РІШЕННЯ

06 жовтня 2015 року Справа № 913/723/15

Провадження №5/913/723/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Лисстальпром, м. Лисичанськ Луганської області

до відповідача ОСОБА_1 сільськогосподарського підприємства "Агро-Схід", смт. Врубівка, Попаснянський район Луганської області

про стягнення 449 915 грн. 76 коп.

Суддя господарського суду Луганської області Вінніков С.В.

Секретар судового засідання помічник судді Гуленко К.С.

У засіданні брали участь:

від позивача - ОСОБА_2, представник за довіреністю від 10.09.2015 № б/н;

від відповідача - ОСОБА_3, представник за довіреністю від 15.09.2015 № 23;

ОСОБА_4, представник за довіреністю від 06.10.2015 № б/н.

в с т а н о в и в:

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про стягнення з Відповідача заборгованості за Договором поставки № УЗП-8/147 від 14.03.2014 у сумі 449 915 грн. 76 коп., яка складається з основного боргу у сумі 254 775 грн. 72 коп., пені у сумі 89 903 грн. 72 коп., інфляційних нарахувань у сумі 100 126 грн. 85 коп., 3% річних у сумі 5 109 грн. 47 коп.

Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Одночасно з позовною заявою позивачем було надано клопотання про витребування доказів від 01.09.2015.

Вказане клопотання судом відхиляється за необґрунтованістю.

Відповідач надав відзив на позовну заяву від 14.09.2015 № 61, в якому просить відмовити в задоволенні позову та визнати недійсним договір від 14.03.2014 № УЗП-8/147.

Представники відповідача заявили клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи від 06.10.2015.

Вказане клопотання судом відхиляється з підстав, викладених у мотивувальній частині рішення.

Дослідивши матеріали справи, подані позивачем документи, господарський суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю Укрзалізничпром (постачальник) та ОСОБА_1 сільськогосподарським підприємством «Агро-Схід» (покупець, відповідач) 14.03.2014 був укладений договір поставки №УЗП-8/147, за умовами якого постачальник зобовязується поставити, а покупець зобовязується прийняти і оплатити паливно-мастильні матеріали (п.1.1 договору).

Відповідно до п. 4.2 договору оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника до 31.12.2014.

Позивач поставив покупцю товар на загальну суму 254775 грн. 72 коп., що підтверджується видатковими накладними, що містяться в матеріалах справи (а.с. 15,17,19,21,22,24,26,28).

Відповідач грошові зобовязання зі сплати за одержану продукцію не виконав.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань з оплати отриманого товару за ним станом на день подачі позову до суду утворився борг.

Так, 10.08.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю Укрзалізничпром та товариством з обмеженою відповідальністю «Лисстальпром» було укладено договір про заміну кредитора у зобовязанні (відступлення права вимоги) № УЗП-4/15 (а.с. 33-35), відповідно до якого первісний кредитор надає новому кредитору, а останній приймає на себе право грошової вимоги до відповідача, належне первісному кредитору на підставі договору поставки № УЗП-8/147 від 14.03.2014, і стає кредитором за зобовязаннями на загальну суму 254775 грн. 72 коп. До нового кредитора також переходять всі права, які забезпечують зобовязання боржника, та всі будь-які інші без виключення права та обовязки первісного кредитора за договором поставки, що існують на момент укладання цього договору та/або виникнуть в майбутньому.

На адресу відповідача у справі - ПСГП «Агро-Схід» було направлено повідомлення про заміну кредитора у зобовязанні за договором поставки від 14.03.2014 № УЗП-8/147, про що свідчать наявні в матеріалах справи документи (а.с.30-31).

Посилання відповідача у відзиві та клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи судом відхиляється з наступних підстав.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено - письмову, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі.

Таким чином, наявність печатки на договорі є свідченням скріплення не підпису особи, а самого документу.

За наявності на договорі печатки юридичної особи - відповідача, посилання скаржника, як на підставу неукладеності договору, на те, що останній з боку відповідача підписаний не директором товариства, є безпідставними (постанови Вищого господарського суду України від 01.06.2010 у справі № 14/361, від 01.11.2011 у справі № 21/235-09, від 29.05.2013 у справі № 18/37/2012/5003, від 21.08.2013 у справі № 5015/3143/12).

Відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств, установ і організацій, господарських обєднань, субєктів господарської діяльності. У разі втрати печаток і штампів керівники підприємств зобовязані негайно повідомити про це органи МВС України та вжити заходів для їх розшуку.

