ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року Справа № 916/3445/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддівКочерової Н.О. (доповідач), Кролевець О.А., Саранюка В.І.,
розглянувши касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова мережа "Арбер"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 07.07.2015
у справі № 916/3445/14 господарського суду Одеської області
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Паритет-Смік"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Торгова мережа "Арбер"
простягнення грошових коштів
за участю представників сторін:

від позивача: Магас А.І., дов. від 03.03.2014

від відповідача: не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю "Паритет-Смік" звернулося до господарського суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова мережа "Арбер", в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.11.2014 (т.2, а.с. 1-5), яка була прийнята судом першої інстанції до розгляду, просив стягнути з відповідача 1 460 099,30 грн, з яких:

- 717 014,45 грн - сума основного боргу з орендної плати за період з лютого 2014 по 19.11.2014,

- 49 425,48 грн - пеня за прострочення сплати орендної плати за період з 21.08.2013 по 19.11.2014,

- 8 071,57 грн - три відсотки річних за період з 21.08.2013 по 19.11.2014,

- 48 270,15 грн - інфляційні втрати за період з вересня по жовтень 2014,

- 69 597,65 грн - штраф 10% за кожен випадок прострочення сплати орендної плати за період з серпня 2013 по липень 2014.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем договірних зобов'язань зі сплати орендної плати за укладеним між сторонами договором суборенди від 31.03.2013.

Рішенням господарського суду Одеської області від 10.12.2014 (склад колегії суддів: Погребна К.Ф., Д'яченко Т.Г., Брагіна Я.В.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Торгова мережа "Арбер" на користь ТОВ "Паритет-Смік" 418 344,55 грн суборендної плати, 49 425,48 грн пені, 8 071,57 грн 3% річних, 48 270,15 грн інфляційних та 69 597,65 грн штрафу, передбаченого пунктом 7.5 договору, та 11 874,19 грн витрат по сплаті судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань зі сплати орендної плати за укладеним між сторонами договором суборенди від 31.03.2013 є доведеним та визнаним відповідачем; датою розірвання укладеного між сторонами договору суборенди від 31.03.2013 відповідно до його умов є 11.08.2014, а датою припинення користування суборендованим майном - 18.08.2014, до якої суд і здійснив нарахування орендної плати, у зв'язку з чим задовольнив позовні вимоги про стягнення основної суми боргу частково.

Відмова у стягненні решти заборгованості по суборендній платі мотивована судом тим, що положення укладеного між сторонами договору суборенди від 31.03.2013 не містять умов щодо обов'язку відповідача сплачувати суборендну плату після розірвання договору до моменту фактичного повернення майна.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що за прострочення виконання зобов'язань зі сплати орендної плати відповідач відповідно до ч. 2 ст. 218, 230 ГК України, ст. 549 ЦК України та умов договору суборенди має сплатити позивачу пеню, штраф, одночасне стягнення яких не суперечить чинному законодавству, а також згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України має сплатити три відсотки річних та інфляційні втрати, розрахунок яких, за висновком суду, здійснено позивачем правильно.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 07.07.2015 (склад колегії суддів: Таран С.В. - головуючий, Будішевська Л.О., Мишкіна М.А.) апеляційну скаргу ТОВ "Торгова мережа "Арбер" залишено без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 10.12.2014 змінено в частині стягнення інфляційних втрат та судового збору з викладенням резолютивної частини рішення в іншій редакції, згідно з якою позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Торгова мережа "Арбер" на користь ТОВ "Паритет-Смік" 418 344,55 грн заборгованості по суборендній платі, 49 425,48 грн пені, 8 071,57 грн 3% річних, 47 859,60 грн інфляційних, 69 597,65 грн штрафу та 11 865,98 грн витрат по сплаті судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду, однак, встановив наявність арифметичних помилок при визначенні позивачем суми інфляційних втрат, у зв'язку з чим провів власний розрахунок вказаної суми та змінив рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат частково.

В касаційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова мережа "Арбер" просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів скасувати частково та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з ТОВ "Торгова мережа "Арбер" на користь ТОВ "Паритет-Смік" 229 704,88 грн суборендної плати, 30 000,00 грн штрафу та пені, 3 217,35 грн три відсотки річних, 25 291,11 грн інфляційних витрат та 5 764,27 грн витрат по сплаті судового збору, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Зі змісту ст.1117 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що завданням господарського суду касаційної інстанції є перевірка застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, 31.03.2013 між товариством з обмеженою відповідальністю "Паритет-Смік" (орендар, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Торгова мережа "Арбер" (суборендар, відповідач) укладено договір суборенди (далі за текстом - договір суборенди), відповідно до п. 1.1. якого позивач передає відповідачу за плату у тимчасове користування (суборенду) частину нежитлових приміщень (об'єкт суборенди) загальною площею 131,8 кв.м, що є частиною приміщення, яке перебуває у користуванні орендаря на підставі договору оренди від 19.11.2012, укладеного між орендарем та Сударевою В.В. (21/1000 частин нежилих будівель за адресою: м. Одеса, вул. Рішельєвська (Леніна), буд. 14). Об'єкт суборенди належить на праві власності приватному акціонерному товариству "Компанія "Полакс".

За умовами пункту 1.2. договору об'єкт суборенди буде використовуватись для розміщення магазину непродовольчих товарів під торговою маркою "Arber".

Пунктом 2.1. цього договору передбачено, що передача об'єкта суборенди орендарем, прийняття його суборендарем і повернення об'єкта суборенди при припиненні або розірванні даного договору оформлюється актами прийому-передачі, підписаними сторонами.

На виконання умов договору суборенди 31.03.2013 на підставі акту прийому-передачі орендар передав, а суборендар прийняв об'єкт суборенди.

Згідно з п.п. 3.1., 3.7. договору суборенди за користування об'єктом суборенди суборендар щомісячно зобов'язаний сплачувати суборендну плату на розрахунковий розрахунок орендаря в національній валюті України - гривні, місячний розмір якої становить суму, що еквівалента 6000 доларів США за курсом НБУ на день оплати; розмір суборендної плати визначається з ПДВ, плата за суборенду по даному договору сплачується щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Однак, за твердження позивача, відповідач в порушення умов договору суборенди сплачував суборендну плату несвоєчасно та не у повному обсязі, у зв'язку з чим, на думку позивача, у відповідача перед ним виникла заборгованість в розмірі 1 460 099,30 грн, з яких: 717 014,45 грн - сума основного боргу з орендної плати за період з лютого 2014 по 19.11.2014, 49 425,48 грн - пеня за прострочення сплати орендної плати за період з 21.08.2013 по 19.11.2014, 8 071,57 грн - три відсотки річних за період з 21.08.2013 по 19.11.2014, 48 270,15 грн - інфляційні втрати за період з вересня по жовтень 2014, 69 597,65 грн - штраф 10% за кожен випадок прострочення сплати орендної плати за період з серпня 2013 по липень 2014, стягнення яких є предметом спору у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Однак, як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідач в порушення умов договору суборенди несвоєчасно та не у повному обсязі сплачував суборендну плату, що підтверджується рахунками на сплату заборгованості, довідкою ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" від 19.08.2014 про проведені відповідачем платежі. Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача в касаційній скарзі на невірно застосований позивачем офіційний курс долара США до гривні при розрахунку сум суборендної плати, оскільки умови договору суборенди передбачали визначення розміру суборендної плати в гривні, еквівалентно 6000 доларів США за курсом НБУ саме на день оплати, а докази своєчасної її оплати відповідачем відсутні в матеріалах справи. Крім того, заборгованості по сплаті орендних платежів за період з лютого по травень 2014р. в заявленому позивачем до стягненні розмірі визнається і самим відповідачем, що також підтверджується і вимогами касаційної скарги.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, в пункті 5.1. договору суборенди сторони погодили, що договір діє до 14.01.2016.

