ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.10.2015 Справа № 920/1038/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна», м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання», м. Суми

про стягнення 6 609 273 грн. 49 коп.

Головуючий суддя В.Л.Котельницька

Суддя Є.А.Жерьобкіна

Суддя Л.А.Костенко

Представники сторін:

від позивача не прибув

від відповідача ОСОБА_1 (довіреність № 18-49/1513 від 02.09.2015)

За участю секретаря судового засідання Н.М. Мітіної

Суть спору: позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою, відповідно до вимог якої просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за ліцензійним договором № 5230 від 29.04.2014 у сумі 4823679,45 грн., пеню у сумі 703516,96 грн., 3% річних в сумі 37542,82 грн., інфляційні втрати у розмірі 1044534,26 грн., а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову та зазнає, що позивачем невірно розрахована сума боргу, пеня, 3% річних та інфляційні втрати.

19.10.2015 до господарського суду надійшло клопотання позивача № СТС.15.289.34.1 від 16.10.2015 про відкладення розгляду справи через неможливість підготувати правову позицію, у звязку з тим, що на даний час ним не отримано відзиву відповідача із запереченнями проти позову. Тому у поданому клопотанні позивач також просить суд зобовязати відповідача направити позивачеві копію відзиву на позов.

20.10.2015 представником відповідача були подані до суду додаткові пояснення стосовно нарахованих позивачем сум, належних до стягнення, до яких був доданий розрахунок цих сум, здійснений відповідачем.

Подані документи прийняті судом та долучені до матеріалів справи.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи суд залишає без задоволення, оскільки наявні у матеріалах справи документи дають суду можливість вирішити спір у даному судовому засіданні.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

29.05.2014 між ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В.Фрунзе» (відповідачем у справі, найменування якого змінено відповідно до рішення позачергових загальних зборів акціонерів від 24.07.2015) та ПрАТ «Енвіжн-Україна» (правонаступником якого є позивач у справі) був укладений ліцензійний договір №5230.

05.06.2014 між сторонами договору була укладена додаткова угода № 1 до вказаного ліцензійного договору, відповідно до якої були внесені відповідні зміни до цього договору.

Так, згідно умов пункту 2.1 ліцензійного договору № 5230 у редакції додаткової угоди № 1 позивач (ліцензіар) зобовязався надати відповідачу (ліцензіату) невиключну ліцензію на використання програмного забезпечення корпорації Microsoft згідно Специфікації, що наведені у додатку № 1 та додатку № 3 до договору та є невідємною його частиною, а відповідач (ліцензіат) зобовязався прийняти та оплатити надану ліцензію на використання програмного забезпечення на умовах, визначених цим договором (п.2.1).

Відповідно до п. 2.2 укладеного договору ліцензіат приймає ліцензію на використання програмного забезпечення від ліцензіара згідно акту приймання-передачі, зразок якого наведено у додатку № 2 до договору, та зобовязується оплатити її вартість на умовах цього договору.

У розділі 4 ліцензійного договору від 29.05.2014 (у редакції додаткової угоди № 1 від 05.06.2014) сторони визначили загальну вартість договору.

Так, у відповідності до п. 4.1. договору від 29.05.2014 його загальна вартість складається з вартості ліцензій на використання ПЗ, зазначеного в Специфікації (Додаток №1), та вартості додатково замовлених ліцензіатом ліцензій на використання програмного забезпечення згідно додаткових угод до цього договору, в разі здійснення такого замовлення.

Загальна вартість ліцензій на використання ПЗ згідно Специфікації (додаток №1), визначено сторонами в Специфікації та складає: 1 325 862,74 грн. Зазначений платіж є роялті та не є об'єктом оподаткування ПДВ відповідно до пп. 196.1.6. ст. 196 Податкового Кодексу України. Загальна вартість ліцензій на використання ПЗ згідно Специфікації (додаток №3), визначено сторонами в Специфікації (додаток № 1 до додаткової угоди № 1) та складає: 1 007 912,72 грн. Зазначений платіж є роялті та не є об'єктом оподаткування ПДВ відповідно до пп. 196.1.6. ст. 196 Податкового Кодексу України (пункт 4.2 договору).

