ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р.Справа № 922/3230/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Савукова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма "Аріон", м. Харків
до "Фізіко-технічний інститут низьких температур ім. Б. І. Вєркіна" НАНУ, м. Харків
про стягнення 137367,44 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Печений О.П., за довіреністю № б/н від 14.08.2015 року; Шейко О.С. - директор на підставі протоколу № 1 від 06.03.2015 року.

відповідача - Волочаєва О.В., за довіреністю № 64/604 від 27.08.2015 року; Рєпін В.М., за довіреністю № 64/605 від 27.08.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Науково-виробнича фірма "Аріон" - Товариство з обмеженою відповідальністю, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Фізіко-технічного інституту низьких температур ім. Б. І. Вєркіна Національної академії наук України (надалі - Відповідач) суму у розмірі 137 367,44 грн. А також просить суд стягнути з Відповідача судовий збір.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.07.2015р. у справі № 922/3230/15 (суддя Жигалкін І.П.) позов Науково - виробничої фірми "Аріон" - Товариство з обмеженою відповідальністю залишено без розгляду на підставі пункту 5 статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Науково - виробнича фірма "Аріон" - Товариство з обмеженою відповідальністю з ухвалою суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 07.07.2015р. у справі № 922/3230/15 та передати справу на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.15р. ухвалу господарського суду Харківської області від 07.07.15р. скасовано та передано справу на розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.08.2015 року призначено справу № 922/3230/15 до розгляду у судовому засіданні на 14.09.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 09.09.2015 року представник відповідача надав клопотання (вх. № 35920), в якому відповідач просить суд зобов`язати позивача виконати вимоги ст. 56 ГПК України та надати відповідачу належним чином засвідчені копії (а суду для огляду оригінали) договорів (з усіма додатковими угодами та додатками до цих договорів, адже вони є його невід`ємними та складовими частинами) та інших документів, зазначених як додатки у позовній заяві НВФ "Аріон" ТОВ.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.09.2015 року розгляд справи було відкладено на 29.09.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 25.09.2015 року від представника відповідача надійшов відзив (вх. № 38584) на позов. Разом з відзивом представник відповідача надав заву про застосування позовної давності та клопотання про припинення провадження у справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 29.09.2015 року від позивача супровідним листом (вх. №39148/15 ) надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

Щодо клопотання відповідача про припинення провадження у справі, у зв`язку зі спливом строку дії договору, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

В даному випадку предметом даного спору є зайво сплачені кошти за договором оренди за період з 2009 року по 2013 рік.

В той час, як у своєму клопотанні про припинення провадженні у справі, відповідач посилається на закінчення строку дії договору, проте сам договір оренди, укладений між сторонами не є предметом розгляду даної справи.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні клопотанні відповідача про припинення провадження у справі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.09.2015 року розгляд справи було відкладено на 13.10.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 09.10.2015 року від представника відповідача надійшло клопотання (вх. № 40844) про застосування стосовно позивача ч. 5ст. 83 ГПК України за ухилення від вчинення дій, покладених на нього господарським судом та зобов`язати позивача надіслати на адресу позивача належним чином засвідчені копії документів.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 13.10.2015 року позивачем було надано заперечення на клопотання відповідача (вх. № 41517).

Суд, розглянувши клопотання відповідача щодо застосування стосовно позивача ч. 5ст. 83 ГПК України за ухилення від вчинення дій, покладених на нього господарським судом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 83 ГПК України, суд має право стягувати в доход державного бюджету з винної сторони штраф у розмірі до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ненадіслання у встановлений строк відзиву на позовну заяву або витребуваних господарським судом матеріалів, а також за ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону.

В даному випадку, суд звертає увагу сторін на те, що накладення штрафу за невиконання вимог ухвали суду є прерогативою суду, та не може застосовуватись за клопотанням сторони, а тому суд відмовляє в задоволенні даного клопотання відповідача.

Стосовно клопотання відповідача про зобов`язання позивача надіслати на адресу позивача належним чином засвідчені копії документів, суд зазначає наступне.

Діючим господарським процесуальним кодексом України, на позивача покладено обов`язок надіслання відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів (п. 2 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України).

В той час, як відповідач просить суд зобов`язати позивача надіслати на його адресу копії документів, які містяться в матеріалах справи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ст. 22 ГПК України передбачено право відповідача знайомитись з матеріалами справи, робити з них виписки та копії документів.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні даного клопотання.

