ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2015 р.Справа № 922/4220/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Павленко А.В.

розглянувши справу

за позовом Прокурора Богодухівського району Харківської області, м. Богодухів в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Харківській області, м. Харків
до 1. Реєстраційної служби Богодухівського районного управління юстиції Харківської області, м. Богодухів, 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків, 3. Богодухівської райдержадміністрації, м.Богодухів
про визнання незаконними та скасування розпоряджень визнання недійсними договорів оренди, повернення земельних ділянок.
за участю представників сторін:

Прокурор - Гіль А.В., посв. від 14.05.2014р.;

Представник позивача - Соловйова Т.С., дов. від 24.07.2015р.;

Представник першого відповідача - не з'явився;

Представник другого відповідача - ОСОБА_4, дов. від 11.09.2015р.;

Представник третього відповідача - Литвиненко В.Д., дов. від 12.03.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Богодухівського району Харківської області, м. Богодухів, в інтересах держави, в особі Головного управління Держземагенства в Харківській області, м. Харків (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Богодухівської райдержадміністрації, м. Богодухів (перший відповідач), Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків (другий відповідач), Реєстраційної служби Богодухівського районного управління юстиції Харківської області, м. Богодухів (третій відповідач), в якому просить суд:

1. Визнати недійсним розпорядження голови Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області від 09.11.2011р. №516 про надання дозволу ФОП ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства на території Червононивської сільської ради Богодухівського району Харківської області, з метою подальшої передачі в оренду, терміном на 25 років ФОП ОСОБА_2

2. Визнати недійсним розпорядження голови Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області від 23.08.2012р. №461 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої передачі в оренду ФОП ОСОБА_2 для ведення фермерського за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Червононивської сільської ради Богодухівського району Харківської області.

3. Визнати недійсними укладені між Богодухівською РДА та ФОП ОСОБА_2 договори оренди земельних ділянок від 11.10.2012р., а також скасувати записи про їх державну реєстрацію від 01.11.2012р. за №01090, №01089, №01092 №01088, №01091 вчинені у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Богодухівського районного управління юстиції в Харківській області.

4. Зобов'язати ФОП ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути державі земельні ділянки площею 76,5060 га (кадастровий номер НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6) вартістю, згідно нормативної грошової оцінки, 990070,23 грн., розташовані на території Червононивської сільської ради Богодухівського районну Харківської області.

5.Судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою господарського суду від 23.07.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 31.08.2015р. об 11:00 год.

Ухвалою господарського суду від 15.09.2015р. продовжено строк розгляду справи до 05.10.2015р.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання прокурора про відкликання позову (вх. № 32035) та припинення провадження у справі, оскільки дана заява не є заявою про відмову від позову, а господарським процесуальним кодексом України, не передбачена така підстава для припинення провадження у справі, як відкликання позову.

Окрім цього, відповідно до ст. 29 ГПК України, відмова прокурора від поданого ним позову не позбавляє позивача права вимагати вирішення спору по суті. Враховуючи те, що позивач наполягає на задоволенні позову, суд продовжує розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 05.10.2015р. прокурор звернувся до господарського суду із заявою про залишення позову без розгляду, на підставі п. 2 ст. 81 ГПК України (вх. № 40039).

Представник позивача у судовому засіданні 05.10.2015р. позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник першого відповідача у судове засідання 05.10.2015р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник другого відповідача у судовому засіданні 05.10.2015р. проти позову заперечував, через канцелярію суду надав додаткові докази по справі (вх. №№ 40042, 40041), які судом долучені до матеріалів справи.

Представник третього відповідача у судовому засіданні 05.10.2015р. проти позову заперечував, через канцелярію суду надав письмові пояснення по справі (вх. № 40037), які долучаються до матеріалів справи.