Згідно з пунктом 4.3 договору вартість ліцензії на використання ПЗ, а саме ще несплачена ліцензіатом її частина, визнається сторонами як змінна, тобто його кінцева величина, що підлягає сплаті ліцензіатом, ставиться у залежність від зміни середньозваженого курсу гривні до долара США на міжбанківському ринку, зафіксованого на момент укладання договору (середньозважений курс на міжбанківському ринку на 29.05.2014 за даними НБУ складає 11,7656 гривень за 1 долар США). Якщо за 7 (сім) календарних днів до дати здійснення платежу згідно п. 5.1. договору зафіксований середньозважений курс долара США відносно гривні на міжбанківському ринку зміниться більш ніж на 2%, розмір зазначеного ліцензійного платежу підлягає обов'язковій індексації, індексація здійснюється за формулою:

Цк1 х К1

Цк2 = ----------------

К2

Де: Цк2 - розмір проіндексованого ліцензійного платежу на дату здійснення платежу; Цк1 - розмір ліцензійного платежу (роялті) на момент підписання Договору:К1 - середньозважений курс гривні до долара США на міжбанківському ринку за даними НБУ за 7 (сім) календарних днів до дати здійснення ліцензійного платежу згідно п. 5.1. Договору, К2 - зафіксований середньозважений курс гривні до долара США на міжбанківському ринку на момент підписання Договору.

Для визначення середньозваженого курсу на міжбанківському ринку Сторони домовилися використовувати інформацію, розміщену на сайті за адресою: htpp://www.bank.gov.ua.

При цьому, новий (індексований) розмір ліцензійного платежу (роялті) за умовами пункту 4.4 ліцензійного договору № 5230 відображається ліцензіаром у відповідній додатковій угоді, яку ліцензіар надає на підпис ліцензіату у двох примірниках. Ліцензіат зобов'язується протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання від ліцензіара зазначеної додаткової угоди підписати її та повернути один її примірник ліцензіару з метою фіксації остаточно розміру чергового щорічного ліцензійного платежу (роялті) за договором.

Розділ 5 ліцензійного договору місить умови здійснення платежів.

Оплата загальної вартості ліцензії на використання ПЗ, передбаченої у Специфікації (додаток №1)до цього договору, з урахуванням положень п.4.3. договору, здійснюється ліцензіатом одним ліцензійним платежем шляхом прямого перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок ліцензіара до 05.02.2015 (пункт 5.1.).

Оплата загальної вартості ліцензії на використання ПЗ, передбаченої у Специфікації (додаток №1)до цього договору, з урахуванням положень п.4.3. договору, здійснюється ліцензіатом одним ліцензійним платежем шляхом прямого перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок ліцензіара до 05.02.2015 (пункт 5.2.).

Матеріали справи свідчать, що відповідач отримав від позивача невиключні ліцензії на використання програмного забезпечення за актами приймання-передачі від 30.12.2014 та від 28.11.2014 на загальну суму 2333775,46 грн. також цей факт не заперечується відповідачем.

В ході судового розгляду також встановлено, що відповідач у строк, встановлений договором для оплати отриманих ліцензій, відповідного платежу не здійснив.

07.04.2015 у звязку із зростанням офіційного курсу долара США по відношенню до української гривні позивачем на адресу відповідача була направлена претензія № СТС.15.097.37.1 з вимогою підписати додаткову угоду № 2 від 02.04.2015 до ліцензійного договору № 5230 від 29.05.2014, складену на виконання пункту 4.4 укладеного ліцензійного договору, та сплатити суму заборгованості у розмірі 5123679,45 грн., визначену у цій додатковій угоді № 2.

Відповідач зазначає, що згідно платіжного доручення № 21488 від 29.05.2015 він сплатив позивачеві 300000,00 грн. за використання ліцензій, та згідно платіжного доручення № 24774 від 14.08.2015 він сплатив позивачеві 200000,00 грн. а тому визнає суму заборгованості перед позивачем у розмірі 1833775,46 грн., яка виникла на підставі ліцензійного договору № 5230. Суму основного боргу, яку просить суд стягнути позивач згідно позову відповідач вважає безпідставною та необґрунтованою, оскільки вона не є такою, що визначена у відповідності до умов договору.

Суд погоджується з такою позицією відповідача, виходячи із наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Статтею 526 Цивільного кодексу України, передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом було встановлено, що на виконання умов укладеного ліцензійного договору відповідачем була сплачена позивачеві частина вартості наданих ліцензій у розмірі 500000,00 грн. Таким чином, з урахуванням часткової оплати, залишок несплаченої заборгованості відповідача становить 1833775,46 грн. (за умовами п. 4.2 ліцензійного договору від 29.05.2014).

