РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2015Справа №910/20736/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АДВЕНТ ІНВЕСТ»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача -

Державна служба інтелектуальності власності України

про визнання недійсним договору

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Рябокляч Д.П.;

від відповідача: Обухов В.В.;

від третьої особи: Фінагіна В.Б.;

вільний слухач: ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма» (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АДВЕНТ ІНВЕСТ» (далі-відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державна служба інтелектуальності власності України про:

- визнання недійсним з моменту його вчинення договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг за свідоцтвом України № 47036 на знак для товарів і послуг (відносно знака для товарів і послуг «ЛАКМА», зареєстрованого для товарів 1, 2 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг), укладеного 18.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АДВЕНТ ІНВЕСТ»;

- зобов'язання Державної служби інтелектуальності власності України внести зміни (відомості) до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність», у відповідності до яких власником свідоцтва України № 47036 на знак для товарів і послуг (відносно знака для товарів і послуг «ЛАКМА», зареєстрованого для товарів 1, 2 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг) зазначити Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні оспорюваного договору у позивача був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, а саме, договір було підписано генеральним директором з перевищенням своїх повноважень, оскільки відсутнє рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма» щодо укладення договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.08.2015 порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 07.09.2015 за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Зокрема, судом залучено до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державну службу інтелектуальної власності України.

У судовому засіданні 07.09.2015 представник відповідача надав відзив на позовну заяву, обґрунтовуючи тим, що позивачем були вчинені дії, що свідчать про прийняття (визнання) правочину, а саме акт приймання - передачі права власності на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № 47036.

Також, відповідач надав письмові пояснення, в яких зазначає, що відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не містять будь-яких обмежень щодо повноважень генерального директора на представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма».

Крім того, представник третьої особи у судовому засіданні 07.09.2015 надав відзив на позовну заяву, мотивуючи тим, що обов'язковій державній реєстрації підлягає не договір, а сам факт передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг, зокрема, відповідальність за достовірність інформації, наведеної в документах, що подаються до Державної служби, несуть сторони договору (ліцензійного договору).

У судовому засіданні 07.09.2015 оголошувалась перерва до 12.10.2015.

09.10.2015 через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав заперечення на відзив відповідача, в яких стверджує, що керівник позивача не вправі був укладати оспорюваний договір, відповідно останній також не мав права підписувати акт приймання-передачі, що був складений на виконання оспорюваного правочину.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представники відповідача та третьої особи заперечили проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 12.10.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма» (далі - перша сторона), в особі директора ОСОБА_5 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АДВЕНТ ІНВЕСТ» (далі - друга сторона) укладено договір про передачу права власності на знаки для товарів і послуг, умовами якого передбачено, що перша сторона повністю передає належне йому право власності на зазначений нижче зареєстрований знак для товарів і послуг для всіх товарів, для яких він був зареєстрований, а друга сторона приймає у власність право власності на зазначений нижче зареєстрований знак для товарів і послуг для всіх товарів, для яких він був зареєстрований, а саме:

- знак для товарів і послуг за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 47036, який зареєстровано для товарів 1, 2 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг.

Відповідно до п. 1.2. договору, право власності на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 47036, яке передається за договором, буде належати другій стороні.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами (п. 3.1. договору).

18.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма» (далі - перша сторона), в особі директора ОСОБА_5 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АДВЕНТ ІНВЕСТ» (далі - друга сторона) укладено додаткову угоду № 1 до договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.11.2013, про наступне:

Відповідно до п. 1 додаткової угоди, сторони оцінили вартість права власності на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 47036, який зареєстровано для товарів 1, 2 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг, що було передано згідно договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.11.2013 у розмірі 500 000, 00 грн., в т.ч. ПДВ 83 333, 33 грн.

Згідно п. 2 додаткової угоди, сторони домовились, що зазначена сума буде сплачена другою стороною шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок першої сторони протягом 90 (дев'яносто) календарних днів з моменту підписання договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.11.2013, або шляхом зарахування взаємних однорідних вимог, на підставі підписаного протоколу про залік взаємних вимог.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що договір, укладений з порушенням вимог чинного законодавства та статуту позивача, оскільки генеральний директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма» не погодив на загальних зборах учасників товариства укладення та підписання всіх істотних умов договору, а тому просить суд визнати договір про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.11.2013 недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Частиною 1 статті 1109 Цивільного кодексу України встановлено, що за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Як встановлено судом, сторони погодили всі істотні умови договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.11.2013.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст.ст. 203, 215 та ст. 241 Цивільного кодексу України, стверджуючи, що оскаржуваний договір підписаний генеральним директором позивача з перевищенням повноважень.

Так, відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 Цивільного кодексу України).

