КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2015 р. Справа№ 910/14992/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Ільєнок Т.В.

Яковлєва М.Л.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інекон-Сервіс" на рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року № 910/14992/15 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Комунального комерційного унітарного підприємства "Фінансова

компанія "Житло-Інвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інекон-Сервіс"

про стягнення 12 154 773,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва № 910/14992/15 від 11.08.2015 частково задоволений позов Комунального комерційного унітарного підприємства "Фінансова компанія "Житло-Інвест" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інекон-Сервіс" про стягнення 12 154 773,96 грн., з відповідача на користь позивача стягнуто 6 194 000грн. основного боргу, 3 518 192грн. інфляційних втрат, 176 147,18грн. 3% річних, 800 129,04 грн. пені, 64 263,91 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, посилаючись на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права, прийняте рішення не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, просить його скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення, про відмову у задоволенні позову .

Представники сторін в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Пленум Вищого господарського суду України у постанові № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначив, що за ст. 64, 87 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи приписи ст. 102 ГПК України, наявність поштових повідомлень про отримання сторонами у справі ухвали апеляційного суду про призначення справи до розгляду, відсутність будь-яких заяв чи клопотань, колегія вважає можливим розглянути справу у відсутність представників сторін.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку .

Як встановлено матеріалами справи, 10.08.2009 між Комунальним комерційним унітарним підприємством "Фінансова компанія "Житло-Інвест" (позивач) та Спільним українсько-чеським підприємством з іноземними інвестиціями "Інекон-Сервіс" (відповідач) укладений договір, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв поворотну фінансову допомогу в розмірі 200 000грн. в безготівковій формі платіжними дорученнями шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок відповідача, строком на 2 (два) календарних роки.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Змінами від 20.06.2011 визначено, що сума позики становить 6 200 000грн., змінами від 23.12.2013 встановлено, що строк позики починається з моменту набрання чинності договору і закінчується 30.06.2014 відповідно до договорів про спорудження об'єктів будівництва житлових будинків по вул. Леніна, 47-59 (блок А, Б,В) № 47/А-7 від 22.08.2007 та № 62/А-20 від 16.11.2009.

У Розділі 5 договору сторонами узгодили порядок повернення позики, зокрема: після закінчення строку, визначеного в п. 4.1 договору, відповідач зобов'язався протягом 5 робочих днів повернути позику в безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позивача.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що відповідач своє зобов'язання по договорах щодо повернення отриманої позики у визначений строк не виконав, отримані грошові кошти у повному обсязі не повернув, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 6 194 000грн.

Крім того, просив стягнути з відповідача 3 518 192грн. інфляційних втрат, 178 183,55 грн. 3% річних, 2 191 318,41 грн. пені за прострочення виконання зобов'язання.

Частково задовольняючи позовні вимоги, господарський суд зазначив, що доводи позивача відносно строку повернення позики 30.06.2014 є помилковими, оскільки відповідно до умов договору відповідач зобов'язався повернути суму позики протягом 5 робочих днів з 30.06.2014р., тобто не пізніше 04.07.2014. Таким чином, заявлені позивачем 3 518 192,00 грн. інфляційних втрат, 178 183,55 грн. 3% річних після перерахунку за період з 05.07.2014 по 15.06.2015 задовольняються судом частково на суму 3 518 192,00 грн. інфляційних втрат та 176 147,18 грн. 3% річних, а вимоги в частині стягнення 2 191 318,41 грн. пені за період з 01.07.2014 по 15.06.2014, з урахуванням вимог ч.6 ст. 232 ГПК України, та встановленого судом строку оплати, підлягають перерахунку та задовольняються у сумі 800 129,04 грн.

Заперечуючи проти рішення суду в цілому, відповідач зазначає, що виходячи з договорів про організацію спорудження об'єктів будівництва житлових будинків та Правил ФФБ ( фонд фінансування будівництва), позивач повинен був перерахувати кошти в рамках ФФБ, тому підписаний сторонами договір позики не підпадає під дію нормативних актів що регулюють фінансово-кредитні відносини при будівництві житла та операціях з нерухомістю, отже договір в порядку ст.. 215 ЦК України є нікчемним. Позивач не мав права нараховувати штрафні санкції, оскільки повинен був перераховувати кошти як Управитель, а стягнення коштів повинно відбуватись в порядку ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта що повернення коштів можливе за приписами ст. 1212 ЦК України, оскільки сторонами у справі укладений договір, який виконувався, тоді як зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

Доводи про те, що відповідно до Закону України «Про фінансово-кредитні механізми» врегульовано чіткий порядок фінансування будівництва, яким позика не передбачена, тому за змістом ст.. 215 ЦК України договір позики є нікчемним, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» встановлено, що управитель укладає із забудовником договір, за яким забудовник зобов'язується збудувати один або декілька об'єктів будівництва, ввести їх в експлуатацію в установленому законодавством порядку та передати об'єкти інвестування установникам цього Фонду у строки та на умовах, визначених цим Законом, Правилами Фонду та договором управління майном, а управитель зобов'язується здійснювати фінансування будівництва цих об'єктів будівництва на умовах договору. При цьому Законом не встановлено умови щодо одночасного введення в експлуатацію всіх об'єктів будівництва, що споруджуються в рамках ФФБ.

З долучених відповідачем до апеляційної скарги договорів про організацію спорудження об'єкта будівництва по вул. Леніна 47-59 № 47/А-7 від 22.08.2007, б/н від 16.11.2009 про внесення змін до договору №02 від 27.07.2005 вбачається, що позивач у справі здійснює фінансування об'єкта будівництва за рахунок коштів ФФБ, в межах отриманих в управління від довірителів коштів.

З договору позики від 10.08.2009 не вбачається, що фінансова допомога складається з коштів ФФБ. Крім того, слід зазначити, що тільки у 2013році сторони пов'язали строк повернення позики з договорами про спорудження об'єктів будівництва, тобто через чотири роки після укладання вищезазначених договорів.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, нарахування позивачем пені, інфляційних втрат та 3% річних є правомірним.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101,103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інекон-Сервіс" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року № 910/14992/15 - без змін.

2. Матеріали справи повернути господарському суду м. Києва .

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Т.В. Ільєнок

М.Л. Яковлєв