ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р.Справа № 922/4871/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровой Т.О.

розглянувши справу

за позовом ФОП ОСОБА_2, м. Арциз
до ФОП ОСОБА_3, м. Красноград
про стягнення коштів у сумі 10 000,00 грн.
за участю представників сторін :

сторони не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (надалі - відповідач), в якому просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за договором перевезення у розмірі 10 000,00 гривень, витрати понесені на правову допомогу у сумі 1428,00 гривень, а також судовий збір у сумі 1827,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем покладених на нього зобов'язань за договором №00074 на міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом від 04.09.2014 р. в частині повноти та своєчасності оплати за виконане перевезення.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 31.08.2015 р. за позовною заявою порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23.09.2015 року о 12:30 год.

Позивач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання 23.09.2015 р. свого представника не направив. Через канцелярію 15.09.2015р. (вх.36942) на виконання ухвали суду від 31.08.2015 року надав витребувані документи (довідки про поточні рахунки на позивача та відповідача, відомості з ЄДРЮОФОП станом на 08.09.2015 р.) ,а також клопотання про слухання справи в судовому засіданні 23.09.2015 р. без участі представника позивача. Дані документи були досліджені судом та приєднані до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 23.09.2015 року розгляд справи було перенесено на 13.10.2015 року.

Представник позивача у судове засідання 13.10.2015 року не з'явився, але через канцелярію 08.10.2015 року надав до суду заяву за вх. №40747 про слухання справи без участі представника позивача.

Представник відповідача в судове засідання 13.10.2015 року не з'явився, документів, витребуваних судом та відзиву на позовну заяву, не надав. На адресу суду повернулась ухвала від 23.09.2015 року з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до положень Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18, відповідно до якої зазначено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

Також у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 зазначено, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про належне повідомлення учасників процесу про час та місце судового засідання.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, процесуальне право на участь у судовому засіданні не реалізував.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, тому вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами, як передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані позивачем докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд, виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Між сторонами у справі 04.09.2014 року було укладено Договір №00074 на міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом , відповідно до умов якого ФОП ОСОБА_3 ( надалі -Замовник - експедитор, відповідач) доручило ФОП ОСОБА_2 (надалі -Перевізник, позивач) здійснити перевезення вантажу.

Пунктом 2.1.3 Договору №00074 передбачено, що перевізник зобов'язаний доставити ввірений йому замовником вантаж в пункт призначення і видати його уповноваженій особі вантажоодержувача.

Пунктом 2.2.6 Договору встановлено, що замовник-експедитор зобов'язується здійснювати оплату за перевезення вантажів, згідно умов цього договору і заявки на перевезення.

Діяльність сторін регулюється цим договором, правилами Конвенції CRM і TIR в міжнародному повідомленні та Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в місцевому сполученні, а також міжурядовим і національним транспортним правом України. (пункт 1.2.)

04.09.2014 року між Позивачем та Відповідачем було підписано та скріплено печаткою Заяву на перевезення вантажу автомобільним транспортом в міжнародному сполученні за маршрутом м. Харків (Україна) - м. Твер(Россія). Вартість перевезення згідно п. 11 Заявки становить 12 000,00 гривень.

ФОП ОСОБА_2 були виконані взяті на себе зобов'язання та здійснено перевезення вантажу , що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною СМR А №0509.

Суд зазначає, що міжнародна товарно-транспортна накладна є міжнародним документом, порядок складання та дія якого регламентується Міжнародною конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (далі - Конвенція), до якої Україна приєдналася згідно Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006.

Згідно статті 1 Конвенції, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної (ст. 4 Конвенції). Вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником (ст. 9 Конвенції).

Таким чином, міжнародна товарно-транспортна накладна СМR А №0509 є первинним доказом укладання між позивачем та відповідачем договору перевезення.

Пунктом 3.1. Сторони встановили, що вартість наданих послуг, а також форма оплати та розмір авансу, визначається на підставі заявки на перевезення або при необхідності узгоджується додадковим договором, який є невід'ємною частиною цього договору.

Також пунктом 3.2. визначено, що Замовник здійснює оплату за надані послуги Перевізником в термін 5 -ти банківських днів з моменту надання останнім накладної CMR с печаткою вантажоодержувача, якщо в заяві або додатковою угодою не встановлений інший строк оплати.

На вимогу виконання умов договору позивачем відповідачу були направлені необхідні документи рекомендованим листом №329, які відповідно до даних інформаційної сторінки веб-сайту Укрпошти були отримані адресатом 14.08.2015 року.

Станом на день розгляду справи відповідач належним чином свої зобов'язання за договором №00074 від 04.09.2014 року перед позивачем не виконав. Так, відповідно до наданого позивачем платіжного доручення №18 від 20.02.2015 року відповідачем після виконаного перевезення проведена часткова оплата послуг у розмірі 2000,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 909 Цивільного Кодексу України та ст. 307 Господарського Кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановлено транспортними кодексами (статутами)).

В ст. 916 Цивільного Кодексу України закріплено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Оскільки відповідач прийняв замовлені ним у позивача та надані останнім послуги, вони мають бути оплачені у повному обсязі.

Враховуючи зазначене, вимогу позивача про стянення боргу в розмірі 10 000,00 грн. суд визнає обргунтованою та такю, що підлягає задоволенню.

Що стосується стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката у розмірі 1428,00 гривень, суд вважає, що дані вимоги підлагають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На підтвердження цих вимог, позивачем до позовної заяви був доданий Договір №1-08 про надання правової допомоги від 03.08.2015 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2І та ОСОБА_4, пунктом 2.2. якого встановлений розмір послуг 1428,00 гривень, копія свідоцтва №507 на право заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач не в повному обязі виконав взяті на себе зобов'язання за договором №00074 на міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом від 04.09.2014 року , позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (63304, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1, р/р НОМЕР_3 в АТ "Сбербанк Росії", МФО 320627) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_2, р/р НОМЕР_4 в ПГРУ "Приватбанк", МФО 328704) заборгованість в сумі 10 000 гривень 00 копійок (десять тисяч гривень 00 копійок), витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 1 428 гривень 00 копійок (Одна тисяча чотириста двадцять вісім гривень 00 копійок), а також судовий збір у сумі 1 827 гривень 00 копійок. (Одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень 00 копійок)

Видати наказ після набрання рішенням законої сили.

Повне рішення складено 19.10.2015 р.

Суддя С.Ч. Жельне