РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року Справа № 924/1000/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Маціщук А.В.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 товариство з обмеженою відповідальністю "Слава" с. Припутні Ізяславського району на рішення господарського суду Хмельницької області від 13.08.15р. у справі № 924/1000/15 (суддя Муха М.Є.)

за позовом Приватного підприємства "Фенікс-Агро" м.Умань,Черкаська область

до відповідача ОСОБА_3 товариства з обмеженою відповідальністю "Слава" с. Припутні Ізяславського району

про стягнення 431 839 грн. 19 коп. попередньої оплати;

відсотків за користування грошовими коштами

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Фенікс Агро» (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Хмельницької області з позовною заявою (а.с. 2-7) до ОСОБА_3 товариства з обмеженою відповідальністю «Слава» (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача 424 512 грн. попередньої оплати, 7327 грн. 19 коп. відсотків за користування грошовими коштами.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 13 серпня 2015 року (а.с. 68-69) з підстав, вказаних у рішенні, позов задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 424 512 грн. попередньої оплати, 7327 грн. 19 коп. відсотків за користування грошовими коштами. Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 636 грн. 78 коп..

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 76-79) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Хмельницької області від 13 серпня 2015 року в даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду посилається на той факт, що на момент прибуття представників Позивача до місця поставки товару 13 травня 2015 року на складі Відповідача знаходилося 150 тонн кукурудзи, вказаний товар знаходиться там і по цей день. Також, апелянт зазначає, що представники Відповідача, у тому числі і директор підприємства ОСОБА_4, жодним чином не перешкоджали у доступі до складу для відбору матеріалів та для завантаження і вивозу Товару.

Ухвалою суду від 14 вересня 2015 року (а.с. 75) апеляційну скаргу Відповідача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 15 жовтня 2015 року на 14 годину 50 хвилин.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу з додатками (а.с. 100-101), в якому з підстав висвітлених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі Відповідача та просить залишити рішення господарського суду Хмельницької області без змін.

Представник Відповідача в судове засідання від 15 жовтня 2015 року не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про врученя поштового відправлення (а.с. 98). Причини неявки своїх повноважних представників суду не повідомили. Жодних клопотань від Позивача щодо відкладення розгляду справи до господарського суду апеляційної інстанції не надходило. Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 14 вересня 2015 року явка сторін не була визнана обовязковою.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного та враховуючи приписи статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та Відповідачем не надано будь-яких клопотань щодо відкладення судового розгляду чи неможливості прибуття в дане судове засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні від 15 жовтня 2015 року представник Відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги, з підстав, висвітлених у відзиві на апеляційну скаргу та просили суд залишити рішення місцевого господарського суду без змін.

Заслухавши пояснення представника представника Позивача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, а оскаржуване рішення господарського суду Хмельницької області від 13 серпня 2015 року по справі № 924/1000/15 скасувати в частині задоволення позову щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами і змінити в частині розподілу судових витрат, прийнявши нове рішення, яким позов задоволити в частині стягнення попередньої оплати. В задоволенні решти позову відмовити. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 лютого 2015 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір поставки № 17/02/1502 (надалі Договір; а.с. 43-45).

Відповідно до пункту 1.1 Договору, Відповідач зобов'язався передавати у власність Позивача продукцію (зернові культури (ячмінь, пшениця, кукурудза тощо)), а Позивач зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умовах даного Договору.

Пунктом 2.1 Договору, кількість Товару визначається у Доповненнях, які є невід'ємною частиною Договору, та після підписання Сторонами, набувають чинності Специфікацій, передбачених Господарським Кодексом України, та становлять невідємну частину даного Договору.

