Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "19" жовтня 2015 р. Справа № 906/1258/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Маріщенко Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність №11 від 01.07.2015

від відповідача: ОСОБА_2 - підприємець,

ОСОБА_3 - договір про надання правової допомоги від 16.09.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдінг ЮА" (м. Малин Житомирської області)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (смт. Довбиш Баранівського району Житомирської області)

про стягнення 99 795,21 грн та розірвання договору №121214 від 12.12.2014

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача сплачену передплату за поставку товару в сумі 19 999,20 грн та 79 796, 01 грн пені, що разом становить 99 795,21 грн, та розірвання договору поставки продукції №121214 від 12.12.2014, укладений між сторонами.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили. Зазначили, що між сторонами не було укладено договір, на який посилається позивач у своїй позовній заяві, підпису відповідач на даному договорі також не ставила, натомість була усна домовленість про поставку товару, яка виконана сторонами. Тому на їхню думку відсутній предмет спору у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

12.12.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Холдінг ЮА" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір поставки продукції № 121214 (а.с. 38-41).

Відповідно п.1.1, 1.2 договору, продавець зобов'язався поставити і передати у власність покупцю, в обумовлений договором термін, пиломатеріали хвойних порід (сосна) (далі по тексту - продукція) згідно з окремим додатком (специфікацією) до цього договору, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити продукцію.

Продукція поставляється партіями. Під партією розуміється кількість продукції, відвантаженої в транспортній одиниці (контейнер), згідно із специфікацією.

Згідно п.2.1 договору, асортимент продукції, її кількість, комплектація, термін поставки, додаткові вимоги до умов поставки та ціна визначаються продавцем у специфікаціях.

Розрахунок за цим договором - гривня. Ціна на товар встановлюється за один кубічний метр на умовах зазначених у специфікаціях і замовленнях покупця, які є невід'ємною частиною цього договору (п. 3.1, 3.2 договору).

Також, між сторонами укладений додаток № 1 до договору, яким обумовлені вимоги по якості та упаковці на пиломатеріали обрізні з деревини хвойних порід які поставляються за договором № 121214 від 12.12.2014 (а.с. 42).

Крім того, між сторонами укладена специфікація № 1 до договору № 121214 від 12.12.2014 (додаток № 2). Даною специфікацією сторони домовились на поставку товару: ціна за 1 куб.м. - 1800,00 грн; кількість - 38,48 куб.м.; загальна вартість товару станом на 12.12.2015 становить 69264,00 грн; термін виконання продавцем зобов'язань по договору становить 45 днів, з моменту підписання договору; оплата за товар здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок постачальника, у вигляді передоплати 50 % від загальної вартості та 50% оплати залишкової вартості по факту відвантаження товару (а.с. 44).

Так, на виконання вимог договору та специфікації № 1 відповідач здійснила поставку товару на суму 69 264,00 грн, згідно видаткової накладної № 1 від 30.01.2015 (а.с. 16).

В свою чергу, позивач, згідно призначення платежів у платіжних дорученнях № 42 від 12.12.2014 на суму 10080,00 грн, № 234 від 23.12.2014 на суму 20000,00 грн, № 58 від 12.01.2015 на суму 15000,00 грн, № 64 від 20.01.2015 на суму 15000,00 грн, № 71 від 30.01.2015 на суму 7000,00 грн, № 78 від 10.02.2015 на суму 22183,20 грн, здійснив оплату за товар на загальну суму 89263,20 грн згідно договору № 121214 від 12.12.2014 та рахунку № 1 від 12.12.2014. Тобто, позивачем було здійснено переплату за договором в сумі 19999,20 грн.

В позовній заяві позивач вказує на те, що між сторонами було підписано ще одну специфікацію № 2, згідно якої і було здійснено передплату за товар в сумі 19 999,20 грн.

