КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2015 р. Справа№ 910/16631/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - 1 Дяденко Н.В.

від відповідача - 2 Цуканова С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства „Сніжинка" на рішення Господарського суду м. Києва від 12.08.2015 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Фермерського господарства „Сніжинка"

до Публічного акціонерного товариства „ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ"

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення 124904,55 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ФГ «Сніжинка» звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до відповідачів про стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.08.2015 по справі № 910/16631/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Фермерське господарство "Сніжинка" звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду м. Києва від 12.08.2015 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2015 апеляційну скаргу Фермерського господарства "Сніжинка" було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника відповідача - 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду є правомірним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суджу без змін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду скарги повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представники відповідачів в судове засідання з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

09.01.2013 між Публічним акціонерним товариством "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ" в особі його Запорізької обласної дирекції та Фермерським господарством «Сніжинка» був укладений договір банківського поточного рахунку № TF.92105.001, відповідно до умов якого банк відкрив клієнту мультивалютний поточний рахунок № 3805.

В подальшому між позивачем та відповідачем 1 укладено кредитний договір від 31.01.2013 № MKLVU2.92105.002.

Відповідно до умов даного договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 215000 грн, термін користування кредитом до 30.01.2014, процентна ставка за користування кредитом 25 % річних, рахунок для погашення кредиту, сплати відсотків та комісій - 3739.2.081650317, позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ "ВБР", для погашення заборгованості за кредитом.

Додатковою угодою від 13.12.2013 № 1 сторони погодили термін користування кредитом - до 12.01.2015 та процентну ставку за користування кредитом 21 % річних.

15.12.2014 позивач звернувся до відповідача 1 з платіжними дорученнями №№ 80, 81 на перерахування коштів з поточного рахунку позивача, який відкритий в ПАТ "ВБР" на загальну 218710,93 грн на рахунок № 0317 із призначеннями платежу "сплата % за листопад 2014 згідно кредитного договору від 31.01.2013 № MKLVU2.92105.002 без ПДВ" та "сплата кредиту за 2014 згідно кредитного договору від 31.01.2013 № MKLVU2.92105.002 без ПДВ" відповідно.

Крім того, позивач звертався до відповідача 1 з листами від 08.12.2014 вих. № 50 та від 17.12.2014 вих. № 52 з проханням перерахувати кошти з поточного рахунку позивача № 3805 на рахунок № 0317 в ПАТ "ВБР", зазначивши призначення платежу: "погашення кредиту за кредитним договором від 31.01.2013 № MKLVU2.92105.002".

Проте, відповідач - 1 листами від 26.12.2014 за вих. № 1456 та № 1465 повідомив позивача про введення в банку з 28.11.2014 тимчасової адміністрації та про відмову у виконанні платіжних доручень позивача згідно ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду мотивує свої вимоги тим, що оскільки банком були порушені умови договору банківського поточного рахунку та не виконанні зобов`язання за ним, банк повинен нести перед позивачем відповідальність у вигляді сплати останньому пені, 3% річних та інфляційних втрат, що нараховуються відповідно до умов договору та припису чинного законодавства України у разі неналежного виконання стороною своїх зобов`язань за договором.

Відповідач 1, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зазначає, що відповідно до приписів чинного законодавства України, під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами.

Відповідач 2 своїм правом на подання відзиву на позовні вимоги та відзиву на апеляційну скаргу не скористався, письмових пояснень стосовно заявлених вимог судам обох інстанцій не надав.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, станом на 28.11.2014 (дата запровадження у банку тимчасової адміністрації) на поточному рахунку позивача № 3805 знаходилися грошові кошти у розмірі 12890,76 грн, а станом на 15.12.2014 (дата платіжних доручень позивача від 15.12.2014 №№ 80, 81) на рахунку знаходились кошти у розмірі 234609,39 грн.

Грошові кошти у розмірі 221718,63 грн надійшли на рахунок позивача вже після запровадження в ПАТ "ВБР" процедури тимчасової адміністрації, що підтверджується відповідними виписками банку з поточного рахунку позивача, а тому обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" на них не поширюються.

Звертаючись із даним позовом до суду про стягнення з відповідачів пені, 3% річних та інфляційних втрат, позивач зазначає, що Господарським судом міста Києва в рамках справи № 908/503/15-г був встановлений факт порушення банком своїх зобов`язань за договором банківського поточного рахунку по відношенню до позивача та зобов`язано банк перерахувати кошти ФГ «Сніжинка» з одного рахунку, відкритому у ПАТ „ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ" на інший рахунок, відкритий в цьому ж банку, що відповідно є підставою для нарахування та стягнення з банку штрафних санкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2015, дійсно було встановлено факт порушення банком своїх зобов`язань за договором банківського вкладу та зобов'язано ПАТ "ВБР" перерахувати грошові кошти у розмірі 218710,93 грн. з поточного рахунку № 3805 фермерського господарства "СНІЖИНКА" в ПАТ "ВБР" на рахунок № 0317 в ПАТ "ВБР", зазначивши призначення платежу - погашення кредиту за кредитним договором від 31.01.2013 № MKLVU2.92105.002.