Умовами пунктів 3.1-3.4 Договору передбачено, що: поставка Товару здійснюється за узгодженими Сторонами заявками (усними в телефонному режимі, чи при потребі оформлених у письмовій формі); Відповідач зобов'язався поставити Товар в термін не пізніше 2 робочих днів з моменту узгодження заявки; поставка Товару за Договором здійснюється на умовах визначених у доповненні; на кожну партію Товару Відповідач в обов'язковому порядку надсилає на юридичну адресу Позивача оригінали наступних документів (документи надсилаються не пізніше п'яти днів з дати виписки документів): рахунок - фактуру; видаткову накладну.

Як визначено пунктами 3.1-3.7 Договору: уповноваженою особою на отримання товару є ОСОБА_5; у разі отримання товару іншою особою товар відпускається на підставі довіреності виданої Позивач; сторони не заперечують проти використані довіреності типової форми М-2; податкові накладні, розрахунки - коригування Відповідач реєструє в Єдиному реєстрі податкових накладних та надсилає Позивачу в електронному вигляді; датою поставки партії Товару вважається дата зазначена у видатковій накладній на Товар, підписана уповноваженими представниками Сторін; перехід права власності, а також ризиків випадкової загибелі або знищення Товару відбувається в момент передання Товару Позивачу за видатковими накладними.

Відповідно до пункту 4.1 Договору: ціна та кількість Товару погоджується Сторонами на кожну окрему партію і вказується у доповненні до Договору; кількість фактично отриманого Товару може відхилятись від кількості зазначеної в рахунку - фактурі в межах 10 %.

Згідно пунктів 4.3-4.6 Договору: загальна вартість товару, що поставляється за Договором, становить суму, що складається із вартості кожної фактично поставленої партії товару, вказаної у відповідних доповненнях; оплата товару здійснюється на умовах 100 % передоплати вартості кожної партії товару; остаточний розрахунок з урахуванням відхилення від кількості відповідно до пункту 4.1 Договору здійснюється протягом трьох робочих днів, наступних за днем відвантаження товару; спосіб оплати товару Позивачем: безготівковий розрахунок шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Відповідача; при взаємному погодженні можуть застосовуватись інші форми розрахунків, що не суперечать положенням діючого законодавства України.

Підпунктом 6.3.1 Договору визначено, що у разі прострочення здійснення поставки Товару Відповідач зобовязався сплатити Позивачу (на його вимогу) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого Товару за кожний день такого прострочення.

Згідно пункту 9.1 Договору, Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2015 року, а в частині виконання сторонами взятих на себе грошових зобов'язань за Договором - до моменту їх повного виконання.

Договір підписано представниками сторін та скріплено відтисками їх печаток.

Водночас, між Позивачем та Відповідачем було укладено Доповнення № 1 до Договору, з котрого вбачається, що сторони дійшли згоди про поставку наступної партії товару: кукурудза кількістю 500 т. загальною вартістю 1 650 000 грн. (а.с. 46).

Позивачем в обгрунтування підставності своїх позовних вимог було долучено до матеріалів справи копії первинних доказів, а саме: накладна № 36 від 21 лютого 2015 року, згідно котрої Позивач поставив для Відповідача на підставі Договору 110,710 т. кукурудзи вартістю 365 343 грн.; накладна № 33 від 20 лютого 2015 року, згідно котрої Позивач поставив для Відповідача на підставі Договору 145,290 т. кукурудзи вартістю 479 457 грн.; накладна № 29 від 19 лютого 2015 року, згідно котрої Позивач поставив для Відповідача на підставі Договору 115,360 т. кукурудзи вартістю 380 688 грн.. А всього, як вбачається з даних первинних доказів, Відповідачем було поставлено для Позивача 371, 36 т кукурудзи на суму 1 225 488 грн..

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що Позивач платіжним дорученням № 9572 від 17 лютого 2015 року, на виконання умов Договору, перерахував Відповідачу 1 650 000 грн. попередньої оплати за кукурудзу (а.с. 15).

