РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2015Справа №910/22260/15

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА"

до Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім"

про відшкодування шкоди у розмірі 6 425,81 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Грабовський О.О. (довіреність № 58/ЗОВ ввід 12.12.2014)

від відповідача: Будя К.С. (довіреність б/н від 05.01.2015)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" про відшкодування шкоди у розмірі 7 032,41 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Приватним акціонерним товариством "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА" на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту від 18.04.2014 р. № 311-07-2610-30, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування, а тому позивачем, відповідно до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України, перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільна відповідальність власника/водія транспортного засобу «Honda», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, з вини водія якого трапилось ДТП, що підтверджується постановою суду, була застрахована в Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім", позивач просить стягнути з відповідача шкоду у розмірі 4 975,00 грн. в судовому порядку, оскільки відповідачем лише частково було відшкодовано шкоду, а також 1 955,18 грн. інфляційних втрат та 102,33 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2015 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі 910/22260/15, розгляд справи призначено на 22.09.2015.

10.09.2015 через відділ діловодства суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла витребувана судом інформація.

22.09.2015 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 22.09.2015 з'явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання 22.09.2015 не з'явився, витребуваних ухвалою суду від 31.08.2015 документів не надав, проте, від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні 22.09.2015 надав суду пояснення щодо обставин справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2015 р. розгляд справи відкладено на 15.10.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 15.10.2015 р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

Так, відповідач зазначає, що ним був складений страховий акт, у кому визначено, що сума, яка підлягає відшкодуванню становить 8 442,04. Платіжним дорученням від 19.12.2014 р. № 4194 відповідач сплатив вказану суму позивачу, а тому підстави для задоволення суми більшої - відсутні в силу приписів Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Крім того, відповідач зазначає, що застосування ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин є неправомірним.

У судовому засіданні 15.10.2015 р. оголошено перерву до 20.10.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 20.10.2015 р. представник позивача надав заяву про уточнення розміру позовних вимог.

У вказаній заяві позивач зазначає, що при подачі позовної заяви не було враховано розміру франшизи, а тому, з вирахуванням зазначеної суми просить суд стягнути з відповідача 4 465,00 грн. основного боргу, 1 848,51 грн. інфляційних втрат, 112,30 грн. 3% річних.

Згідно абз.1 п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

За таких обставин, подана позивачем заява про уточнення позовних вимог за своєю правовою природою є заявою про зменшення позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву позивача про зменшення позовних вимог до розгляду, таким чином має місце нова ціна позову.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.10.2015 р. заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, надав усні пояснення по справі.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з огляду на визначені ст. 69 ГПК України строки вирішення спору, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 20.10..2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18.04.2014 р. між Приватним акціонерним товариством "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА" (далі - страховик) та ОСОБА_3 (далі - страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 311-07-2610-30, відповідно до якого застраховано транспортний засіб марки «BMW», державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до довідки ДАІ № 9427349 про дорожньо-транспортну пригоду, 22.08.2014 р. в районі 7 км автошляху Осокорки-Проців, Бориспільського району, сталася дорожньо-транспортна пригода (наїзд на транспортний засіб) між транспортним засобом марки «Honda», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, транспортним засобом марки «BMW», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.09.2014 р. у справі № 359/9285/14-п ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.08.2014 р. страхувальник звернувся до позивача з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, у якій зазначив, що дану виплату просить здійснити шляхом перерахування суми на рахунок СТО.

Протоколом огляд транспортного засобу від 01.10.2014 р. встановлено вид та характер пошкоджень транспортного засобу «BMW», державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Відповідно до звіту № 3227 від 06.10.2014 р., складеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_5, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «BMW», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок пошкодження складає 12 203,39 грн.

27.10.2014 р. позивач, на підставі страхового акту № 10449-Т від 16.10.2014 р., розрахунку суми страхового відшкодування, з урахуванням рахунку-фактури № 419790 від 23.09.2014 р., виставленим ТОВ «АВТ Баварія», виплатив страхове відшкодування у розмірі 13 417,04 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2097 від 27.10.2014 р.

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4, яка керувала транспортним засобом марки «Honda», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на момент скоєння ДТП застрахована Приватним акціонерним "Київський страховий дім" (відповідач у справі), за полісом № АІ/6282928, відповідно до наявної у матеріалах справи копії даного полісу, з лімітом відповідальності за шкоду майну 50 000,00 грн. та з франшизою 510,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з вимогою вих. № 2229 від 20.11.2014 р.про виплату страхового відшкодування у розмірі 13 417,04 грн.

Відповідач 19.12.2014 р. платіжним дорученням № 4194 сплатив позивачу суму відшкодування у розмірі 8 442,04 грн.

24.12.2014 р. позивач направив відповідачу вимогу за вих. № 2438 від 23.12.2014 р. щодо здійснення доплати страхового відшкодування у розмірі 4 975,00 грн.

Однак, за твердженням позивача, відповідач доплату у розмірі 4 975,00 грн. не здійснив, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність особи, що керувала транспортним засобом марки «Honda», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована відповідачем, то останній взяв на себе обов'язок відшкодувати шкоду заподіяну третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу «Honda», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Як підтверджено матеріалами справи, позивачем здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 13 417,04 грн., в той час як відповідачем відшкодовано лише 8 442,04 грн.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно із ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. Тому виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування Страховик набуває права зворотної вимоги до Страховика винної особи у сумі виплаченого страхового відшкодування, але у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-50гс15.

Відповідно до приписів статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Як передбачено полісом № АІ/6282928, розмір франшизи становить 510,00 грн., у зв'язку з чим вартість страхового відшкодування, яка повинна бути виплачена відповідачем, становить 4 465,00 грн. (13 417,04 - 8 442,04 - 510,00 = 4 465,00 грн.).

При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що позивач для отримання страхового відшкодування за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП мав дотримуватись вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки він є страховиком за договором добровільного страхування, і, виплативши страхове відшкодування, набуває право зворотної вимоги до страховика (винної особи) в сумі страхового відшкодування у межах суми фактичних витрат страхувальника за вирахуванням франшизи (постанова ВСУ від 15.04.2015 у справі №910/7163/14).

Частина 1 ст. 33 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА" про стягнення страхового відшкодування у розмірі 4 465,00 грн.,у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1 848,51 грн. інфляційних втрат та 112,30 грн. 3% річних.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних з огляду на наступне.

Цивільні права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах виникли з позадоговірних відносин, які регулюються, зокрема, нормами права, закріпленими в главі 82 Цивільного кодексу України та законодавством про страхування.

Приписи ст. 625 Цивільного кодексу України не поширюються на правовідносини, що виникли у зв'язку із завданням шкоди, а тому у задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід відмовити.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 11.02.2015 р. у справі № 908/1757/14, від 24.03.2015 р. у справі № 910/17021/14, від 08.07.2015 р. у справі № 910/26074/14.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" (04053, м. Київ, вул. Артема, будинок 37-41, код 25201716) на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА" (04053, м. Київ, вул. Обсерваторна, будинок 17, літ. А, код 21626809) 4 465,00 грн. страхового відшкодування та 1 827,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 23.10.2015 р.

Суддя С.О. Турчин