Так, з договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.11.2013 вбачається, що останній підписаний директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма» ОСОБА_5.

На момент укладення спірного договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Торговий дім «Лакма» здійснювало свою діяльність на підставі Статуту, затвердженого загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма», протокол від 04.06.2007.

Пунктом 6.1. статуту передбачено, що вищим органом товариства є загальні збори учасників.

Відповідно до п. 6.2.9 статуту, до виключної компетенції загальних зборів учасників належить, зокрема прийняття рішень про укладення товариством угод у будь-якій валюті на суму, що перевищує еквівалент 100 000 (сто тисяч) доларів США. Рішення про надання повноважень на укладання та підписання від імені товариства генеральним директором таких угод приймається окремим протоколом загальних зборів учасників.

Прийняття рішень про укладення товариством певних угод, порядок укладання яких визначений в розділі 8 статуту товариства.

Згідно п. 6.7 статуту, загальні збори учасників товариства скликаються генеральним директором не рідше, ніж один раз на рік.

Виконавчим органом товариства, що здійснює управління поточною діяльністю товариства, є дирекція, членами якої є генеральний директор та заступники генерального директора, які признаються загальними зборами учасників до наступного обрання (п. 6.11. статуту).

Згідно п. 8.7. статуту, загальні збори учасників товариства приймають рішення про надання повноважень генеральному директору на укладення значних угод (договорів) або угод (договорів), щодо яких є заінтересованість. Генеральний директор має право укладати та підписувати такі угоди тільки у випадку, якщо рішення щодо їх укладення прийнято на загальних зборах учасників товариства.

Пунктом 8.8. статуту встановлено, що «Значною угодою» у розумінні п. 8.7. статуту, вважатиметься угода (договір) або кількість взаємопов'язаних угод (договорів), за якими вартість майна (робіт або послуг), що є предметом даних угод (договорів), становить 10 (десять) і більше відсотків вартості активів товариства за даними останньої річної фінансової звітності.

Отже, зі статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Торговий дім «Лакма» достовірно вбачається, що до виключної компетенції загальних зборів учасників належить, зокрема прийняття рішень про укладення товариством угод у будь-якій валюті на суму, що перевищує еквівалент 100 000 (сто тисяч) доларів США.

У відповідно до п.п. 6.14.11 та 6.14.12 статуту, до компетенції генерального директора належать право першого підпису всіх фінансових документів, право розпоряджатися майном товариства, зокрема, укладання угод, договорів, контрактів, в тому числі зовнішньоекономічні з врахуванням положень п. 6.14.11 даного статуту, відкривати в банках розрахунковий та інші рахунки.

Так, відповідно до офіційного курсу валют, розміщеного на офіційному сайті Національного банку України, станом на 18.11.2013, один долар США відповідав 799, 3000 грн., тож ціна оспорюваного правочину є меншою від 100 000 доларів США, у зв'язку з чим з аналізу положень статуту позивача вбачається, що договір про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.11.2013 укладено генеральним директорам Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма» без перевищення повноважень

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тож, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Крім того, суд додатково відзначає, що відповідно до ч. 7 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», власник свідоцтва може передавати будь-якій особі право власності на знак повністю або відносно частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг, на підставі договору.

Факт передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, які відповідно до цього Кодексу або іншого закону є чинними після їх державної реєстрації, підлягає державній реєстрації (ч. 2 ст. 1114 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 ст. 13 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» передбачено, що одночасно з публікацією відомостей про видачу свідоцтва Установа здійснює державну реєстрацію знака, для чого вносить до Реєстру відповідні відомості. Форма Реєстру та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері інтелектуальної власності.

Отже, лише після державної реєстрації факту передання виключних майнових прав шляхом внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомостей про передачу майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг, правонаступник набуває всіх прав інтелектуальної власності передбачених законодавством України.

Відповідно до п. 2.4. Інструкції про подання, розгляд, публікацію та внесення до реєстру відомостей про передачу права власності на знак для товарів і послуг та видачу ліцензії на використання знака (міжнародного знака) для товарів і послуг, затвердженої Наказ Міністерства освіти і науки України від 03.08.2001 № 576 (далі - Інструкція), договір (ліцензійний договір) підписується сторонами, що його укладають.

Договір (ліцензійний договір) від імені юридичної особи підписується особою, що має на це повноваження. Підпис складається з повного найменування посади особи, яка підписує договір (ліцензійний договір), особистого підпису, ініціалів, прізвища, дати і скріплюється печаткою.

Договір (ліцензійний договір) або витяг з договору (ліцензійного договору) засвідчуються в порядку, установленому в країні його укладання.

Відповідальність за достовірність інформації, наведеної в документах, що подаються до Державної служби, несуть сторони договору (ліцензійного договору).

