ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року Справа № 924/1014/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді:Дроботова Т.Б., Алєєва І.В. (доповідач), Рогач Л.І.
за участю представників:
від позивача:Почкіна О.М., дов. б/н від 02.07.2015р.;
від відповідача 1:не з'явився;
від відповідача 2:не з'явився;
від третьої особи 1:не з'явився;
від третьої особи 2:не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Будвіс"
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.04.2015р.
у справі господарського суду№924/1014/14 Хмельницької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Будвіс"
до 1.Державного підприємства "Дослідне господарство "Проскурівка" Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної Академії аграрних наук України; 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Лампка Агро"
треті особи1.Національна Академія аграрних наук України; 2.Товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія Центр"
прозобов'язання належно виконувати зобов'язання за договором про надання послуг №04/04 від 04.04.2014р. та визнання недійсним договору про виробництво сільськогосподарської продукції №27/06 від 27.06.2014р.
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 16.12.2014р., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.04.2015р. у справі №924/1014/14, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будвіс", з прийнятими судовими актами не погодився та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою разом з клопотанням про відновлення пропущеного процесуального строку на її подання, в якій просить скасувати оскаржувані судові акти та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанцій інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 05.10.2015р. задоволено вищезазначене клопотання позивача, відновлено строк для подання касаційної скарги, зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

У письмовому відзиві на касаційну скаргу ДП "Дослідне господарство "Проскурівка" Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної Академії аграрних наук України просило оскаржувані судові акти залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

В призначеному судовому засіданні касаційної інстанції 20.10.2015р. представник позивача підтримав вимоги касаційної скарги. Відповідачі та треті особи уповноважених представників не направили. Явка не визнавалась обов'язковою.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, проаналізувавши доводи з цього приводу, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Будвіс" підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 04.04.2014р. між Державним підприємством "Дослідне господарство "Проскурівка" Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будвіс" (виконавець) укладений договір про надання послуг №04/04, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується надати замовникові такі послуги: проведення передпосівної підготовки земельних ділянок під с/г культури; посів, садіння і підживлення с/г культур; обробіток с/г культур засобами захисту; збирання врожаю; підготовка продукції до первинної реалізації, тощо.

Відповідно до п. 1.3. договору замовник надає виконавцю доступ до земельних ділянок площею 1 929 га з метою надання послуг відповідно до умов цього договору та передає їх картографічне зображення на місцевості.

Послуги надаються виконавцем з використанням власних чи третіх осіб матеріалів, обладнання та засобів, а замовник зобов'язується прийняти і оплатити надані послуги (пп. 1.1, 1.2).

Пунктом 5.1 договору визначено, що здавання-приймання наданих послуг здійснюється сторонами згідно актів здавання-приймання наданих послуг з відображенням вартості понесених витрат.

Відповідно до п. 6.1.1 договору, виконавець зобов'язався своїм силами і засобами чи із залученням третіх осіб надати послуги в обсягах і строки, визначені даним договором.

Згідно з п. 6.1.3 договору, виконавець зобов'язаний для надання послуг залучати власних чи третіх осіб працівників та використовувати власні чи залучені третіх осіб технічні та транспортні засоби.

Також господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.05.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будвіс" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мрія Центр" (третя особа 2) укладений договір про надання послуг №БМ_1, відповідно до умов якого третя особа 2 зобов'язалася надати позивачу послуги у рослинництві, із використанням сільськогосподарської техніки з обслуговуючим персоналом на умовах, визначених цим договором, а позивач зобов'язався створити належні умови для надання послуг, прийняти їх та оплатити обумовлену договором грошову суму.

29.05.2014р. виконавцем направлено на адресу замовника лист №21 про початок польових робіт з 31.05.2014р. з проханням замовника забезпечити доступ до земельних ділянок, зазначених у додатку №1 до договору.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Звертаючись з даною позовною заявою позивач посилався на те, що ДП "Дослідне господарство "Проскурівка" чинить перешкоди у доступі до земельної ділянки площею 1929га тим самим неналежно виконує свої зобов'язання по договору про надання послуг №04/04 від 04.04.2014р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що ДП "Дослідне господарство "Проскурівка" за умовами вищезазначеного договору взяв на себе зобов'язання надати доступ до земельної ділянки лише позивачу, а не будь-якій іншій третій особі.

Разом з тим, як вже зазначалось вище, та це було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, проте залишилось без належної уваги, відповідно до умов договору про надання послуг №04/04 від 04.04.2014р., зокрема, п. 6.1.1 договору, виконавець зобов'язався своїм силами і засобами чи із залученням третіх осіб надати послуги в обсягах і строки, визначені даним договором.

Виконавець зобов'язаний для надання послуг залучати власних чи третіх осіб працівників та використовувати власні чи залучені третіх осіб технічні та транспортні засоби (п. 6.1.3 договору).

Поза увагою господарських судів попередніх інстанцій залишились приписи ст. 902 ЦК України відповідно до яких виконавець повинен надати послугу особисто, а у випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення умов договору.

Крім того, заявник касаційної скарги наголошує, що умовами договору не передбачено, як погодження з ДП "Дослідне господарство "Проскурівка" залучення третіх осіб до виконання зобов'язань за договором №04/04 від 04.04.2014р., так і попереднє надання підтверджуючих документів про їх залучення та сільськогосподарської техніки.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно із правовою позицією, викладеною у п. 2.10 постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, при вирішенні спору господарський суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

Вирішуючи спір у даній справі про визнання недійсним договору про виробництво сільськогосподарської продукції №27/06 від 27.06.2014р., укладеного між відповідачами, господарськими судами попередніх інстанцій не з'ясовано, в чому полягає порушення прав та інтересів позивача, за захистом яких останній звернувся з даним позовом.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012р. рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 1117 ГПК України).

Відповідно до п. 3 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові акти попередніх інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, дати їм належну юридичну оцінку, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, з ухваленням законного й обґрунтованого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будвіс" - частково задовольнити.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.04.2015р. та рішення господарського суду Хмельницької області від 16.12.2014р. у справі №924/1014/14 - скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Т.Б. Дроботова
Суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя Л.І. Рогач