РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2015Справа №910/18909/15
За позовом Інституту ядерних досліджень Національної Академії Наук України

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про повернення коштів відповідно акту ревізії фінансово-господарської діяльності на суму 73 360,18 грн.,

Суддя О.С. Комарова

Представники сторін:

від позивача Герасименко І.В. (представник за довіреністю);

від відповідача не з'явились.

В судовому засіданні 06 жовтня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Інститут ядерних досліджень Національної Академії Наук України, 23 липня 2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 1-17/567 від 09.06.2015 року до відповідача, Фізичної особи-Підприємця ОСОБА_2, про повернення коштів відповідно Акту ревізії фінансово-господарської діяльності на суму 73 360,18 грн.

Ухвалою суду від 24.07.2015 року (суддя Комарова О.С.) порушено провадження у справі № 910/18909/15 та призначено розгляд справи на 08.09.2015 року.

Через відділ діловодства суду 03.09.2015 р. від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, які долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 08.09.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, подав письмове клопотання про продовження процесуальних строків для розгляду спору на 15 днів та дав пояснення по суті спору.

Представник відповідача у судове засідання 08.09.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року судом, за клопотанням представника позивача, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, розгляд справи відкладено до 06.10.2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні 06.10.2015 року дав усні пояснення по суті спору та підтримав позовні вимоги. Представник відповідача не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

У відповідності до підпункту 3.6 пункту 3 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

05 квітня 2011 року між Інститутом ядерних досліджень Національної Академії Наук України (далі - орендар, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі - орендар, відповідач) було укладено договір № 2 оренди нерухомого майна, що знаходиться на балансі організацій, які віднесені до відання НАН України (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, по тексту - Договір), відповідно до п.п. 1.1, 1,2 якого орендодавець передає, а орендар приймає в орендне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі Інституту ядерних досліджень НАНУ (кімната.., поверх..., корпус 200 .., інше, надалі - майно), що розміщено за адресою: АДРЕСА_1, площею 295 кв.м, вартість якого становить за оцінкою станом на 31.05.2010 року 962 437,5 грн. Майно передається в оренду з метою використання під склад.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Договору майно передається орендодавцем орендарю за актом приймання - передачі. Право користування та зобов'язання за цим Договором з'являються у орендаря з моменту підписання акту приймання-передачі майна. Після закінчення терміну оренди або припинення дії цього Договору орендар в 3-денний строк повинен за актом приймання-передачі повернути майно орендодавцю у належному стані. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Умовами п. 5.1 Договору передбачено, що за оренду майна орендар сплачує орендодавцю: орендну плату, яка визначається в установленому законом порядку і стано вить без ПДВ за результатами конкурсу за 1 кв.м. орендованої площі 35,68 грн., а за всю орендовану площу - 10525,60 грн. та ПДВ 2105,12 грн., а всього - 12630,72 грн.; відшкодування комунальних платежів; відшкодування податку на землю; витрати на утримання будинку на прилеглої території; інші витрати за розрахунками орендодавця.

У відповідності до п.п. 5.3, 5.4. Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Розмір додаткових платежів, пов'язаних з утриманням орендованого майна та прилеглої до будинку території, з наданням послуг, зі сплатою податків, та ін., розраховується орендодавцем пропорційно площам, які займає орендар, кількості працюючих, з урахуванням електроприладів орендаря та надається орендарю за перший місяць оренди при укладанні Договору з розшифровкою і письмовою вказівкою, що в подальшому така сума буде змінюватись в залежності від фактичних витрат та змін тарифів.

Відповідно до п. 6.1 Договору, дія цього Договору з 5 квітня 2011 року по 31.12.2011 року включно.

Пунктом 6.3 Договору передбачено можливість дострокового розірвання договору за взаємною згодою сторін.

Актом № 1 до Договору № 2 прийому - передачі нерухомого майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі Інституту ядерних досліджень Національної Академії Наук України від 05.04.2011 року орендодавець передав орендатору, а орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, а саме - склад загальною площею 295 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1. Акт підписаний та скріплений печатками сторін, без зауважень та заперечень, (копія акту наявна в матеріалах справи).

В подальшому до договору оренди було укладено низку додаткових угод.

12.12.2011 року сторонами було укладено додаткову угоду № 1, якою були внесені зміни до договору оренди та продовжено строк дії договору до 31.12.2014 року (копія додаткової угоди наявна в матеріалах справи).

Додатковою угодою № 4 від 01.03.2014 року до Договору (копія додаткової угоди наявна в матеріалах справи) передбачено, що враховуючи намір орендаря про дострокове розірвання договору оренди (заява № 021414-01 від 14.02.2014 р.) та згідно п. 6.3. ст. 6 Договору оренди № 2 від 05.04.2011р. сторони домовились достроково розірвати Договір оренди нерухомого майна № 2 від 05.04.2011 р. з 01.03.2014р. Орендар зобов'язаний в 3 - денний термін з дня розірвання договору, що зазначений у пункті 1 додаткової угоди, за актом приймання - передачі повернути орендоване нерухоме майно орендодавцю у належному стані. Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання і є невід'ємною частиною договору оренди № 2 від 05.04.2011 року.