Дослідивши подане прокурором клопотання про залишення позову без розгляду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 ГПК України, на яку посилається прокурор, при зверненні до суду з даним клопотанням, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Так, судом встановлено, що у справі № 922/5227/15, на яку посилається прокурор у своєму клопотанні про залишення позову без розгляду, прокурор Богодухівського району Харківської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Харківській області звернувся до господарського суду із позовом про визнання незаконним та скасування розпоряджень, визнання недійсним договорів оренди земельних ділянок та скасування їх державної реєстрації, зобов'язання повернути земельні ділянки, до Богодухівської районної державної адміністрації, м. Богодухів та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків. Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено реєстраційну служба Богодухівського районного управління юстиції Харківської області та Державну інспекція сільського господарства в Харківській області.

Таким чином у господарського суду відсутні правові підстави для задоволення клопотання прокурора про залишення позову без розгляду, на підставі п. 2. ст. 81 ГПК України, оскільки сторони судового розгляду у справі № 922/5227/15 є відмінними від сторін даного провадження.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, заслухавши учасників судового процесу, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням голови Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області №516 від 09.11.2011р. ФОП ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду загальною площею 76,5060 га, з них: ріллі - 28,9000 га та пасовищ - 47,6060 га для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Червононивської сільської ради за межами населеного пункту.

Розпорядженням голови Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області №461 від 23.08.2012р. затверджено проект землеустрою та надано в оренду ФОП ОСОБА_2 земельні ділянки загальною площею 76,5060 га в тому числі рілля - 28,9000 га та пасовищ - 47,6060 га, для ведення фермерського господарства, за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Червононивської сільської ради, за межами населеного пункту.

На підставі вказаного розпорядження, між Богодухівської районною державною адміністрацією та ФОП ОСОБА_2 укладені договори оренди земельної ділянки від 11.10.2012р., які зареєстровані у Реєстраційній службі Богодухівського районного управління юстиції в Харківській області, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено записи від 01.11.2012р., за умовами яких в оренду передано земельні ділянки площами: 76,5060 га (кадастровий номер НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6,) вартістю, згідно нормативної грошової оцінки, 990070,23 гривень.

18.06.2013р. було проведено реєстрацію фермерського господарства "Червона Нива", засновником якого є ОСОБА_2

Звертаючись до господарського суду з відповідними позовом, прокурор вважає, що винесення Богодухівською районною державною адміністрацією спірних розпоряджень суперечить ч. 2 ст. 124 ЗК України, у зв'язку з чим їх винесення порушує інтереси держави і є підставою для його захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів в т.ч. визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст.16 ЦК України).

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються в т.ч. шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом (ст.20 ГК України).

З урахуванням наведеного та у відповідності до положень ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) суд приходить до висновку про те, що умовою визнання обґрунтованими позовних вимог прокурора є доведення ним факту невідповідності спірних розпоряджень Богодухівської РДА законодавству та факту ущемлення цими актами прав та законних інтересів суб'єктів господарювання.

Проте цей тягар доведення прокурором та позивачем не витриманий. Прокурором та позивачем не доведений ні факт суперечності спірного розпорядження чинному законодавству, ні факт ущемлення цими актами прав та законних інтересів суб'єктів господарювання.

Навпаки, матеріали справи свідчать про те, що відповідні розпорядження прийнято з додержанням вимог чинного законодавства.

Так, згідно ст. 13 Конституції України, ст. 373 ЦК України, ст. 1 ЗК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ст. 14 Конституції України).

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону (ст. 84 ЗК України).

Згідно п.7 ч.1 ст.13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля відноситься до відома місцевих державних адміністрацій.

Згідно п.2 ч.1 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності, відповідно до закону.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину - є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Пунктом 2.24 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди, суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду, згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України, з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це, судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а, отже, й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

Відповідно ст. 116 ЗК України (в редакції, яка діяла станом на момент винесення третім відповідачем спірних розпоряджень), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За приписами ч. 1 ст. 124 ЗК України (у відповідній редакції), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Положеннями ч. 2 ст. 134 ЗК України передбачено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Закон України "Про фермерське господарство" визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України.