Відповідачем, в свою чергу, не надано жодних доказів втрати, викрадення чи підробки печатки. Відповідач не надав доказів незаконного використання печатки його підприємства під час укладення Договору поставки № УЗП-8/147. Не надано Відповідачем й доказів звернення до правоохоронних органів стосовно обставин незаконного використання печатки підприємства при укладенні цього договору тощо.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Як було зазначено вище, після укладення Договору поставки № УЗП-8/147 Відповідач у березні, квітні, травні, червні 2014 року неодноразово надавав ТОВ «Укрзалізничпром» довіреності на отримання від останнього дизельного палива, представник Відповідача протягом цих чотирьох місяців на підставі наданих ним довіреностей отримував дизельне паливо та підписував видаткові накладні, в яких підставою складання накладної та відпуску (отримання) товару вказано «Договір поставки № УЗП-8/147 від 14.03.2014», з проставлянням на кожній видатковій накладній печатки ПСП «Агро-Схід» без будь-яких зауважень чи заперечень, що свідчить про укладення та схвалення договору поставки.

У звязку з викладеним, позивач звернувся за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір №УЗП-8/147 від 14.03.2014 є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором №УЗП-8/147 від 14.03.2014 в сумі 254775 грн. 72 коп. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно п. 6.3 договору за порушення строків оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в цей період часу, від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

Позивачем здійснено розрахунок пені за період з 31.12.2014 по 31.08.2015 на суму 89903 грн. 72 коп.

На виконання вимог ухвали суду позивачем здійснено перерахунок пені відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, в якому пеня нарахована за період з 31.12.2014 по 29.06.2015 в сумі 63699 грн. 28 коп., проте заяви про зменшення розміру позовних вимог позивачем не надано.

Згідно статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Статтею 216 цього ж Кодексу передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Умовами договору передбачено тільки порядок нарахування пені за кожний день прострочки та відсутнє застереження щодо незастосування приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України при нарахуванні пені

Термін, з якого починається прострочення виконання відповідачем зобовязання, визначається відповідно до умов п. 4.2 договору, а саме до 31.12.2014.

Позивачем неправильно нарахована пеня на тіло кредиту за період з 31.12.2014 по 31.08.2015 з огляду на положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Дана норма підлягає застосуванню, оскільки умови п. 6.3 договору передбачають саме порядок нарахування пені, а не визначають іншого строку протягом якого нараховується пеня (Вказана правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 26.05.2010 по справі № 2/115).

Термін, з якого починається прострочення виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором, за що нараховуються штрафні санкції, є відповідно до умов договору 31.12.2012. Датою закінчення нарахування санкції відповідно до положень п. 6 ст. 233 Господарського кодексу України є 30.06.2015.

Тому, пеня підлягає стягненню в сумі 64147 грн. 67 коп. за період з 31.12.2014 по 30.06.2015.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 5109 грн. 47 коп. та інфляційних втрат в сумі 100126 грн. 85 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд, перевіривши розрахунки позивача, дійшов висновку про те, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних в сумі 1509 грн. 47 коп. за період з 31.12.2014 по 31.08.2015 та інфляційних втрат в сумі 97287 грн. 91 коп. за період з січня 2015 року по серпень 2015 року (при розрахунку інфляційних втрат позивачем не було враховано дефляцію в серпні 2015 року).

З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню частково. З відповідача слід стягнути борг в сумі 254775 грн. 72 коп., пеню в сумі 64147 грн. 64 коп., 3% річних в сумі 5109 грн. 47 коп. та інфляційні втрати в сумі 97287 грн. 91 коп. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, згідно ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Лисстальпром до ОСОБА_1 сільськогосподарського підприємства "Агро-Схід" про стягнення 449915 грн. 76 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 сільськогосподарського підприємства "Агро-Схід", смт. Врубівка Попаснянського району Луганської області, вул. Молодіжна, б. 2, код за , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Лисстальпром, м. Лисичанськ Луганської області, вул. П.Морозова, б. 58, код за , заборгованість в сумі 254775 грн. 72 коп., пеню в сумі 64147 грн. 64 коп., 3% річних в сумі 5109 грн. 47 коп., інфляційні втрати в сумі 97287 грн. 91 коп., судовий збір у сумі 8426 грн. 41 коп., про що видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.10.2015.

Суддя С.В.Вінніков

Надр. 3 прим.

1 до справи

2 позивачу за адресою: 93100, м. Лисичанськ Луганської області, вул. П.Морозова, 58

3 відповідачу за адресою: 93330, смт. Врубівка Попаснянського району Луганської області, вул. Молодіжна, 2