На підставі Додаткової угоди № 4 від 01.03.2014 року до Договору, Актом № 2 до Договору № 2 прийому - передачі нерухомого майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі Інституту ядерних досліджень Національної Академії Наук України від 01.03.2014 року орендар передав орендодавцю, а орендодавець прийняв нерухоме майно, а саме - склад загальною площею 295 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1. Акт підписаний та скріплений печатками сторін, без зауважень та заперечень, (копія акту наявна в матеріалах справи).

Як свідчать матеріали справи, в період з 24.03.2014 року по 17.06.2014 року Державною фінансовою інспекцією в місті Києві на підставі п. 2.1 Плану контрольно-ревізійної роботи на 1 квартал 2014р. було проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Інституту ядерних досліджень Національної Академії Наук України за період з 01.11.2010р. по 01.03.2014р., якою встановлено ряд порушень та недоліків, що відображені в акті № 032-30/2295 від 20.06.2014р. та довідках ревізій цих підрозділів.

Ревізією встановлено, що під час укладання договорів оренди та відповідних додаткових угод, Інститутом була використана експертна оцінка, що на момент укладання відповідних додаткових угод вже була недійсною при укладенні додаткових угод з СПД ОСОБА_2, що є порушенням п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. № 786 «Про Методику, розрахунку орендної плата: за державне майно та пропозиції її розподілу», ст.11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 року № 2269-ХІІ.

Як встановлено актом ревізії, внаслідок застосування занижених ставок орендної плати, Інститутом за період 11.01.2011 року по 01.03.2014 року недоотримано коштів на загальну суму 349 227,95 грн. (з ПДВ), в тому числі в 2011 році - 46 984,87 грн., у 2012 році - 153024,54 грн., в 2013 році - 129 196,48 грн. та за період з 01.01.2014 року по 01.03.2014 року - 20 022,07 грн., чим Інституту завдано матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму.

Судом встановлено, що за наслідками проведення ревізії Державною фінансовою інспекцією в місті Києві Інститутом ядерних досліджень Національної Академії Наук України було висунуто відповідачу вимоги № 1-17/453 та № 1-17/454 від 06.06.2014р. про додатковий платіж, в якій зазначено про те, що Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 було нараховано додаткову плату, пов'язану з утриманням орендного майна та прилеглої до будинку території, починаючи з дати підписання договору оренди № 2 від 05.04.2011 року в розмірі 73 360,18 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Тобто, згідно із положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оренду державного майна" відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частина 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Нормами частини 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 3 ст. 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст. 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладанні господарських договорів сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити, зокрема, ціну договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

У ст. 632 Цивільного кодексу України закріплено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Як вказувалось вище, загальну вартість орендної плати за договором сторонами було погоджено у розділі 5 договору в розмірі 12 630,72 грн. Тобто, сторонами під час укладення договору на основі вільного волевиявлення було погоджено умови щодо ціни. При цьому, така ціна була визначена спільною волею сторін, а не самостійно відповідачем.

Доказів укладання будь-яких додаткових угод щодо зміни ціни за спірним правочином сторонами до матеріалів справи надано не було, як і не надано доказів звернення позивача до відповідача з пропозицією стосовно внесення змін до договору в частині визначення вартості оренди майна.

Одночасно, умовами спірного правочину також не передбачено випадків, в яких змінювалась би вартість тимчасового користування приміщення відповідачем після підписання актів приймання-передачі приміщення. Зокрема, вказаним договором контрагентами не погоджено, що ціна послуг залежить від результатів перевірок Державною фінансовою інспекцією в місті Києві.

До того ж, зміна вартості орендної плати після фактичного розірвання договору і передання орендарем приміщення орендодавцю суперечить приписам ст.632 Цивільного кодексу України стосовно того, що зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Таким чином, за висновками суду, посилання позивача на результати перевірки, яку було проведено Державною фінансовою інспекцією в місті Києві, як на підставу позовних вимог, є неправомірними, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами правочину та не можуть ніяким чином їх змінювати, а є лише підставою для притягнення до відповідальності посадових осіб у встановленому законом порядку.

Аналогічну позицію наведено у постановах Вищого господарського суду України від 17.06.2014року у справі №910/20699/13, від 10.02.2015 року у справі №906/1193/14 та від 04.03.2015 року у справі №904/5477/14.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги позицію Вищого господарського суду України та Конституційного суду України, з огляду на зміст заявлених позовних вимог та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Інституту ядерних досліджень Національної Академії Наук України до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про повернення коштів відповідно акту ревізії фінансово-господарської діяльності на суму 73 360,18 грн., є необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи з вищевикладеного, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Виходячи з викладеного, та керуючись статтями 4-3, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 12.10.2015 року.

Суддя О.С. Комарова