ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.10.15р. Справа № 904/6752/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпорт2Юкрейн", смт. Солоне, Солонянський район, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Любимівський кар'єр", сільрада Любимівська, Дніпропетровський район, Дніпропетровська область

про стягнення коштів у розмірі 47387 грн 72 коп. за Договором поставки № 1507-1 від 15.07.2014

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: директор ОСОБА_1, паспорт серії АН 658563, виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській обл. від 04.01.2008;

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

29.07.2015 позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпорт2Юкрейн" (далі - ТОВ "Імпорт2Юкрейн") звернувся з позовною заявою від 77.07.2015 до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Любимівський кар'єр" (далі - ТОВ "Любимівський кар'єр") про стягнення курсової різниці у сумі 7213,91 грн, пені у сумі 21459,40 грн та 3% річних у сумі 16887,41 грн, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 1507-1, укладеного між сторонами 15.07.2014.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.07.2015 було порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 13.08.2015.

На підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено з 03.08.2015 на 10.09.2015; з 10.09.2015 на 29.09.2015 та з 29.09.2015 на 12.10.2015.

У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач відзив на позов не надав, участь свого повноважного представника не забезпечив у судове засідання, про дату, час і місце проведення судових засідань відповідач повідомлений належним чином за його місцезнаходженням згідно матеріалів справи та за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Від відповідача рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися на адресу господарського суду з відміткою про їх вручення та за закінченням терміну зберігання.

З огляду на викладене суд керується ч.1 ст.64 ГПК України, у якій зазначено, що ухвала про порушення провадження по справі надсилається зазначеним особам (сторонам) за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження по справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою вважається, що ухвала про порушення провадження по справі вручена їм належним чином.

Згідно до п.п. 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи-підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців").

Згідно з ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 15.05.2003 №755-IVякщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 30.07.2015, 08.09.2015 та 29.09.2015 були надіслані відповідачеві завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

За таких обставин у суду маються достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

При цьому, стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

15.07.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю "Імпорт2Юкрейн" (далі - продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Любимівський кар'єр" (далі - покупець) укладено договір поставки №1507-1 (далі по тексту - договір), відповідно до пункту 1.1 умов якого в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти у свою власність та оплатити товар в кількостях та за ціною (вартістю), що наводяться у специфікаціях (додатки до договору), які є невід'ємною частиною договору та остаточно узгоджуються сторонами на кожну окрему партію товару.

Пунктом 2.1 договору визначено, що передача товару покупцю здійснюється продавцем за наявністю товару на складі покупця на наступних умовах:

- EXW склад продавця - протягом 21 (двадцять один) календарного дня, з дня виконання покупцям вимог пункту 3.4.1 цього договору. Факт передачі товару покупцеві оформляється сторонами шляхом підписання видаткової накладної, яка підписується обома сторонами у момент передачі-приймання товару. Покупець несе ризик випадкової загибелі, втрати, пошкодження або знищення товару з моменту підписання обома сторонами видаткової накладної. Товар доставляється (перевозиться) зі складу продавця до складу покупця силами та засобами покупця (підпункт 2.1.1 пункту 2.1 договору).

Пунктом 2.1 договору визначено, що покупець, підписуючи видаткову накладну, виявляє згоду на прийняття товару відповідно до попередньої домовленості із продавцем та позбавляється права заявляти претензії, щодо невідповідності поставленого товару за кількістю, номенклатурою, комплектацією, асортиментом та ціною попередній домовленості із продавцем. Уповноважуючи певну особу на прийняття товару від продавця покупець автоматично уповноважує таку особу підписувати видаткову накладну та відповідні товаро-супровідні документи на товар.

Згідно з пунктом 3.1 договору ціна на товар формується виходячи з вартості товару в доларах США (в еквіваленті, по курсу, встановленому за домовленістю сторін, з врахуванням умов, передбачених пунктом 3.2 даного договору) встановлюються в українських гривнях, відповідно до базису поставки EXW (Франко-склад покупця), та вказується в специфікації №1 до договору. При цьому оплата здійснюється в національній валюті України.