Оскільки відповідачем не здійснено поставку товару в строки обумовлені договором, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 19 999,20 грн коштів за передплату товару, 79 796,01 грн пені за недопоставку товару та просить розірвати договір на поставку продукції № 121214 від 12.12.2014 у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази на підставі ст. 4-7, 33, 43 ГПК України, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Сторони спору відповідно до статті 55 Господарського кодексу України, є суб'єктами господарювання, а отже виникнення правовідносин між ними регулюється нормами цього Кодексу як спеціального кодифікованого акту та субсидіарно (додатково) нормами Цивільного кодексу України в частині, що не врегульована спеціальним законодавчим актом.

Так, згідно ст. 174 ГК України, підставою виникнення господарського зобов'язання є, зокрема, господарський договір. В свою чергу, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками або у спрощений спосіб (шляхом обміну листами, факсограмами, тощо), якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ст. 181 ГК України).

Частинами 1 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 ГК України ціна є істотною умовою господарського договору.

В силу п.3 статті 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору, при цьому враховуючи, що для окремих господарських договорів законом можуть бути визначені додаткові істотні умови, або, якщо про їх застосування вимагатиме одна із сторін.

Тобто, умови господарського договору щодо предмета, ціни та строку як обов'язкові для погодження сторонами є тим мінімумом, який дозволяє договірному зобов'язанню бути здійсненим.

Так, умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (ч.4 ст. 181 ГК України).

Частина 4 ст. 181 ГК України визначає загальні вимоги до предмету будь-якого господарського договору, однак зміст цієї істотної умови має визначатися особливістю окремих господарських договорів та розкривати спрямованість останнього на досягнення певного результату.

За приписами частини 8 статті 181 ГК України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Умови договору сторони визначили у розділі 2 останнього, а саме п.2.1 встановлено, що асортимент продукції, її кількість, комплектація, термін поставки, додаткові вимоги до умов поставки та ціна визначаються продавцем у специфікаціях.

Господарським судом встановлено, що між сторонами дійсно було підписано специфікацію № 2 до договору № 121214 від 12.12.2014 (додаток №3) (а.с. 45-47).

Однак, з специфікації №2 не вбачається кількості, загальної вартості товару який мав бути поставлений та термін виконання таких зобов'язань, на відміну від попередньої специфікації, якою сторонами були узгоджені всі істотні умови.

Відсутність вищезазначених умов унеможливлює фактичне виконання таких зобов'язань сторонами. Тому, даний правочин (специфікація № 2) є неукладеним.

Відповідно п.9.9 договору, договір набуває чинності з моменту його підписання, діє до виконання сторонами зобов'язань.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає договір на поставку продукції № 121214 від 12.12.2014 таким, що припинив свою дію у зв'язку з його повним виконанням згідно специфікації № 1 до договору. Інших укладених специфікацій сторонами не надано, за їх відсутності.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення, оскільки сторонами не було погоджено ціну, кількість товару та строк поставки як істотні умови договору.

Відповідно до ч. 8 ст. 181 ГК України, якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо виконання неукладеного договору, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Про право однієї із сторін, що здійснила фактичні дії щодо виконання неукладеного договору заявляти вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України роз'яснюється також у п. 8 Постанові ВСУ від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Так, за приписами статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави - безпідставно набуте майно, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом чи правочином.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У п.п.3.12 пункту 3 Постанови ВГСУ від 26.12.11р. № 18" Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснюється, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Водночас у п.2 Постанови ВГСУ від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" зазначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Отже за цим позовом суд не може посилатися на норми статті 1212 ЦК України, оскільки це змінюватиме матеріально - правові підстави позову, які позивач визначив самостійно: договір на поставку продукції № 121214 від 12.12.2014 та ст. 193, 265 ГК України, ст.ст. 526, 530, 610, 611, 623, 651, 662, 665 ЦК України. Натомість вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України ґрунтуються не на договірних, а на кондикційних (позадоговірних) зобов'язаннях.

За наведених обставин та з врахуванням приписів ст. 33 ГПК України, господарський суд у позові відмовляє, що не позбавляє позивача права звернутися до суду в порядку статті 1212 ЦК України з новим позовом.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 23.10.15

Суддя Маріщенко Л.О.

Друк: 1 - у справу, 2 - відповідачу (рек. з повід.)