ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.10.2015 Справа № 905/1862/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Сажневої М.В., розглянувши матеріали справи

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Абразив Груп»
доПриватного акціонерного товариства «Азовелектросталь»
простягнення 1 613 179,39 грн

за участю представників:

від позивачаОСОБА_1 - представник за довіреністю
від відповідачаОСОБА_2 - представник за довіреністю
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Абразив Груп» Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості в сумі 900454,57 грн, 3% річних в сумі 42117,78 грн та інфляційних втрат у розмірі 670607,04 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором № 62АЭСсн від 01.02.2015 щодо здійснення оплати вартості поставленого товару.

Відповідач відзив на позов не надав, своїм процесуальним правом не скористався.

13.10.2015 до суду від відповідача надійшла заява про надання відстрочки виконання рішення суду у справі № 905/1862/15 на три місяці.

24.09.2015 до суду надійшло клопотання відповідача про продовження строку розгляду справи.

В судовому засіданні 13.10.2015 представник відповідача не підтримав вказане клопотання та просив його не розглядати.

У зв'язку з викладеним клопотання відповідача про продовження строку розгляду справи судом не розглядалось.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається судом за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд Донецької області

В С Т А Н О В И В :

01.02.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Абразив Груп» (постачальник, позивач) та Приватним акціонерним товариством «Азовелектросталь» (покупець, відповідач) підписано договір № 62АЭСсн (далі Договір).

За умовами вказаного Договору постачальник зобовязався поставити, а покупець прийняти і оплатити товар, у відповідності зі специфікаціями (Додатками), які є невідємними частинами даного Договору.

Сторонами підписані Додаткові угоди № 1 від 01.03.2013, № 2 від 03.06.2013, № 4 від 02.09.2013, якими збільшувалась загальна сума Договору.

Додатковою угодою № 5 від 01.12.2014 сторонами погоджено продовжити строк дії Договору до 31.12.2015.

Між позивачем та відповідачем підписано Специфікації №1, №2, №3, №5 до Договору, в яких сторонами погоджено найменування, кількість, ціну товару, що підлягає поставці.

На виконання умов Договору в період з 01.03.2013 по 17.02.2015 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 4020726,55 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, товарно-транспортними накладними та податковими накладними.

Отримання відповідачем товару, зазначеного у видаткових накладних, підтверджується підписом його представника на видаткових накладних, товарно-транспортних накладних та довіреностями відповідача на отримання товару від позивача.

Висновок стосовно того, що товар за вищезазначеними видатковими накладними був поставлений позивачем відповідачу саме на виконання Договору № 62АЭСсн від 01.02.2013, суд робить виходячи з того, що найменування товару, зазначеного у вищезазначених видаткових накладних, повністю відповідає тому, що вказаний у специфікаціях до договору.

Відповідачем жодних заперечень щодо отримання товару від позивача на підставі Договору, не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що поставка товару позивачем відповідачу на підставі вищевказаних документів здійснювалась на виконання Договору № 62АЭСсн від 01.02.2013.

Частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобовязання сторін виникли в порядку статті 11 Цивільного кодексу України з дій юридичних осіб, які в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують зазначені права та обовязки, а укладений між ними правочин за своєю правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статей 712, 655-697 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України.

До виконання господарських договорів застосовується відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Кодексом, що передбачено приписами другого абзацу пункту першого статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупцю для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з його особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна норма міститься і в ст. 193 Господарського кодексу України, яка регламентує, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 6.1 Договору оплата здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 15-ти календарних днів з дати отримання товару і виставлення рахунку.

Судом встановлено, що позивач свої зобовязання за Договором виконав належним чином, а саме поставив відповідачу товар на суму 4020726,55 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Проте, в порушення умов Договору, відповідач оплату за товар, поставлений згідно вищезазначених видаткових накладних, здійснив не в повному обсязі, сплативши на рахунок позивача лише кошти в загальній сумі 3120271,98 грн, що підтверджується довідками №23-6-33/4519-ВРД від 08.10.2015 Запорізького відділення №2 ПАТ «Фідобанк», №724222006 від 30.09.2015 Голосіївського відділення ПрАТ Комерційний банк «Приватбанк», №17-2/15/1101 від 22.09.2015 Відділення № 15 у м. Київ ПАТ «Прокредит Банк».

Таким чином, станом на час розгляду справи заборгованість відповідача за отриманий товар становить 900454,57 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав. Належних доказів погашення заборгованості станом на час вирішення спору відповідачем суду не надано.

В судовому засіданні 13.10.2015 представник відповідача визнав наявність перед позивачем заборгованості у розмірі 900454,57 грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу за отриманий товар у розмірі 900454,57 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 42117,78 грн та інфляційні втрати у розмірі 670607,04 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки факт неналежного виконання відповідачем зобовязання щодо оплати отриманого товару встановлений судом та відповідачем не спростований, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат також визнаються судом обґрунтованими та правомірними.

Вимоги про стягнення 3% річних в сумі 42117,78 грн та інфляційних втрат у розмірі 670607,04 грн підлягають задоволенню за розрахунком позивача перевіреним судом та неоспореним відповідачем.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідачем 13.10.2015 подано заяву про відстрочення виконання рішення суду на три місяці на підставі п. 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України. Заява мотивована тим, що м. Маріуполь (місце знаходження та місце реєстрації відповідача) віднесено до населених пунктів, в яких проводиться антитерористична операція, внаслідок чого у відповідача виникли труднощі при веденні господарської діяльності, впроваджено режим простою на підприємстві. Також, відповідач посилається на складний фінансовий стан підприємства.

В судовому засіданні 13.10.2015 представник позивача не заперечив проти вказаного клопотання відповідача.

Відповідно до п. 6 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарському суду при прийнятті рішення надано право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Виходячи зі змісту п.п. 7.1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Відповідно до п. 7.2 зазначеної постанови підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Враховуючи доводи заяви, значний розмір заборгованості, суд вважає за можливе задовольнити заяву відповідача та відстрочити виконання рішення суду на три місяці до 13.01.2016.

Позивач також просить суд покласти на відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10400,00 грн.

Відповідно до п. 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» відшкодування витрат, повязаних з оплатою послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських обєднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським обєднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження укладення угоди з адвокатом на надання правової допомоги позивачу з підготовки позовної заяви та ведення даної справи, також не надано доказів понесення позивачем витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 10400,00 грн - платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, свідоцтва адвоката, який представляв інтереси позивача, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським обєднанням, з доданням до нього витягу з договору.

Враховуючи викладене, правові підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу відсутні.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (87535, Донецька обл., м. Маріуполь, площа Машинобудівельників, 1, ідентифікаційний код 25605170) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Абразив Груп» (69084, м. Запоріжжя, вул. Магістральна, 100А, ідентифікаційний код 33703603) основний борг у розмірі 900454 (девятсот тисяч чотириста пятдесят чотири) грн 57 коп., 3% річних у розмірі 42117 (сорок дві тисячі сто сімнадцять) грн 78 коп, інфляційні втрати у розмірі 670607 (шістсот сімдесят тисяч шістсот сім) грн 04 коп. та судовий збір у розмірі 32263 (тридцять дві тисячі двісті шістдесят три) грн 59 коп., відстрочивши виконання рішення господарського суду Донецької області № 905/1862/15 від 13.10.2015 до 13.01.2016.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Повне рішення складено: 19.10.2015

Суддя М.В. Сажнева