Пунктом 3.2 договору визначено, що розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України, згідно з пунктом 3.1 цього договору та специфікації до даного договору.

Сторони домовилися, що при зміні, на момент оплати, встановленого міжбанківського курсу гривні до долара США, пропорційно, автоматично змінюється і загальна вартість товару, і в даному випадку, не має потреби в підписанні додаткової угоди (про зміну загальної вартості товару).

Як визначено пунктом 3.4 договору оплата вартості (ціни) товару здійснюється покупцем у два етапи:

- перший етап - сплата 10% ціни (вартості товару) (підпункт 3.4.1 пункту 3.4 договору);

- другий етап - сплата 90% ціни (вартості товару), протягом 60 календарних днів з моменту виконання вимог пункту 3.4.1 (підпункт 3.4.1 пункту 3.4 договору).

Договір набирає чинності з дати його укладання (підписання) сторонами та діє до 31.12.2014 та моменту повного та належного виконання сторонами усіх своїх зобов'язань за цим договором (пункт 9.1 договору).

На виконання умов договору між позивачем та відповідачем підписано специфікацію №1, де сторони узгодили конкретний асортимент (гідроциліндр підвороту ковша на САТ 972), кількість (1), ціну за одиницю без ПДВ, гривня/долар США (80000,00 грн/6666,67 доларів США), умови поставки (EXW склад продавця у місті Дніпропетровську), умови оплати товару (згідно договору 10% - передплата; 90% протягом 60 календарних днів з моменту передплати).

Специфікацією №1 узгоджено, що в разі зміни курсу гривні до долару на Міжбанку на момент оплати більше ніж на 3% від курсу який встановлений в Специфікації, сторони мають право провести зміну ціни.

На виконання умов укладеного між сторонами договору відповідач 25.07.2014 здійснив оплату 10% вартості товару, а саме 10000,00 грн.

Відповідно до умов договору та специфікації № 1 відповідачу було передано у власність товар на загальну суму 106750,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №2908/6 від 29.08.2014.

Відповідач, в порушення положень укладеного між сторонами договору, свій обов'язок з оплати на користь позивача 90% вартості товару виконав частково, а саме перерахував позивачу 70000,00 грн.

В наслідок чого позивач звернувся до господарського суду за захистом свого порушеного права та стягнення з відповідача основного боргу, пені, інфляційних нарахувань та 36 % річних.

Слід зазначити, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27.02.2015, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду, у справі № 904/428/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпорт2Юкрейн" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Любимівський кар'єр" про стягнення заборгованості було присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача за невиконання умов договору №1507-1 від 15.07.2014 основного боргу в сумі 48789,67 грн; пені в сумі 4313,68 грн; 36% річних в сумі 5997,53 грн та в решті позову відмовлено.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі ГК України), субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений договір між сторонами у справі є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст.222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання.

Факт заборгованості відповідача за поставлений позивачем товар підтверджений рішенням господарського суду у справі № 904/428/15.

Розділом 3 договору сторони передбачили ціну (вартість) товару та умови оплати товару, зокрема п. 3.2. якого сторони домовилися, що при зміні, на момент оплати, встановленого міжбанківського курсу гривні до долара США, пропорційно, автоматично змінюється і загальна вартість товару, і в даному випадку, не має потреби в підписанні додаткової угоди (про зміну загальної вартості товару).

Отже, оскільки відповідачем вчасно не був сплачений поставлений товар, то позивач правомірно заявляє вимогу про донарахування на суму основного боргу зміни валютного курсу. Але відносно самої суми донарахування у розмірі 7213,91 грн суд зазначає наступне.

Перевіривши розрахунок, за яким позивач здійснив донарахування курсової різниці на суму основного боргу, суд прийшов до висновку, що позивачем невірно визначений період за який він здійснив донарахування.