Також, з банківської виписки по рахунку Позивача № 0580 за період з 1 лютого 2015 року по 30 квітня 2015 року та податкової накладної (а.с. 16; 50), складеної 17 лютого 2015 року за порядковим номером 12/2 (зареєстрована 2 березня 2015 року в Єдиному реєстрі податкових накладних), вбачається, що Позивачем було перераховано 1 650 000 грн. на рахунок Відповідача № 006611.

З огляду на не поставу усієї партії Товару по Договору, Позивачем, на виконання пункту 3.2 Договору, 12 травня 2015 року за допомогою факсимільного зв'язку було направлено Відповідачу заявку на поставку товару в якій Позивач просив узгодити в телефонному режимі дату поставки товару кукурудзи в кількості 128,64 тонни загальною вартістю 424 512 грн. 13 травня 2015 року, пункт поставки: Хмельницька область, Ізяславський район, с. Припутні (а.с. 18).

Згідно наказу № 20 від 12 травня 2015 року (а.с. 12), з метою участі та супроводження поставки кукурудзи в кількості 128,64 тони загальною вартістю 424 512 грн., були відряджені два представники Позивача до с. Припутні, Ізяславського району, Хмельницької області.

Також, як вбачається з матеріалів справи Позивачем було залучено до участі та супроводження поставки кукурудзи (з метою відбору проб за необхідності) начальника відділу контролю якості зерна та умов його зберігання Державної інспекції сільськогосподарського господарства у Хмельницькій області ОСОБА_6.

13 травня 2015 року представниками Позивача та начальником відділу контролю якості зерна та умов його зберігання Державної інспекції сільськогосподарського господарства у Хмельницькій області складено акт (а.с. 20) про те, що дані особи не були допущені директором Відповідача до зерносховища для відбору проб з метою визначення показників якості зерна. Директор Відповідача ОСОБА_4 від підписання даного акту відмовився.

Відповідач, в порушення умов Договору, взятих на себе зобов'язань не виконав, Товар на суму 424 512 грн. не поставив.

Відповідно, 15 травня 2015 року Позивач направив на адресу Відповідача вимогу вих. № 4905 від 14 травня 2015 року про повернення попередньої оплати (а.с. 39; доказ направлення на а.с. 40), в котрій просив Відповідача протягом семи днів з моменту одержання даної вимоги, повернути попередню оплату в сумі 424 512 грн. на поточний рахунок Позивача.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано Відповідачем дана претензія залишилася без відповідача та задоволення.

Оскільки Відповідач в добровільному порядку не повернув попередню оплату у розмірі 424 512 грн. Позивач звернувся із позовом до суду, за захистом, на його думку, порушеного права, з позовом до Відповідача про стягнення 424 512 грн. попередньої оплати та 7 327 грн. 19 коп. відсотків за користування грошовими коштами.

Колегія суду розглядає даний спір в площинні кожної вимоги, заявленої Позивачем, із з'ясування обставин та правового обгрунтування наявності підстав для їх задоволення.

В силу дій статтей 174, 181 Господарського кодексу України: господарські зобовязання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що: зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до статті 526 Цивільного України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 612 Цивільнго кодексу України визначено, що: боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобовязання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, між Позивачем та Відповідачем виникли правовідносини на підставі договору поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України: одна сторона - продавець передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормою частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що: покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Колегія суду розглядаючи даний спір в площинні звернення до господарського суду Позивача з вимогою про стягнення з Відповідача 424 512 грн. попередньої олати, як зазначає Позивач, за непоставлений товар, зауважує наступне.

Пунктами 4.4. та 4.5 Договору сторони передбачили: що оплата товару здійснюється на умовах 100% передоплати вартості кожної партії товару; остаточний розрахунок з урахуванням відхилення від кількості відповідно до пункту 4.1 Договору здійснюється протягом трьох робочих днів, наступних за днем відвантаження товару.