Представник позивача в судовому засіданні 13.10.2015 року позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.10.2015 року проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Між Науково-виробничою формою «Аріон» Товариство з обмеженою відповідальністю (позивач) та Фізико-технічним інститутом низьких температур ім. Б.І. Вєркіна Національної академії наук України м. Харків (відповідач) існували орендні відносини, підставою яких є відповідні договори оренди між НВФ «Аріон» ТОВ та ФТІНТ НАН України, а саме договір оренди нерухомого майна від 03.01.2006 р. № 27, після якого було підписано договір оренди нерухомого майна від 16.01.2009 р. № 10, після якого було укладено договір оренди нерухомого майна від 01.05.2012 р. № 2-0-2012, строк чинності якого наразі сплив.

Як зазначає позивач, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 4 до 1995 р. № 786 «Про Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу», (додаток 2 до методики, із змінам доповненнями) орендні ставки для орендарів - вітчизняних юридичні фізичних осіб, що є суб'єктами малого підприємництва, які провадять виробничу діяльність безпосередньо на орендованих виробничих площах (крім офісів), застосовуються з коефіцієнтом 0,7, що відповідачем тривалий час застосовано не було.

Так, як стверджує позивач, відповідачем було нараховано, а ним сплачено орендну плату за користування нерухомим майном - виробничими площами без врахування того, відповідно до Додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати державне майно, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України жовтня 1995 р. № 786 «Про Методику розрахунку орендної плати державне майно та пропорції її розподілу» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, орендні ставки для орендарів вітчизняних юридичних і фізичних осіб, що є суб'єктами малого підприємництва, які провадять виробничу діяльність безпосередньо орендованих виробничих площах (крім офісів), застосовуються з коефіцієнтом 0,7, що призвело до безпідставного завищення виплат користування майном.

На думку позивача, відповідач, в порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України жовтня 1995 р. № 786, у 2008, 2009, 2010 та 2011 р. р. нарахував орендну плату НВФ «Аріон» ТОВ без застосовування понижуючого коефіцієнту 0,7, що призвело до безпідставних виплат НВФ «Аріон» ТОВ за вказані періоди у сумі по рокам (без урахування ПДВ): 2008 р. - 183г ї грн.; 2009р. -13941,49 грн.; 2010р. - 11629,88 грн., 2011р. -29809,02 грн., в всього - 73 738, 61 грн.

Вказані завищені виплати повинні бути враховані при сплаті орендної плати за договором оренди нерухомого майна № 2-0-2012 від 01.05.2012 р., однак відповідач цього не врахував.

Крім наведеного, позивач зазначає, що позивачем використовувалося на умовах оренди приміщення на четвертому поверсі ВТК ФТІНТ з 2001 р., до 2005 р. орендував - у СКТБ ФТІНТ НАНУ. Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна 2003р. вартість 1м2 складала 716,86грн., експлуатаційні витрати на оренду майна не нараховувались оренда 1м2 в грудні 2005р. становила 4,68 грн без ПДВ.

З 2006 р. орендодавцем був відповідач - ФТІНТ НАНУ. Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна 2005р. вартість їм складала 1204,18грн., експлуатаційні витрати на оренду становили +20%, оренда 1м2 а в січні 2006р. становила -10,24грн. +20% = 12,29 грн. без ПДВ (Договір оренди № 27 від 03.01.06р. до 29.12.06р -1 рік) у грудні - 11,15 грн. за м2+ 20% =13,38 з урахуванням коефіцієнту 0,7.

З 2007р. діяла додаткова угода №1 від 29.12.06 р. на 1 рік до 31.12.06 р., за якої ціна оренди 1м2 складала 16,73 грн./ м2 +20% = 20,08грн/м2 (без урахування коф. 0,7). Після направлення листа №142 від 14.02.07р. з лютого 2007р. було враховано коф. 0,7 і ціна 1м2 оренди становила 11,87 грн/м2 +20% =14,5 грн/м2 без ПДВ. У грудні 2007 р. ціна 1м2 складає 13,49 грн/м2 +20% =16,19грн/м2.

