предмету в грошовому вимірі) і що є платою за договором. Суди не надали правової оцінки оплатності спірного договору, а також обумовленості здійснювати відступлення як наявної, так і майбутньої грошової вимог, в той час як інші договори, в т.ч. загальний договір відступлення права вимоги (цесії), розраховані на відступлення лише наявних вимог.

Також суди не зазначили належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність чи відсутність у відповідача-1, який є підприємницьким товариством, права здійснювати факторингові операції відповідно до закону, а також не встановили наявності чи відсутності порушення прав позивача спірним договором.

Таким чином, суди в порушення ч. 1 ст. 43 ГПК України не встановили в судовому процесі всіх обставин справи всебічно, повно і об'єктивно в їх сукупності з урахуванням об'єкта і предмета спору, а отже дійшли передчасних висновків.

Як встановлено ст. 111-5 ГПК України, у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Неповне встановлення судами попередніх інстанцій відповідних фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у справі, входять до предмету доказування, а отже підлягають обов'язковому дослідженню, і ненадання їм належної правової оцінки в сукупності є порушенням вимог ст. 43 ГПК України, що виключає можливість висновку суду касаційної інстанції про правильність застосування судами норм матеріального права при вирішенні спору.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними фактичні обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, а також з урахуванням наведених вище процесуальних порушень, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції для встановлення зазначених обставин і надання їм належної правової оцінки з врахуванням вищевикладених вказівок цієї постанови.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати на подання касаційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 у справі № 910/3498/15-г скасувати, а справу направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
О.В. Попікова