Згідно п. "в" ч.1 ст.12 Закону України "Про фермерське господарство", землі фермерського господарства можуть складатися із земельних ділянок, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. У разі набуття права оренди земельної ділянки на конкурентних засадах, підставою для укладення договору оренди є результати аукціону (ч.1, ч.2 ст.6 Закону України "Про оренду землі").

У відповідності до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство" земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.

Судом встановлено, що 08.11.2011р. фізична особа ОСОБА_2 звернулась до Богодухівській РДА із заявою, в якій просила надати в користування для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення, які розташовані на території Червононивської сільської ради та Сухинянської сільської ради, за межами населеного пункту.

Натомість, розпорядженням голови Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області №516 від 09.11.2011р. не ФО ОСОБА_2, а ФОП ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду загальною площею 76,5060 га, з них: ріллі - 28,9000 га та пасовищ - 47,6060 га для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Червононивської сільської ради, за межами населеного пункту.

Розпорядженням голови Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області №461 від 23.08.2012р. затверджено проект землеустрою та надано в оренду також не ФО, а ФОП ОСОБА_2, земельні ділянки загальною площею 76,5060 га в тому числі рілля - 28,9000 га та пасовищ - 47,6060 га, для ведення фермерського господарства, за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Червононивської сільської ради, за межами населеного пункту.

За змістом статті 93 ЗК України, орендар набуває права використовувати земельну ділянку та обов'язку сплачувати орендну плату не з прийняття рішення компетентним органом про передачу її в оренду, а з договору оренди землі.

За таких обставин, суд приходить висновку, що спірні розпорядження голови Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області №516 від 09.11.2011р. про надання другому відповідачу дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки та №461 від 23.08.2012р. про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачі її в оренду (ненормативні акти), вичерпали свою дію після їх реалізації, шляхом укладення договорів оренди землі.

З матеріалів справи вбачається, що, на підставі вказаного розпорядження, між Богодухівської районною державною адміністрацією та ФОП ОСОБА_2 укладені договори оренди земельної ділянки від 11.10.2012р., які зареєстровані у Реєстраційній службі Богодухівського районного управління юстиції в Харківській області, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено записи від 01.11.2012р., за умовами яких в оренду передано земельні ділянки площами: 76,5060 га (кадастрові номери: НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6,) вартістю, згідно нормативної грошової оцінки, 990070,23 гривень.

Відповідно до пункту 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Доводи прокурора щодо нікчемності оспорюваних ним рішень та договорів оренди земельної ділянки є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, тоді як законами України не встановлено недійсності (нікчемності) договору, укладеного на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке в подальшому визнане судом нечинним.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з нормами ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006р. визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 р. майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Пунктом 55- 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Україна -Тюмень "проти України" від 22.02.2008р. визначено, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі "Споррон" та Льоннрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі "Прессоз Компанія Нав'єра С. А. та інші проти Бельгії", від 20 листопада 1995 року, Series A no. 332, p. 23, § 38). Держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на "мирне володіння [його] майном" в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу (див. рішення у справі "Звольски та Звольська проти Республіки Чехія", N 46129/99, § 69, ECHR 2002-IX).

З аналізу матеріалів справи вбачається, що до Богодухівської районної адміністрації 08.11.2011р. із заявою щодо отримання земельних ділянок в користування для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення в порядку ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» звернулась фізична особою ОСОБА_2, натомість, всупереч зазначеної заяви, головою Богодухівської районної адміністрації Харківської області були прийнятті розпорядження №516 від 09.11.2011р. про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки та №461 від 23.08.2012р. про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачі її в оренду, не фізичній особі ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства, а ФОП ОСОБА_2.