Відповідачем доказів повної сплати заборгованості за користування ліцензіями суду не надано, аргументованих заперечень щодо вимог позивача в цій частині від відповідача також не надходило. На підставі наведеного суд визнає суму основного боргу в розмірі 1833775,46 грн.

Посилання ж позивача на умови додаткової угоди № 2 від 02.04.2015 при визначенні розміру заборгованості відповідача суд вважає безпідставними та такими, що суперечать діючому законодавству України.

Дійсно, 07.04.2015 позивачем разом з претензією були відправлені на адресу відповідача два оригінали підписаної з боку позивача додаткової угоди №2 від 02.04.2015, відповідно до якої був здійснений перерахунок розміру вартості ліцензії.

Проте відповідач відповіді на претензію не надав та не надіслав на адресу позивача вмотивованої відмови від підписання додаткової угоди №2 до договору.

Але в позовній заяві позивач зазначає, що ця додаткова угода щодо зміни вартості ліцензій у зв'язку з зростанням курсу долара США хоч і не була підписана відповідачем проте, вона набула чинності в зв'язку з тим, що відповідач не надіслав на адресу позивача вмотивованої відмови від її підписання.

Однак з таким твердженням позивача суд не може погодитись, адже відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 8.2 договору, додаткові угоди до договору, підписані обома сторонами, стають невідємними частинами договору.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, можливості одностороннього внесення змін до договору умовами діючого договору не передбачено, в зв'язку з чим, додаткова угода №2 не може вважатися укладеною в зв'язку з відмовою відповідача від її підписання.

Позивачем також не подану суду доказів внесенні змін до договору № 5230 від 29.05.2014 у судовому порядку у відповідності до ст. 188 Господарського кодексу України.

Крім того, з умов додаткової угоди № 2 від 02.04.2015, яку позивач надавав для підписання відповідачу вбачається, що до загальної вартості ліцензій, визначеної цією додатковою угодою, включена сума ПДВ у розмірі 20 %, що суперечить положенням п. 196.1.6 ст. 196 Податкового кодексу України (стосовно того, що операції по виплаті дивідендів, роялті у грошовій формі або у вигляді цінних паперів, які здійснюються емітентом, не є обєктом оподаткування).

Тому вимога позивача в частині стягнення курсової різниці, розрахованої відповідно до умов додаткової угоди № 2 від 02.04.2015 у зв'язку зі зростанням офіційного курсу долара США до гривні є неправомірною та такою, що не підлягає задоволенню.

В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені позивач зазначає, що відповідачем в порушення умов договору не було проведено своєчасного розрахунку згідно з умовами укладеного договору.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 9.3 договору у разі порушення термінів здійснення ліцензійних платежів відповідач повинен сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Тому позивачем заявлені вимоги по стягненню пені в розмірі 703516,96 грн.

Частина 6 статті 232 Господарського Кодексу України встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи, що сума пені нарахована позивачем з урахуванням умов договору (у редакції додаткової угоди № 2), судом здійснено перерахунок цієї суми відповідно до положень діючого законодавства, у звязку з чим суд задовольняє позовні вимоги в цій частині частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 418162,07 грн. пені (за період з 06.02.2015 по 04.06.2015 з урахуванням суми основного боргу в розмірі 2333775,46грн. станом на 06.02.2015 та суми основного боргу в розмірі 2033775,46грн. станом на 29.05.2015).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимоги кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

З урахуванням того, що сума основного боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є відмінною від суми заявлених вимог, судом також було здійснено перерахунок сум 3% річних та розміру інфляційних збитків, нарахованих відповідачу та визначено, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 22653,64 грн. сума 3% річних, а також 838588,06 грн. інфляційних втрат (за період з 06.02.2015 по 04.06.2015 з урахуванням суми основного боргу в розмірі 2333775,46грн. станом на 06.02.2015 та суми основного боргу в розмірі 2033775,46грн. станом на 29.05.2015).

Виходячи з фактичних обставин даної справи, керуючись ст.ст. 44-49 ГПК України, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві суми сплаченого судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 34420,68 грн. за рахунок відповідача.

Керуючись статтями 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» (40004, м. Суми, вул. Горького, 58; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3; ) 1 833 775 грн. 46 коп. основного боргу, 418162 грн. 07 коп. пені, 22653грн. 64 коп. суму 3% річних, 838588 грн. 06 коп. інфляційних збитків, 34420 грн. 68 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 22.10.2015.

Головуючий суддя В.Л.Котельницька

Суддя Є.А.Жерьобкіна

Суддя Л.А.Костенко