З 2008 р. діяла додаткова угода №9 від 01.01.09р. на рік до 31.12.08р. згідно якої ціна оренди 1м2 складає 19,13 грн/м2 (без урахування коеф.0,7) Оренда у січні 2008р. становить 19,53+15% =22,46грн/м2 без ПДВ., у грудні 2008р. становила 23,40грн/м2 +15%=26,90грн/м2.

З 2009р. діяв Договір оренди №10 від 16.01.2009р. на 1 рік до 31.12.2009р. (без урахування понижуючого коф. 0,7).

Позивач посилається на те, що згідно з ч.2 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. (Постанова КМ України № 786 від 01.10.1995р.).

При цьому на думку позивача, відсутні будь-які докази того, внаслідок яких факторів та правових підстав збільшилась ціна орендованих виробничих приміщень які з 1962 р. не зазнали капітальних ремонтів, а на 1-3 поверсі розташоване важке устаткування, що впливає на фізичне зношення будівлі. Згідно з постановою КМУ від 03.08.2011р. №832 «Про внесення змін до Методи оцінки об'єктів оренди», орендар повинен сплатити послуги з проведення незалежної оцінки майна, чого здійснити позивачу відповідач не пропонував.

Виходячи з вищевикладеного, позивач вказує на те, що звіту про незалежну оцінку майна від 01.12.2008 р. взагалі не існує. Орендна плата 1м2 у лютому 2009р. становила 30,47 грн. +15% відшкодування експлуатаційних витрат, усього 35,04грн/м2 без ПДВ.

Позивачем був направлений лист директору ФТІНТ НАНУ № 26 від 26.06.2009 р. про застосування коефіцієнта 0,7 відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. № 786 «П Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції розподілу», (додаток 2 до методики, із змінами і доповненнями).

Оренда 1м2 приміщення у грудні 2009 р. становила 14,84грн.+15 =17,07грн/м2. Відповідно до постанови КМУ від 01.05.2009 р. орендна плата становить 45% від встановленого у Договорі оренди.

З 2010р. діяла додаткова угода від 31.12.2009р. до 31.12.2011р. два роки, коефіцієнт 0,7 не застосовувався. Оренда 1м2 у січні 2011 становить 36,28грн.+15% =41,72грн/м2 без ПДВ.

Оренда 1м2 у грудні 2011р. становить 37,86грн .+15% = 43,54грн/ без ПДФ ( з ПДВ 52,29грн).

З 2012р. діяв Договір оренди №2-0-2012 від 01.05.12р. на 2,8 років до 31.12.2014 р., хоча строк чинності договору оренди не відповідає ч. 1 ст.17 Закону України «Про оренду державного і комунального майна»). Вартість 1м2 складає 2700,20грн., із так званого звіту від 01.02.2012р., який відсутній, як невід'ємна та складова частина Договору оренди. За рахунок чого знову збільшилась ціна орендованого приміщення, не відомо документальне підтвердження відсутнє. Оренда їм2 у травні 2013 р. становила 24,03грн.+15% =27,63грн/м У грудні-24,03грн.

За січень - грудень 2006-20ІЗ років НВФ «Аріон» ТОВ нараховано орендної плати 446430, 68грн., та експлуатаційних витрат на оренду майна за ці роки було нараховано 72453, 86грн.

Отже, позивач вважає, що за 2008-2013рр. від НВФ «Аріон» ТОВ відповідачем було безпідставно отримано щонайменше 73738,61грн. за рахунок незастосування коефіцієнта 0,7 згідно постанови КМУ від 04.10.1995р. №786.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню 73 738, 61 грн. (безпідставно завищеної орендної плати, з урахуванням індексу інфляції та процентів річних) та 63 628, 83 (втрати внаслідок безпідставного збільшення відповідачем вартості орендованого майна у 2009-2013 роки, а всього 137 367, 44 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму оренди.

З урахуванням наведених правових норм та встановлених матеріалами справи обставин справи суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У ч. З ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 188 ГК України передбачено, що зміни до договору складаються у такій самі формі, що і сам договір та пропозиції зі змінами направляються стороні по договору, відповідна сторона розглядає ці пропозиції у 20-денний термін.

Умовами договору оренди нерухомого майна № 27 від 03.01.2006 року, а саме п. 5.2., встановлено розмір орендної плати, яка визначається в установленому законом порядку та становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, по якому інформація про індекс інфляції) листопад 2005 року 10,00 грн. За 1 кв. м., а за всю орендовану площу 1696,67 грн. (додаток 1) та ПДВ 339,33 грн., а всього 2036,00 грн.