З огляду на вказане розпорядження щодо передачі в оренду ФОП, а не ФО земельної ділянки, між Богодухівської районною державною адміністрацією та ФОП ОСОБА_2, для ведення фермерського господарства, були укладені договори оренди земельної ділянки від 11.10.2012р., які зареєстровані у Реєстраційній службі Богодухівського районного управління юстиції в Харківській області, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено записи від 01.11.2012р., за умовами яких в оренду передано земельні ділянки площами: 76,5060 га (кадастровий номер НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6,)

Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини при вирішенні питання щодо припинення права власності приватної особи на майно, внаслідок певних порушень, допущених з боку органу публічної влади при прийнятті рішення про передачу майна у власність, суд приходить до висновку, що порушення, допущені Богодухівської районною адміністрацією Харківської області (органом виконавчої влади ) при прийнятті її головою розпоряджень №516 від 09.11.2011р. про надання другому відповідачу дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки та №461 від 23.08.2012р. про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачі її в оренду (ненормативні акти) не можуть бути підставою для позбавлення землекористування другого відповідача у справі, який не вчиняв жодних порушень та не знав і не міг знати про наявність певних порушень з боку першого відповідача при прийнятті її головою спірних розпоряджень.

Згідно ст. 8 Закону України "Про фермерське господарство", після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

Отже, з приписів наведених норм права вбачається, що без конкурентних засад (земельних торгів) земельні ділянки передаються в оренду для ведення фермерського господарства лише громадянам.

При цьому, Цивільний кодекс України розмежовує людину, як учасника цивільних відносин (статті 24-26 ЦК України), і юридичну особу, також, як учасника таких відносин.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до норм Закону України "Про фермерське господарство" (ст.7, 8), 18.06.2013р., на підставі спірних договорів оренди землі (рішення № 1 від 11.06.2013р. про утворення суб'єкта господарювання ФГ «Червона Нива»), було проведено реєстрацію фермерського господарства "Червона Нива", засновником якого є ОСОБА_2, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до вимог статей 89, 91, 92 ЦК України та статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація юридичних осіб - це засвідчення факту створення юридичної особи, після чого виникає цивільна правоздатність юридичної особи.

Суд критично оцінює твердження позивача і прокурора про те, що спірна земельна ділянка могла бути надана в користування лише за результатами аукціону. З наведених вище правових норм вбачається, що законодавство передбачає дві підстави набуття громадянами та юридичними особами права користування земельними ділянками, а саме, або за результатами аукціону, або за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування.

Таким чином відповідач 3 - Богодухівська районна державна адміністрація, цілком законно висловила своє волевиявлення стосовно надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду загальною площею 76,5060 га, з них: ріллі - 28,9000 га та пасовищ - 47,6060 га для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Червононивської сільської ради за межами населеного пункту, та, відповідно, затверджено проект землеустрою та надано в оренду їй земельні ділянки загальною площею 76,5060 га в тому числі рілля - 28,9000 га та пасовищ - 47,6060 га, для ведення фермерського господарства, за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Червононивської сільської ради, за межами населеного пункту - шляхом прийняття спірних розпоряджень.

Юридично неспроможними є посилання прокурора на ст.134 ЗК України, котра, на його думку, встановлює обов'язковість продажу спірних земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них на конкурентних засадах (земельних торгах).

Частиною 2 вказаної статті 134 ЗК України визначено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них в т.ч. у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства.

Згідно ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство", фермерське господарство, за визначенням, є формою підприємницької діяльності громадян. Інші норми цього Закону (зокрема, ст. ст. 3-9) також вказують на те, що саме громадяни, які є членами фермерського господарства, є тими особами, котрі у такій організаційно-правовій формі використовуючи надану їм землю виробляють товарну сільськогосподарську продукцію, займаються її переробкою та реалізацією, з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

При цьому, хоча ст. 9 вказаного Закону і передбачає можливість одержання землі у власність чи у користування безпосередньо громадянами, ще до реєстрації фермерського господарства, як юридичної особи, жодна з норм Закону не містить заборони на передачу землі у користування вже після реєстрації такого господарства. Навпаки, п. "в" ч. 1 ст. 12 Закону України "Про фермерське господарство" передбачає, що землі фермерського господарства можуть складатися із земельних ділянок, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. І це цілком логічно, адже договір оренди землі є строковим (ст.19 Закону України "Про оренду землі", а фермерське господарство створюється на невизначений строк (ст.35 Закону України "Про фермерське господарство"). В противному разі необхідність припинення одного фермерського господарства після закінчення строку дії відповідного договору оренди землі, і створення замість нього нового за для одержання можливості укладення нового договору оренди землі, очевидно не відповідає принципам розумності, добросовісності та справедливості цивільного законодавства.