Згідно з п. 2.1. Інструкції, для публікації в бюлетені та внесення до реєстру (реєстру договорів) (реєстрації) відомостей про передачу права власності на знак (міжнародний знак) та надання дозволу (видачу ліцензії) на використання знака (міжнародного знака) (далі - відомості) до Державної служби подають такі документи:

- заяву про публікацію та внесення до реєстру (реєстру договорів) відомостей (далі - заява) - 1 прим.;

- договір (ліцензійний договір) або нотаріально засвідчений витяг з договору (ліцензійного договору) - 3 прим.;

- документ про сплату збору за опублікування відомостей - 1 прим.;

- довіреність, оформлену з дотриманням вимог чинного законодавства, якщо документи від імені сторони договору подає представник у справах інтелектуальної власності (патентний повірений) або інша довірена особа;

- довіреність на ім'я представника у справах інтелектуальної власності (патентного повіреного), оформлену з дотриманням вимог чинного законодавства, від правонаступника власника свідоцтва, якщо він є іноземною особою або особою без громадянства, яка проживає чи має постійне місцезнаходження поза межами України (далі - іноземна особа).

Так, 24.03.2014 Державною службою інтелектуальної власності України прийнято рішення (реєстраційний номер № 16064, дата публікації та реєстрації 10.04.2014) про публікацію в офіційному бюлетені "Промислова власність" та внесення до Державного реєстру свідоцтв України знаків для товарів та послуг відомостей про передачу права власності на знак за свідоцтвом № 47036, відповідно до яких право власності на такий знак передається власником свідоцтва - Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Лакма» Товариству з обмеженою відповідальністю «Адвент Інвест».

Зазначене рішення прийнято Державною службою на підставі наступних документів: заяви від 20.03.2014; платіжного доручення від 09.12.2013 № 223; довіреності від 19.08.2013; договору від 18.11.2013 та довіреності від 01.08.2013.

Таким чином, позивачем у відповідності до вимог Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» та Інструкції було подано пакет документів, необхідних для реєстрації передачі права власності на знак, тобто позивачем вчинені дії, що свідчать про прийняття до виконання своїх зобов'язання за договором про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.11.2013.

Згідно ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Разом з тим, суд відзначає, що 04.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма» (далі - перша сторона), в особі директора ОСОБА_5 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АДВЕНТ ІНВЕСТ» (далі - друга сторона) підписано акт приймання-передачі до договору про передачу права власності за знаки для товарів і послуг від 18.11.2013, відповідно до якого, в рамках договору перша сторона передає другій стороні право власності на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 47036, який зареєстровано для товарів 1, 2 класів Міжнародної класифікації для товарів і послуг.

Сторони оцінили вартість права власності на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 47036, який зареєстровано для товарів 1, 2 класів Міжнародної класифікації для товарів і послуг, що було передано згідно договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.11.2013 у розмірі 416 666, 67 грн. без ПДВ, ПДВ (20 %) - 83 333, 33 грн., всього з ПДВ - 500 000, 00 грн.

04.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АДВЕНТ ІНВЕСТ» (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Лакма» (далі - виконавець), в особі директора ОСОБА_5 підписано протокол № 9 про залік взаємних вимог, відповідно до якого замовник і виконавець прийшли до згоди про залік взаємних вимог з нижче вказаних документів, у яких замовник і виконавець є сторонами:

1.1. за додатковою угодою № 1 до договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.11.2013 виконавець є кредитором, а замовник є боржником.

1.2. за угодою про відступлення права вимоги б/н від 26.02.2013 замовник є кредитором, а виконавець є боржником.

Розмір взаємних вимог, які погашаються з вищевказаних договорів становить 500 000, 00 грн., в тому числі ПДВ 83 333, 33 грн.(п. 2 протоколу).

Відповідно до п. 3 протоколу, з моменту набуття чинності даного протоколу сторони не вважають себе пов'язаними будь-якими правами та зобов'язаннями за вищевказаними документами.

Сторони, при підписанні даного протоколу не мають одна до одної будь-яких взаємних претензій (п. 4 протоколу).

У відповідності з п.п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Тобто, після укладення договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.11.2013, позивач вчинив дії направлені на наступне схвалення оспорюваного правочину, а саме по-перше, підписання акту приймання-передачі, на підставі якого передав відповідачу право власності на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 47036, який зареєстровано для товарів 1, 2 класів Міжнародної класифікації для товарів і послуг, по-друге, протоколом № 9 від 04.04.2014 провів залік взаємних вимог за додатковою угодою № 1 до договору про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 18.02.2013, підтвердивши, що сторони при підписанні даного протоколу не мають одна до одної будь-яких взаємних претензій.

В абзаці 4 п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача, які задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 16.10.2015.

Суддя Бондарчук В.В.