Так, позивач донарахував курсову різницю починаючи з 25.07.2014, але таке визначення періоду є неправомірним, оскільки період з 25.07.2015 до 26.12.2014 включно підпадає під дію рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 у справі № 904/428/15, яке набрало законної сили і яким вже вирішені правовідносини сторін, що склались станом по 26.12.2014 включно.

Тому, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимоги позивача, а саме зменшити суму донарахування валютного курсу на суму основного боргу, належною і обґрунтованою сумою курсової різниці, що підлягає стягненню з відповідача є 784,19 грн, яка донарахована за період з 27.12.2014 по 08.09.2015.

Приписами ст.530 ЦК України, зокрема, встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач в обумовлений в договорі строк, оплату в повному обсязі не здійснив.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що за невиконання та/або неналежне виконання умов цього договору винна сторонам несе відповідальність в порядку, визначеному чинним законодавством України та цим договором.

Пунктом 5.2 договору визначено, що у випадку несвоєчасного виконання прийнятих на себе грошових зобов'язань по оплаті за товар за цим договором покупець зобов'язаний сплатити на користь продавця пеню у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання.

Суд перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем за період просточення зобов'язання з 23.09.2014 по 27.07.2015 на суму 25773,08 грн визнав його таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, а саме розрахунок здійснено понад шість місяців з моменту, коли мало бути виконано зобов'язання та за період, частина якого входить до предмету позову, що розглядався у справі № 904/428/15, за якою вже прийнято рішення від 27.04.2015.

Таким чином, господарський суд здійснив перерахунок пені та визнав обґрунтованою суму у розмірі 6068,57 грн, що є еквівалентом 274,596 доларів США на 27.07.2015 - дату складання позовної заяви, за період нарахування з 27.12.2014 по 23.03.2015 включно, яка і підлягає задоволенню, в решті вимог про стягнення пені слід відмовити.

Пунктом 5.3 договору визначено, що на підставі статті 625 Цивільного кодексу України сторони домовилися, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання строком більше 30 календарних днів боржник на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 36 відсотків річних від простроченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 5.4 договору сплата стороною штрафу або пені не звільняє жодну зі сторін від обов'язку реально та належним чином виконувати усі свої зобов'язання за цим договором.

Позивач у позові заявив вимогу про стягнення з відповідача 36% річних, які нарахував за період з 23.09.2014 по 27.07.2015 на суму 22884,94 грн.

Суд дослідив та перевірив розрахунок 36% річних здійснений позивачем та прийшов до висновку, що з тих же підстав, що зазначалися вище в цьому рішенні щодо курсової різниці та пені в частині періоду, який підпадає під дію іншого спору за рішенням господарського суду у справі № 904/428/15, не враховує такий період заявлений позивачем.

Таким чином, 36% річних підлягають задоволенню частково у сумі 13419.12 грн,(еквівалент 607,20 доларів США станом на 27.07.2015) які є обґрунтованими, в іншій частині слід відмовити.

Вимоги про стягнення курсової різниці на суму основного боргу суд вважає необгрунтованими, оскільки рішенням суду у справі №904/428/15 сума основного боргу вже стягнута з урахуванням курсової різниці, це питання слід визнати вирішеним та закінченим, тому в задоволенні цих вимог також слід відмовити.

В порядку ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору в сумі 751,33 грн. покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.11, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 627, 629, 638, 639, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 193, 222, 231, 232, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ст.ст. 43, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Любимівський кар'єр" (52042, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, сільрада Любимівська, вул. Чаплинська, 1А; ідентифікаційний код 23935242) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпорт2Юкрейн" (52400, Дніпропетровська область, Солонянський район, смт. Солоне, вул. Гагаріна, 26; ідентифікаційний код 38355030) пеню у сумі 6068,57 грн та 36% річних у сумі 13419,12 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 751,33 грн, видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 19.10.2015.

Суддя В.Д. Воронько