Дослідивши дані матеріали справи апеляційний господарський суд констатує, що між Позивачем та Відповідачем був укладений правочин, який породжує певні обов'язки, а надані Позивачем докази (накладні, платіжні дорученн) свідчать про те, що сторони погодили умови Договору, тобто на підставі названого правочину у Відповідача виникли майнові зобов'язання перед Позивачем з поставки товару, а у Позивача з оплати вартості товару.

Водночас, як зауважує Позивач та підтверджується долученими ним до матеріалів справи первинними доказами, Позивач свої зобовязання по Договору щодо оплати вартості Товару виконав в повному обсязі, позатим, Відповідач свої зобовязання по Договору щодо поставки Товару в кількості 500 т. виконав частково.

При цьому, Відповідач не довів суду належними та допустимим доказами факту належного виконання своїх зобовязань по Договору, адже зважаючи на те, що Відповідач зауважує, що ним було поставлено Товару по заявці Позивача, однак, останній відмовився його забирати, з матеріалів справи не вбачається, а Відповідачем не подано будь-яких доказів, які б свідчили про звернення його з претензією (а в подальшому з позовом) до Позивача про отримання решти Товару, так і доказів котрі б свідчили про поставку Товару на вказану суму та відповідної якості.

Колегія суду не приймає до уваги Претензію-вимогу за вих. № 4852/1 (а.с. 86) додану Відповідачем до апеляційної скарги, як підставу відмови в задоволенні позовних, оскільки: по-перше, з матеріалі справи не вбачається що дана вимога було направлена саме Позивачем, і відповідно відсутні докази її отримання саме Відповідачем; по-друге навіть зважаючи на дану вимогу, Позивач не позбавлений можливості, в даному випадку, скористатися правом наданим йому статтею 693 Цивільного кодексу України (зважаючи на не доведення Відповідачем зворотнього).

Окрім того, колегія суду дослідивши Договір та матеріали справи зауважує, що сторонами не врегульовано питання щодо термінів, в які Відповідач повинен повернути попередню оплату, в разі порушення умов Договору, з огляду на що зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк виконання зобовязання не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Проте, як вбачається з матеріалів справи Позивач звернувся до Відповідача з вимогою про повернення попередньої оплати в сумі 424 512 грн.

Відповідно, в силу вимог частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України у Відповідача виникло перед Позивачем нове грошове зобов'язання.

Як роз'яснено в пунктах 1.1, 1.3, 2.1, 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», грошовим, за змістом статтей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред'явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобовязання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму предявлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі формі позову.

Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обовязком особи, яка потребує такого захисту.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року в справі № 43/308-10.

Згідно з частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України: висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатом розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновок суду щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права; суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на усе вищеописане в площинні доказів, наявних в матеріалах справи, колегія суддів не вбачає процесуальних та нормативно обгрунтованих підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України у даних категоріях спору.

Колегією суду встановлено, що у звязку з простроченням Відповідачем виконання свого обовязку щодо поставки спірного товару у повному обсязі, 14 травня 2015 року Позивач звернувся до Відповідача з вимогою про повернення попередньої оплати, водночас з огляду на невиконання Відповідачем даної вимоги, зважаючи на семиденний строк виконання такої вимоги на підставі статті 530 Цивільного кодексу України і час отримання вимоги Відповідачем, Позивач звернувся до суду з відповідним позовом 23 червня 2015 року, що підтверджується відтиском вхідного штампу місцевого господарського суду за № 0608/1732/15, розміщеного в лівому нижньому куті на першому аркуші позовної заяви.

Відтак, враховуючи те, що сума попередньої оплати по Договору складає 424 512 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, яка не спростована Відповідачем, і останній на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать як-то про її сплату Позивачу, так і про поставку належної партії товару на суму 424 512 грн., колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість вимог Позивача до Відповідача про стягнення 424 512 грн. як попередньої оплати.

Відповідно, Рівненський апеляційний господарський суд задовольняє позов Позивача в цій частині та залишає судове рішення в цій частині без змін.