В той же час, не зважаючи на наявність законних та обґрунтованих підстав для нарахування банку пені, 3% річних та інфляційних втрат, судом першої інстанції правомірно було відмовлено в задоволені таких вимог позивачу, з урахуванням наступного.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 27242,63 грн пені нарахованої за період з 16.12.2014 по 05.02.2015; 3397,51 грн 3 % річних нарахованих за період з 16.12.2014 по 05.02.2015 та 94264,41 грн інфляційних втрат нарахованих за період з грудня 2014 року по травень 2015 року.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 зазначеного Закону).

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 № 743 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 № 132 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР", згідно з яким з 28.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію в банку.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ "ВБР" запроваджено строком на три місяці з 28.11.2014 по 27.02.2015.

В подальшому, повноваження тимчасової адміністрації були продовжені, а в останнє виконавча дирекція Фонду своїм рішенням від 27.03.2015 № 077/15 продовжила повноваження на тимчасову адміністрацію ПАТ "ВБР" з 27.03.2015 до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ВБР".

У відповідності із ст. 85 Закону України «Про банки і банківську діяльність», з метою створення сприятливих умов для відновлення фінансового стану банку, який відповідав би встановленим цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України вимогам, Національний банк України має право введення мораторію на задоволення вимог кредиторів під час здійснення тимчасової адміністрації, але на строк не більше шести місяців.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів поширюється на зобов'язання, строки виконання яких настали до призначення тимчасової адміністрації.

Положеннями статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими законодавчими актами під час тимчасової адміністрації та ліквідації банків та в питаннях регулювання правовідносин у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452 від 23.02.2012.

Статтею 1 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Таким чином, для правовідносин, що виникають під час тимчасової адміністрації або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними є норми Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Пунктом 1.15. глави 3 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджених Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2 визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів);

4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Отже, враховуючи, що на момент звернення позивача до господарського суду із вимогами про стягнення з відповідача неустойки та нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, у ПАТ "ВБР" запроваджено тимчасову адміністрацію та беручи до уваги обмеження, встановлені п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та п. 1.15 глави 3 вищевказаних Положень, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів 27242,63 грн. пені; 3397,51 грн. 3 % річних та 94264,41 грн. інфляційних задоволенню не підлягають.

Посилання апелянта на рішення Господарського суду міста Києва у справі № 908/503/15-г, яким задоволено позовні вимоги ФГ «Сніжинка» та зобов`язано відповідача перерахувати кошти з одного рахунку на інший, на які позивачем нараховані штрафні санкції, не приймаються колегією суддів як доказ можливості нарахування штрафних санкцій в період введення тимчасової адміністрації в банку, оскільки, як вбачається із тексту вказаного рішення місцевого суду, для задоволення позовних вимог застосовувалися норми ч.6 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка не має жодного відношення до спірних відносин, в рамках справи № 910/16631/15.

Щодо твердження апелянта стосовно того, що судом першої інстанції не було вмотивовано відмову вимог позивача до відповідача - 2: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і це є підставою для скасування рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Нормами чинного ГПК України, а саме ст. 104 визначений вичерпний перелік підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, і така підстава - як відсутність мотивації для відмови у позові, в даному переліку відсутня і фактично, по суті, в даному питані місцевим судом вірно було прийнято рішення про відмову у задоволені позовних вимог щодо відповідача - 2, що в свою чергу виключає можливість зміни чи скасування рішення в такій частині.

Стосовно твердження позивача про те, що відповідача - 2 повинен нести відповідальність, в тому числі й майнову, за банк перед його кредиторами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до розділу 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках.

Також питання повноважень та зобов`язань уповноваженої особи фонду визначені у Рішенні Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2 від 05.07.2012 «Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку».

Отже, як зазначено вище, фонд та уповноважена особа такого фонду, відповідно до положень чинного законодавства України, здійснює функції щодо гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, і не є правонаступниками банків, в яких введені тимчасова адміністрація, а отже не несуть повної відповідальності, в тому числі і зокрема майнової, за зобов'язаннями банку перед кредиторами та не зобов`язані із власних коштів сплачувати штрафні санкції за неналежне виконання банком своїх договірних зобов`язань перед кредиторами в період дії тимчасової адміністрації.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на те, що відповідачем не надано суду обгрунтованих та допустимих доказів на підтвердження законності своїх дій та вмотивованого невиконання умов договору, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з вищевикладеного суд правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог Фермерського господарства „Сніжинка", а тому апеляційна скарга Фермерського господарства „Сніжинка" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Фермерського господарства „Сніжинка" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства „Сніжинка" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 у справі № 910/16631/15- без змін.

Матеріали справи № 910/16631/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко