РІШЕННЯ

21.10.2015Справа №910/21240/15
Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., при секретарі судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/21240/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СімКорп Україна», м. Київ,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інвестспецкомплекс», м. Київ,

про стягнення 564 866,48 грн.,

за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інвестспецкомплекс», м. Київ,

до товариства з обмеженою відповідальністю «СімКорп Україна», м. Київ,

про визнання недійсним пункту договору,

за участю представників:

позивача (відповідача за зустрічним позовом) - Устименко А.О. (довіреність від 24.07.2015 № б/н); Лобко С.С. (довіреність від 24.07.2015 № б/н);

відповідача (позивача за зустрічним позовом) - Максименко А.В. (довіреність від 28.06.2015 № б/н);

вільний слухач - ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СімКорп Україна» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інвестспецкомплекс» (далі - Компанія) грошових коштів у сумі 564 866,48 грн., набутих без достатньої правової підстави.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 порушено провадження у справі №910/21240/15 та призначено до розгляду у судовому засіданні на 29.09.2015.

25.09.2015 Товариство подало суду письмові пояснення та документи для долучення до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

25.09.2015 Компанія подала суду зустрічну позовну заяву до Товариства про визнання недійсним пункту 2.4 Договору, укладеного Товариством і Компанією.

Зустрічний позов мотивовано тим, що: сторони в пункті 2.4 договором поставки та виконання робіт від 17.12.2014 № 1712/14 (далі - Договір) зазначили, що вартість євро за курсом Банку «ПІВДЕННИЙ» (далі - Банк) на дату укладання Договору становить 28 гривень; пункт 2.4 Договору був передбачений сторонами в Договорі під впливом помилки, оскільки вартість євро за курсом Банку станом на 17.12.2014 становила: купівля -19,85 грн. за 1 євро, продаж - 20,64 грн. за 1 євро; різниця між курсом, встановленим Банком та вартістю євро, зазначеною в Договорі, є суттєвою, а, отже, має суттєве значення; позивач за зустрічним позовом вважає, що відповідно до статті 229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункт 2.4 Договору як такий, що виник у результаті помилки сторін, має бути визнаний недійсним.

28.09.2015 Компанія подала суду відзив на первісну позовну заяву, в якому заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на таке: підстави для застосування статті 1212 ЦК України відсутні; оскільки сторонами було визначено ціну обладнання у сумі 1 810 500 грн. за Договором; Товариство прийняло обладнання за видатковою накладною від 05.03.2015 № РН-000009 на суму 1 868 680 грн., до цього здійснивши попередню оплату на вказану суму без зауважень щодо ціни.

29.09.2015 відповідач за первісним позовом подав клопотання про долучення до матеріалів справи документів на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

У судовому засіданні 29.09.2015 було оголошено перерву до 13.10.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2015 зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду разом з первісним позовом.

13.10.2015 Товариство подало суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії електронного листування сторін і додаткові пояснення та відзив на позовну заяву, в яких вказало таке:

- у процесі узгодження вартості генератора була досягнута домовленість, що вартість генератора складає 65 000 євро з ПДВ з оплатою у гривнях з урахуванням доставки та робіт по підготовці до вводу в експлуатацію. Ця вартість була зафіксована, зокрема, у листі від комерційного директора Компанії Олени Нікітіної () на корпоративну адресу генерального директора Товариства Олександра Храбана () у файлі «симкорп.хlsx»;

- у процесі узгодження порядку перерахунку вартості генератора у гривні розглядалися декілька варіантів;

- одним із проміжних варіантів був перерахунок поточної вартості генератора за міжбанківським курсом євро (24,888) з визначенням вартості генератора у гривнях як 65 000 євро х 24,888 = 1 617 720 грн.;

- проте, враховуючи стрімко зростаючий курс євро, сторони домовилися перерахувати 65 000 євро у гривні за умовним курсом 28 (саме посилання на те, що цей курс встановлений Банком, а не власне значення 28 є технічною помилкою, про що добре відомо відповідачу за первісним позовом, який складав проект договору). Логіка сторін полягала у тому, що вони передбачали, що курс євро не зросте вище 28, а отже, допускаючи, що ніякого додаткового перерахунку у подальшому не відбудеться, прийняли цей умовний курс для зручності розрахунків. При цьому, Компанія у своєму відзиві підтверджує цю логіку, стверджуючи про «припущення щодо подальшого здешевлення гривні». Це повністю відповідає дійсності, оскільки сторони насправді припускали, що вартість євро буде зростати;

- при цьому, сторонами шляхом включення пункту 2.4 до Договору було узгоджено, що: якщо курс продажу євро зросте більше, ніж до 28, то Товариство доплатить за генератор відповідну різницю, щоб Компанія мала змогу оплатити решту 90% своєму постачальнику; якщо курс продажу євро не досягне 28, в результаті чого Компанії для оплати решти 90% своєму постачальнику знадобиться менше коштів, то переплату вона поверне Товариству з урахування формули у пункту 2.4 Договору;

- в результаті таких домовленостей було узгоджено, що ціна генератора у гривнях складає 65 000 євро х 28 = 1 820 000 гривень, що і було відображено у пункті 2.1 Договору;

- відповідач за первісним позовом посилається на те, що позивач за первісним позовом змінив ціну генератора в односторонньому порядку, а це, на його думку, не допускається пунктом 10.3 Договору, стеттею 653 ЦК України та статтею Господарського кодексу України (далі - ГК України). Це посилання не відповідає дійсності;

- зміна ціни в односторонньому порядку може здійснюватися виключно у тому випадку, коли одна зі сторін за власним рішенням без узгодження з іншою стороною проводить таку зміну. У даній справі такої односторонньої зміни не відбувалося, оскільки сторони спільно узгодили порядок перерахунку ціни у пункті 2.4 Договору, підписавши договір з двох сторін. Застосування формули, яку обидві сторони узгодили у пункті 2.4 Договору, не призводить до зміни ціни в односторонньому порядку, оскільки ціна генератора коригується автоматично і без будь-якого рішення будь-якої сторони;

- оскільки Договір, укладений сторонами, не передбачав сплату 564 866,48 грн. у складі решти 90% вартості генератора, то хоч би і оплата була зроблена з посиланням на Договір, правових підстав для утримання компанією цієї суми за рахунок Товариства немає, оскільки цей платіж є помилковим і підлягає поверненню на підставі статті 1212 ЦК України та пункту 6 Указу Президента «Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України»;

- у видатковій накладній від 05.03.2015 № РН-000009 позивач за первісним позовом зазначив, що він з ціною не згодний і має намір її оспорювати.

13.10.2015 Компанія подала суду письмові пояснення, в яких вказала таке:

- Товариство мало право запропонувати Компанії переглянути ціну Договору, до того як він був виконаний, з відповідним оформленням зазначених змін;

- таким чином, формула корегування, що зазначена у пункті 2.4 Договору сторонами використана не була;

- помилковість формули, зазначеної у пункті 2.4 Договору, є очевидною, виходячи з такого: пунктом 2.1 Договору визначено вартість обладнання у сумі 1 508 750 грн., крім того ПДВ - 301 750 грн., а всього 1 810 500 грн.; сторони погодили зазначену ціну на момент укладання Договору 17.12.2014; проте, якщо застосувати формулу на 17.12.2014, то результатом буде: 1 810 50 + (1 629 450 х 20,64 (курс продажу євро на 17.12.2014):28 = 1 201 137,43 грн., що є значно нижче обумовленої ціни у пункті 2.1 Договору, хоча отримана цифра повинна збігатися з тією, що зазначена у пункті 2.1 Договору;

- кошти, які позивач за первісним позовом просить стягнути з відповідача за первісним позовом, отримані останнім як розрахунок за поставлений дизель-генератор, отже, такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано у порядку статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 розгляд справи було відкладено на 15.10.2015.

У судовому засіданні 15.10.2015 сторони заявили клопотання про продовження строку вирішення спору.

Суд визнав клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2015 продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів.

У судовому засіданні 15.10.2015 було оголошено перерву до 21.10.2015, відповідно до статті 77 ГПК України.

16.10.2015 Компанія подала суду клопотання, в яких просила:

- не брати до уваги матеріали, які надані на розгляд суду Товариством та не розглядати їх у якості письмових доказів;

- припинити провадження у справі, відповідно до пункту 11 частини першої статті 80 ГПК України.

20.10.2015 Компанія подала суду клопотання про витребування доказів по справі.

21.10.2015 Товариство подало суду письмові пояснення щодо невідповідності реквізитів договору, вказаного у видаткові накладній.

21.10.2015 Компанія подала суду письмові пояснення, в яких вказала вартість обладнання на різні дати, а щодо реквізитів договору у видатковій накладній та інших документах - повідомила, що це помилка і вірним слід вважати реквізити Договору.

Суд, розглянувши клопотання відповідача за зустрічним позовом про припинення провадження за первісним позовом та про витребування доказів, заслухавши пояснення представників учасників процесу, дійшов до висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з такого.

Компанія (в особі представника), заявляючи клопотання про припинення, посилалася на те, що: господарські операції фактично за Договором не проводилися; у видатковій накладній та інших документах є посилання на договір від 18.12.2014 № 1812/14, який сторонами не укладався.

Разом з тим, у поясненнях підписаних директором, Компанія вказувала на те, що у документах первинного характеру було допущено помилку, вірним слід вважати саме реквізити Договору (від 17.12.2014 № 1712/14).

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У пункті 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) зазначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 11 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Отже, підстав для припинення провадження у справі немає.

Що ж до клопотання про витребування доказів, то відповідачем за зустрічним позовом було не дотримано вимоги статті 38 ГПК України, а саме заявник не довів необхідності вказаних документів, як доказів у даній справі та обставин, які перешкоджають його наданню Компанією.

Представники Товариства у судовому засіданні 21.10.2015 надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали у повному обсязі; проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечили.

Представник Компанії надав пояснення по суті спору, проти задоволення первісних позовних вимог заперечив; просив зустрічний позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні 21.10.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

17.12.2014 Товариством (замовник) та Компанією (постачальник) було укладено Договір, за умовами якого:

- постачальник поставляє та передає у власність, а замовник приймає і оплачує на умовах Договору наступне обладнання: дизель-генератор моделі Р250Н-2 (потужність 250кВА/200кВт, напруга 400/230В, частота 50 Гц, 1500 об/хвил.) торгової марки FG WILSON (Великобританія) в кількості однієї штуки, далі по тексту - Обладнання, в складі: панель автоматичного управління; пристрій автоматичного включення резерву; система автоматичної підзарядки акумуляторних батарей; автоматичний підігрівач охолоджувача; шумопоглинаючий всепогодній капот; МОСТ ВЕБ (пункт 1.1 Договору);

- постачальник виконує, а замовник приймає і оплачує роботи, вказані у Договорі, а саме: роботи з підготовки обладнання до вводу в експлуатацію згідно додатку № 2 до Договору на об'єкті за адресою: м. Київ, вул. Стуса, 35/37; доставку обладнання на об'єкт замовника та його розвантаження на місці встановлення за адресою: м. Київ, вул. Стуса, 35/37 (пункт 1.2 Договору);

- вартість обладнання становить: 1 508 750 грн., крім того ПДВ - 301 750 грн. разом з ПДВ-1 810 500 грн. Замовник перераховує грошові кошти на рахунок постачальника поетапно, а саме: 1-й етап: передплату в розмірі 10% вартості обладнання протягом 2-х банківських днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін Договору; 2-й етап: передплату в розмірі 90% вартості обладнання протягом 2-х банківських днів з моменту отримання від постачальника письмового повідомлення про готовність обладнання до відвантаження зі складу (пункт 2.1 Договору);

- вартість робіт згідно підпункту 1.2.1 пункту 1.2 Договору становить: 5 000 грн., крім того ПДВ - 1 000 грн., разом з ПДВ - 6 000 грн. Замовник перераховує на поточний рахунок постачальника грошову суму в розмірі 100% вартості робіт одночасно з надсиланням йому письмового повідомлення про готовність об'єктів і обладнання до проведення цих робіт (виконані роботи згідно додатку №1 до Договору в повному об'ємі) (пункт 2.2 Договору);

- вартість доставки згідно підпункту 1.2.2 пункту 1.2 Договору становить: 2 916,67 грн., крім того ПДВ - 583,33 грн., 3 500 грн. Замовник перераховує грошові кошти на рахунок постачальника в розмірі 100% вартості доставки протягом 2-х банківських днів, починаючи з дати отримання письмового повідомлення від постачальника про готовність обладнання до відвантаження зі складу (підпункт 2.2.1 пункту 2.2 Договору);

- загальна вартість Договору складає: 1 516 666,67 грн., крім того ПДВ - 303 333,33 грн., разом з ПДВ - 1 820 000 грн. (пункт 2.3 Договору);

- виходячи з того, що вартість обладнання, містить у собі імпортну валютну складову, засновану на величині курсу євро, загальна вартість обладнання в ході виконання Договору розуміється, як величина динамічна, і фіксується, як величина постійна, тільки в день здійснення остаточних розрахунків між сторонами.

Сума, що підлягає оплаті за обладнання, визначається на день виставляння рахунка по формулі: S= S1 + ((S2xA1)/A2), де: S - загальна вартість обладнання; S1 - загальна сума вартості 1-го етапу передплати згідно пункту 2.1 Договору; S2 - вартість 2-го етапу передплати згідно пункту 2.1 Договору; A1 - вартість євро в гривнях, у день здійснення платежу за курсом Банку; A2 - вартість євро в гривнях у день підписання Договору, який складає 28 за курсом Банку (пункту 2.4 Договору);

- Договір набирає сили і діє з дня його підписання протягом одного року, а в частині виконання робіт та розрахунків до повного виконання сторонами зобов'язань (пункт 10.1 Договору).

Договір підписано уповноваженими особами, а саме, від Товариства - генеральним директором Храбаном Олександром Васильовичем, який діяв на підставі статуту, та від Товариства - генеральним директором Козовітом Олексієм Петровичем, який діяв на підставі статуту, та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорено, не розірвано, не визнано недійсним.

Таким чином, Договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами першою та другою статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, укладений позивачем і відповідачем Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Товариство звернулося з первісним позовом та просило стягнути з Компанії 564 866,48 грн., посилаючись на те, що вказані кошти були отримані відповідачем за первісним позовом без достатньої правової підстави та мають бути повернуті в порядку статті 1212 ЦК України.

Так, на думку Товариства, виставивши рахунок-фактуру від 22.01.2015 № СФ-0000026 Компанія не застосувала формулу, визначену пунктом 2.4 Договору, внаслідок чого позивач за первісним позовом перерахував за обладнання грошові кошти у сумі 1 868 680 грн., а слід було сплатити - 1 294 313,52 грн.

Отже, Товариство вважає, що Компанія без достатніх правових підстав отримала грошові кошти на суму 564 866,48 грн.

У свою чергу, Компанія заявила зустрічний позов, в якому просила визнати пункт 2.4 Договору недійсним, у в'язку з тим, що в ньому є помилка, а саме курс євро у сумі 28 грн.

На думку позивача за зустрічним позовом є підстави для застосування статті 229 ЦК України.

Господарський суд міста Києва дійшов висновку про те, що первісний та зустрічний позови є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на таке.

В договорі сторони визначили ціну обладнання в національній валюті 1810500,00грн., але без зазначення еквівалента в іноземній валюті. Передбачили динамічність ціни з урахуванням курсової різниці, але до моменту оплати. Зазначили курс, який самостійно логічно пояснити не спроможні.

Після укладення Договору Компанія виставила Товариству такі рахунки-фактури: від 18.12.2014 № СФ-0000398 на суму 140 000 грн.; від 22.01.2015 № СФ-0000026 на суму 1 686 680 грн.

Вказані рахунки були оплачені повністю Товариством без будь-яких зауважень, що підтверджується такими платіжними дорученнями: від 18.12.2014 № 1569 на суму 182 000 грн.; від 22.01.2015 № 1676 на суму 1 686 680 грн.

Компанія передала, а Товариство прийняло обладнання, що підтверджується видатковою накладною від 05.03.2015 № РН-000009 на суму 1 868 680 грн.

На вказаній накладній директором позивача за первісним позовом було зроблено напис про те, що: Товариство не погоджується з ціною дизель-генератора та буде її оспорювати; за даними позивача за первісним позовом згідно пункту 2.4 Договору вартість обладнання становить 1 294 313,52 грн.

Під час судового розгляду було виявлено, зазначення у вказаних документах реквізитів договору від 18.12.2014 № 1812-1/14.

Судом встановлено, що зазначення договору від 18.12.2014 № 1812-1/14 є помилкою, оскільки такий правочин сторонами не укладався, а відносини з купівлі-продажу обладнання виникли на підставі Договору від 17 грудня 2014 року.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що уклавши Договір, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору поставки, зокрема, щодо ціни обладнання.

Сторони документально підтвердили виконання умов Договору, а саме оплати обладнання згідно виставлених рахунків та передачу обумовленого обладнання

Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, згідно до частини другої статті 533 ЦК України.

Що ж до посилання позивача за первісним позовом на те, що курс євро у пункті 2.4 було вказано як умовний курс, то суд вважає, що у даній сумі було зроблено помилку, виходячи з такого.

Величина А1 була обумовлена сторонами Договору як вартість євро в гривнях у день підписання Договору, який складав 28 за курсом Банку.

Судом встановлено, що на день укладення (підписання) Договору, а саме 17.12.2014 курс євро за курсом Банку складає 2 064 грн. за 100 євро.

Разом з тим, з таблиці курсів валют вказаного Банку вбачається, що значення 28 було визначено лише для курсу гривні до російського рубля, тобто особа, яка готувала проект Договору помилково вказала замість курсу євро курс рубля.

Суд не вбачає підстав для застосування статті 1212 ЦК України, з огляду на таке.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Також, суд враховує, що покупець оприбуткував обладнання за ціною вказаною у видатковій накладній жодним чином не висловив при цьому заперечень щодо такої ціни.

Оскільки грошові кошти були перераховані Товариством за Договором у зв'язку з його виконанням та отримані Компанією за обладнання, яке належним чином поставлене, то підстав для стягнення грошових коштів у сумі 546 866,48 грн. немає.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Позивач оплатив товар за визначеною у Договір ціною та в момент оплати і в подальшому не вчинив дії спрямовані на зміну ціни обладнання, яка визначена у пункті 2.1 Договору.

Крім того, з суті заявлених вимог слідує, що позивач звернувся до відповідача з даним позовом оскільки не отримав очікуваного результату від укладеного з відповідачем договору через понесення додаткових, на його думку, затрат у зв'язку зі зміною курсу іноземних валют.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Крім того, отримане обладнання позивачем за первісним позовом оприбутковане та використовується за призначенням.

Що ж до вимог позивача за зустрічним позовом, то слід вказати таке.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» за змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину.

Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Таким чином, помилка на яку посилається Компанія не має істотного значення та не тягне за собою визнання пункту 2.4 Договору недійсним.

На момент звернення позивача до суду з даним позовом дія договору закінчилася, а тому зміна ціни товару, зважаючи на умови п. 2.4 є неможливою.

Оцінюючи ті обставини, на які позивач посилається суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним пункту договору, оскільки зобов'язання за спірним договором припинені.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно із статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Товариство та Компанія не подали суду належних та допустимих доказів (у розумінні статті 32 ГПК України), які б підтверджували наявність підстав для стягнення грошових коштів та визнання пункту 2.4 Договору недійсним.

З огляду на наведене у первісному та зустрічному позовах слід відмовити повністю.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача за первісним позовом та на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні первісного позову відмовити повністю.

2. У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 23.10.2015.

Суддя І.Д. Курдельчук