Крім того, Позивач просив стягнути з Відповідача 7 327 грн. 19 коп. відсотків за користування грошовими коштами.

В обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення з Відповідача відсотків за користування грошових коштів Позивач посилалося на статті 536, 625 Цивільного кодексу України.

Статтею 536 Цивільного кодексу України унормовано, що: за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Зі змісту вищезазначених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що проценти, зазначені у статті 536 Цивільного кодексу України це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Проте колегія суддів констатує, що а ні укладеним сторонами Договором, а ні нормами чинного законодавства не встановлено конкретного розміру заявлених Позивачем до стягнення з Відповідача процентів за договором поставки.

Аналогічна правова позиція відносно того, що в разі відсутності визначеного розміру процентів, у колегії суддів відсутні правові підстави для стягнення зазначених Позивачем процентів у разі невиконання умов договору поставки, саме із посиланням на статтю 536 Цивільного кодексу України, висвітлена в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року в справі № 910/14120/14 та 15 квітня 2015 року в справі № 910/2899/14.

Окрім того, за умовами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом даної норми обов'язок боржника по сплаті зазначених компенсаційних виплат виникає лише у разі прострочки виконання грошового зобов'язання.

Відповідно, колегія суддів констатує, що стягнення з Відповідача суми попередньої оплати за своєю змістовною суттю не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар (кукурудзу).

Враховуючи усе вищеописане колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав (з огляду на їх не визначення як Договором так нормами Закону) для стягнення з Відповідача нарахованих Позивачем до стягнення відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 7 327 грн. 19 коп., нарахованих на підставі статті 536 Цивільного кодексу України, а тому відмовляє в задоволенні даних позовних вимог.

Відповідно, приймаючи таке рішення Рівненський апеляційний господарський суд скасовує рішення місцевого господарського суду в цій частині.

Водночас, суд відхиляє інші заперечення Відповідача, висвітлені у апеляційній скарзі, оскільки вони не відповідають обставинам справи, спростовуються наявними у справі доказами, а також спростовані усім вищевказаним у даній судовій постанові.

Усе вищевказане у даній судовій постанові, вказує на неповне зясування місцевим господарським судом всіх обставин справи та про порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального права що в силу дії пунктів 1, 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставами для скасування оскарженого рішення господарського суду Хмельницької області.

Враховуючи усе вищевказане у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, та скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами на підставі статті 536 Цивільного кодексу України, прийнявши в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. В решті оспорюване рішення слід алишити без змін.

Судові витрати, у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 товариства з обмеженою відповідальністю "Слава" - задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Хмельницької області від 13 серпня 2015 року в справі № 924/1000/15 скасувати в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами та змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

"1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_3 товариства з обмеженою відповідальністю "Слава" (с. Припутні, Ізяславського району, Хмельницької області вул. Карла Маркса, 64 ) на користь Приватного підприємства "Фенікс-Агро" (м. Умань, Черкаська область вул. Більшовицька, 1 ) - 424 512 грн. попередньої оплати, та 8 490 грн. 20 коп. судового збору за розгляд позовної заяви.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

4. Видати наказ."

3. Стягнути з Приватного підприємства "Фенікс-Агро" (м. Умань, Черкаська область вул. Більшовицька, 1 ) на користь ОСОБА_3 товариства з обмеженою відповідальністю "Слава" (с. Припутні, Ізяславського району, Хмельницької області вул. Карла Маркса, 64 ) - 73 грн. 29 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Доручити господарському суду Хмельницької області видати відповідні накази.

5. Повернути ОСОБА_3 товариству з обмеженою відповідальністю "Слава" (с. Припутні, Ізяславського району, Хмельницької області вул. Карла Маркса, 64 ) 86 грн. 19 коп. зайвосплаченого судового збору, про що винести відповідну ухвалу.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

8. Справу № 924/1000/15 повернути господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Маціщук А.В.