Статтею 782 ЦК України передбачено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Пунктом 4.1.8. договору суборенди передбачено право кожної сторони розірвати договір в односторонньому порядку. У випадку дострокового розірвання даного договору сторона, яка ініціювала розірвання договору, повинна письмово попередити іншу сторону про це за два місяці до розірвання.

В пунктах 5.2., 5.3. договору суборенди визначено, що даний договір може бути достроково розірваний за ініціативою орендаря у випадку порушення суборендарем своїх зобов'язань по сплаті суборендної плати та інших платежів по договору. При умові наявності у суборендаря заборгованості перед орендарем по сплаті належних за даним договором платежів понад 14 календарних днів, орендар має право розірвати даний договір. В такому випадку з моменту надсилання орендарем повідомлення на адресу суборендаря, визначеного розділом 10 даного договору, такий договір вважається розірваним з моменту одержання повідомлення про розірвання. Повідомлення надсилається на адресу, що зазначена в розділі 10 даного договору. Повідомлення вважається одержаним датою, яка зазначена у повідомленні про вручення, що складається поштовою/кур'єрською службою. У разі неможливості вручення (відсутності суборендаря за вказаною адресою, відмови від одержання тощо) датою одержання вважається дата складання поштовою/кур'єрською службою документа про неможливість вручення.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на протязі дії договору позивачем неодноразово надсилались відповідачу попередження про розірвання договору в разі непогашення заборгованості з суборендної плати, а саме: листи від 07.03.2014, 18.03.2014, 27.05.2014 та 29.05.2014, але в подальшому сторони погоджували, що договір не є розірваним і продовжували його виконання.

Разом з тим, 07.07.2014 позивач надіслав на адресу відповідача, визначену розділом 10 договору суборенди, лист № 4/07/14-01 від 04.07.2014, в якому повідомив про розірвання договору суборенди від 31.03.2013 та необхідність звільнення суборендованого приміщення. Однак, вказане повідомлення не було отримано відповідачем, а було повернуто позивачу без вручення адресату 11.08.2014 з відміткою поштової організації "за закінченням терміну зберігання".

Згідно з п. 4.1.11. договору у випадку закінчення строку його дії або розірвання суборендар зобов'язаний звільнити приміщення в семиденний строк, в іншому випадку усе майно, що буде залишене в приміщенні після зазначеного в даному пункті строку буде вважатися сміттям та не підлягає поверненню суборендарю.

Врахувавши наведене, суди попередніх інстанцій вірно встановили, що 11.08.2014 - є датою розірвання укладеного між сторонами договору суборенди від 31.03.2013, а датою припинення користування відповідачем суборендованим майном згідно з п. 4.1.11. договору є - 18.08.2014, у зв'язку з чим місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, правильно задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по суборендній платі в сумі 418 344,55 грн, що виникла за період з 01.02.2014 по 18.08.2014.

При цьому, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, положення укладеного між сторонами договору суборенди від 31.03.2013 не містять умов щодо обов'язку відповідача сплачувати суборендну плату після розірвання договору до моменту фактичного повернення майна, у зв'язку з чим вірно та обґрунтовано відмовили у стягненні решти заборгованості по суборендній платі.

Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача в касаційній скарзі на те, що договір суборенди фактично припинив свою дію з 31.05.2014 у зв'язку із знеструмленням приміщення 30.05.2014, що перебувало в суборенді відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Вказана норма звільняє орендаря від сплати орендної плати лише на час, коли він не мав можливості користування предметом оренди, а відтак, для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України необхідно встановити чіткий період, на протязі якого відповідач не міг користуватися майном.

У пункті 3.9 договору від 31.03.2013 сторонами визначено, що в разі виникнення не з вини суборендаря ситуації, яка унеможливлює використання об'єкту суборенди за цільовим призначенням, визначеним у пункті 1.2. цього договору, суборендар не сплачує суборендну плату за відповідну кількість календарних днів протягом яких не мав можливості використовувати приміщення. Факт виникнення вищезазначеної аварійної ситуації підтверджується довідкою відповідної комунальної служби або складенням акта, який підписують представники сторін цього договору.