В подальшому сторонами було укладено додаткові угоди до договору оренди, остання із яких укладена 01.05.2012 року та відповідно до якої, орендна плата за березень 2012 року становить 4512,32 грн.

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно то пропозиції її розподілу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.1995 року № 786 зі змінами, або за результатами конкурсу на право оренди державного майна.

Як вбачається з матеріалів справ, договір оренди нежитлових приміщень разом із додатковими угодами до нього був погоджений та підписаний обома сторонами із урахуванням усіх істотних умов, які ставляться до договору оренди.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач в повному обсязі виконував та виконує взяті не себе зобов'язання передбачені умовами укладеного Договору оренди нерухомого майна № 27, що підтверджується підписаними актами приймання-передачі виконаних робіт, в яких зазначено, що відповідачем було здійснено оплату за оренду приміщення, теплоенергію та експлуатаційні витрати.

Доказів, що свідчили б про визнання недійсним даного договору або додатків до нього, якими було змінено орендну плату, в матеріалах справи не міститься.

Крім того, щодо тверджень позивача стосовно порушень відповідачем "Методики розрахунку орендної плати за державне та комунальне майно та пропорції її розподілу", затверджено Постановою Кабінету Міністрів від 04.10.1995 року № 786, а саме того, що орендна плата мала бути розрахована із урахуванням коефіцієнту 0,7, суд зазначає наступне.

Однією з істотних умов договору оренди державного та комунального майна є орендна плата з урахуванням індексації, яка встановлюється згідно з Методикою розрахунку орендної плати та пропорцій її розподілу (ст. ст. 10 та 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із статтею 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, установлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 21 Закону передбачено, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України. Спори з питань зміни орендної плати вирішуються відповідно до чинного законодавства.

Згідно п.1 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, дану Методику розроблено з метою створення єдиного організаційно-економічного механізму справляння плати за оренду цілісного майнового комплексу державного підприємства, організації, їх структурних підрозділів (філії, цеху, дільниці) та окремого індивідуально визначеного майна державного підприємства, організації, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил, інших військових формувань, органами, підрозділами, закладами та установами Держспецзв'язку, рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки), а також майна, що не ввійшло до статутного фонду господарського товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації).

Відповідно до п.2 Методики, розмір орендної плати встановлюється договором оренди між орендодавцем та орендарем. У разі визначення орендаря на конкурсних засадах орендна плата, розрахована за цією Методикою, застосовується як стартова, а її розмір може бути збільшено за результатами такого визначення.

Тобто, в даному випадку, "Методика розрахунку орендної плати за державне та комунальне майно та пропорції її розподілу", на яку посилається позивач, як на підставу розрахунку орендної плати з урахуванням коефіцієнту 0,7 може застосовуватись як стартова, а її розмір може бути збільшено за результатами такого визначення.

Крім того, п. 5.5 договору оренди визначено, що порядок сплати та розмір орендних платежів, передбачений цим договором, підлягає перегляду у випадках зміни Методики їх розрахунку, змін централізованих цін і тарифів, фактичних витрат на утримання будинку, несвоєчасної сплати орендарем передбачених договором платежів та інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Отже, в даному випадку чинним законодавством та умовами, укладеного між сторонами договору, передбачено можливість зміни орендної плати.

Вищезазначені факти свідчать про відсутності порушень з боку орендаря вимог договору оренди нерухомого майна № 27 та чинного законодавства України.

З урахуванням викладеного, суд визнає вимоги позивача позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог і про необхідність відмови в позові щодо стягнення зайво сплачених коштів у розмірі 137367,44 грн.

Розглянувши заяву про застосування строків позовної давності, суд встановив наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подачі позовної заяви до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з п.5 даної статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За загальним правилом, перебіг загальної або спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. У визначенні моменту виникнення права на позов відображуються як об'єктивні, так і суб'єктивні моменти: об'єктивний - сам факт порушення, суб'єктивний - особа дізналася або могла дізнатися про це порушення.

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане (п.4.2 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 р.).

Відповідно до п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29 травня 2013 року: "перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові, у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення".

Враховуючи те, що судом було встановлено відсутність порушень з боку орендаря вимог договору оренди нерухомого майна № 27 та чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України; -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 16.10.2015 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/3230/15