РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015Справа № 910/24509/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Український центр екологічних і водних проектів Академії технологічних наук України

до Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»

про перекладання відповідальності

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Удовенко Л.Ф. - директор ;

від відповідача: Жовтун О.В. за довіреністю № 91/2014/10/31-3 від 31.10.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Український центр екологічних і водних проектів Академії технологічних наук України (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (далі - відповідач), відповідно до якого просить перекласти на відповідача відповідальність за рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 07.07.2015 р., складеним ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що внаслідок не проведення відповідачем вчасно платежів позивача щодо сплати єдиного внеску до бюджету, ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві було прийнято рішення про застосування до нього штрафних санкцій. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/24509/15, розгляд справи призначено на 13.10.2015 р.

У судовому засіданні 13.10.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пояснень позивача, наведених ним в позовній заяві, внаслідок невиконання поданих до ПАТ «Український професійний банк» в травні 2015 року платіжних доручень № 908 про перерахування військового збору 4 404, 15 грн., № 909 про перерахування податку на прибуток 54 807, 50 грн. та № 910 про перерахування єдиного соціального внеску 40 503, 16 грн., зі сторони податкових органів до нього було застосовано заходи відповідальності у вигляді нарахування штрафу та пені.

Зокрема, рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 07.07.2015 р., складеного ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, було вирішено застосувати до позивача штраф в сумі 7 851, 04 грн. та пеню в сумі 510, 32 грн.

Враховуючи вказані обставини, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом та просить суд перекласти на відповідача відповідальність за рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 07.07.2015 р., складеним ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В даному випадку, чинним законодавством не передбачено такого способу захисту, як перекладення відповідальності з одного суб'єкта господарювання на іншого.

Більше того, у господарського суду немає повноважень звільняти та/або притягати до відповідальності суб'єкта господарювання за правопорушення, пов'язані з ухиленням від сплати податків, зборів, інших обов'язкових платежів.

Так, якщо позивач вважає неправомірним рішення податкового органу, він має право оскаржувати його до адміністративного суду у встановленому законом порядку.

У свою чергу, якщо позивач вважає, що вчиненню відповідного правопорушення сприяли дії або бездіяльність відповідача, він не позбавлений права звернутись до нього з позовом про відшкодування завданих збитків.

Наразі ж обрання невірного способу захисту є підставою для відмови у задоволенні позову.

Слід враховувати, що правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, юридичні особи, а у визначених випадках і фізичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює їх захист у випадку, якщо права і охоронювані законом інтереси цих осіб дійсно порушені, невизнані або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм суб'єктивним правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У даному випадку фактично позивач звертається до суду з вимогою про звільнення його від відповідальності за вчинення правопорушення щодо ухилення від сплати єдиного соціального внеску та притягнення до такої відповідальності замість нього відповідача, що не лише виходить за межі повноважень господарських судів, але й не призводить до захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, оскільки задоволення заявлених у даній справі позовних вимог не призведе до відновлення прав позивача, якщо з боку відповідача мало місце невиконання взятих ним на себе зобов'язань за договором банківського рахунку, проте як рішенням суду має вирішуватись саме питання про захист прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, а не адміністративно-правових.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що позовні вимоги необґрунтовані, а обраний позивачем спосіб захисту є невірним, вони не підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.10.2015 р.

Суддя В.С. Ломака