Однак, в матеріалах справи відсутні передбачені п. 3.9. договору довідка відповідної комунальної служби та акт, складений і підписаний представниками сторін договору суборенди, як і відсутні інші належні в розумінні статті 34 ГПК України докази на підтвердження неможливості використання відповідачем суборендованого майна з 30.05.2014 через обставини, за які він не відповідає.

Як вірно встановлено судом апеляційної інстанції, акт про знеструмлення від 30.05.2014, на який послався відповідач, не є таким доказом, оскільки складений відповідачем одноособово, докази його направлення на адресу позивача чи відмови останнього від підписання цього акту в матеріалах справи відсутні. Лист приватного акціонерного товариства "Компанія "Полакс" № 18 від 05.06.2014 містить лише попередження про намір власника мереж припинити подачу електроенергії до нежитлових приміщень - об'єкта суборенди, розташованих у м. Одесі по вул. Рішельєвська, 14, та не свідчить про припинення електропостачання до суборендованих скаржником приміщень з 31.05.2014.

Натомість, як зазначено судом апеляційної інстанції, господарським судом Одеської області в рішенні від 24.02.2015 у справі № 916/4416/14 за позовом ТОВ "Торгова мережа "Арбер" до ПАТ "Компанія "Полакс" про стягнення 124 347,52 грн збитків, яке набрало законної сили 13.03.2015, встановлено, що протягом спірного періоду з 31.05.2014 по 20.08.2014 магазин, розташований у суборендованих приміщеннях, працював, а скаржником здійснювалась господарська діяльність відповідно до його коду КВЕД. (т.2, а.с. 222-228)

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п.3 ч.1 ст.611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

В п.п. 7.2., 7.4. договору суборенди сторони передбачили, що за прострочення виконання зобов'язань зі сплати суборендної плати, крім випадків, коли це виявилось результатом дій орендаря, суборендар виплачує орендарю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої до оплати суми, за кожен день прострочення.

Відповідно до п.п. 7.5., 7.6. договору суборенди за прострочення виконання зобов'язань, передбачених пунктами 3.7, 3.8 більш ніж на 6 днів, крім випадків, коли це виявилось результатом дій орендаря, суборендар виплачує орендарю штраф у розмірі 10% від суми орендної плати, визначеної пунктом 3.1. даного договору, за кожний випадок такого прострочення; у разі розірвання даного договору у порядку, передбаченому пунктом 5.3 договору, суборендар повинен сплатити пеню і штраф, вказані в пунктах 7.4 та 7.5 за відповідну кількість днів прострочення.

Враховуючи наведені вище норми, положення вказаних пунктів договору суборенди та обставини справи, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо обґрунтованості нарахування та пред'явлення до стягнення позивачем сум трьох відсотків річних, інфляційних втрат, пені і штрафу та правильно задовольнили позовні вимоги про стягнення вказаних сум з відповідача, оскільки факт порушення відповідачем своїх зобов'язань зі сплати суборендних платежів за договором суборенди від 31.03.2013 є доведеним та мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги твердження відповідача в касаційній скарзі про неправомірність одночасного стягнення штрафу та пені за неналежне виконання зобов'язання стороною, оскільки, як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, пеня та штраф є самостійними видами юридичної відповідальності, а в даному випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі.

Крім того, суд апеляційної інстанції при перевірці розрахунків, заявлених до стягнення у даній справі сум, встановив наявність арифметичних помилок при визначенні позивачем суми інфляційних втрат, провів власний розрахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат та визначив, що стягненню підлягає сума в розмірі 22 766,94 грн, у зв'язку з чим правильно змінив рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат частково.

За таких обставин, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що оскаржувані відповідачем рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті при повному з'ясуванні всіх обставин справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а твердження скаржника про порушення і неправильне їх застосування судами попередніх інстанцій не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова мережа "Арбер" залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 07.07.2015 у справі № 916/3445/14 - без змін.

Головуючий Н. Кочерова

Судді О. Кролевець

В. Саранюк