Ст. 31 ЗК України (у відповідній редакції) передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із:

а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі;

б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;

в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

2. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

З аналізу матеріалів справи та зазначених правових норм вбачається, що саме ФГ «Червона Нива», засновником якої є ФО ОСОБА_2, використовує спірні земельні ділянки, що є предметом даного спору, у своїй господарській діяльності, що підтверджується договором № б/н від 26.01.2015р., довіреністю № 1 від 22.01.2015р., статистичними звітами ФГ форми № № 4-сг та 37-сг за 2015р. щодо фактичних розмірів посівів та збирання урожаю на зазначених землях.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги прокурора щодо визнання недійсними розпоряджень голови Богодухівської РДА та договорів оренди землі, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, а відтак задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що решта позовних вимог, зокрема, про повернення спірних земельних ділянок, які є похідними від попередніх про визнання недійсними розпорядженнь голови Богодухівської РДА та визнання недійсними договорів оренди землі від 11.10.2012р., також не підлягають задоволенню.

Водночас, суд зазначає, що згідно із ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом.

Приходячи до висновку про необхідність відмови прокурору у позові суд також враховує, що прокурором не доведена й друга з необхідних у відповідності до ст.16 ЦК України, ст.20 ГК України умов визнання рішень органів державної влади та договорів недійсними - факт ущемлення цими рішеннями прав суб'єктів господарювання. Ні прокурор, ні представник позивача не виявилися спроможними навести суду жодної відмінності котра виникла в даному в чиїх не будь правах чи обов'язках внаслідок винесення спірного розпорядження.

Взагалі, ні прокурором, ні позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірне розпорядження відповідача порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача у справі - Головного управління Держземагенства у Харківській області.

Водночас, суд зазначає, що права позивача спірними розпорядженнями від 09.11.2011р. та 23.08.2012р. і не могли бути порушені, адже станом на їх винесення позивача взагалі не існувало.

Згідно даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, позивач - Головне управління Держземагенства у Харківській області був зареєстрований лише 16.11.2012р., тобто пізніше ніж було ухвалено спірні розпорядження.

Повноваження позивачеві (як територіальному органу центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин) щодо передання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування також були надані після ухвалення спірного розпорядження - лише 06.09.2012р., з дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012р., яким ст.122 Земельного кодексу України була викладена в новій редакції. До цього моменту, в т.ч. станом на дату ухвалення спірних розпоряджень землями сільськогосподарського призначення відносилося до компетенції районних державних адміністрацій.

Викладені обставини, а саме відсутність порушення прав позивача спірними розпорядженнями від 09.11.2011р. та 23.08.2012р., внаслідок не існування позивача на дату ухвалення розпорядження, означають відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання прав позивача на розпорядження відповідними землями сільськогосподарського призначення. Адже умовою застосування судом заходів захисту права згідно ст. 15 ЦК України, ст. 20 ГК України є встановлення судом факту порушення, оспорювання чи невизнання права.

Дослідивши подану другим відповідачем заяву про застосування до вимог прокурора строку позовної давності (вх. № 39131), суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до частини 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Враховуючи те, що прокурор звернувся до господарського суду Харківської області з відповідним позовом 20.07.15р., тобто, в межах строків позовної давності, у зв'язку з чим, зазначене клопотання про застосовування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, позовні вимоги прокурора законодавчо не обґрунтовані, не доведені, не підтверджені матеріалами справи та додатково поданими доказами, тому суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України, та враховуючи відмову в задоволенні позову, покладає судові витрати на позивача. Враховуючи те, що прокурор звільнений від сплати судового збору, судові витрати, наразі, не стягуються.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 27, 29, 33, 34, 43, 44, 49, 65, 69, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 12.10.2015 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/4220/15