РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015Справа №910/24011/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Аграрного фонду

про стягнення 94 297,15 грн.

Представники сторін:

від позивача: Деруга Н.О. - представник за довіреністю № 135 від 06.05.2014 року;

від відповідача: Пронін О.А. - представник за довіреністю № 356 від 08.01.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" до Аграрного фонду про стягнення 94 297,15 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 4 травня 2011 року між державним підприємством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та Аграрним фондом укладено договір складського зберігання зерна № 157/11.

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" надав послуги із зберігання зерна на загальну суму 94 297,15 грн., а відповідач не оплатив ці послуги.

У зв'язку з чим позивач звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 10.09.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 28.09.2015 року.

05.10.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав пояснення по справі.

В судовому засіданні 28.09.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача визнав позовні вимоги.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

4 травня 2011 року між державним підприємством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та Аграрним фондом укладено договір складського зберігання зерна № 157/11.

Відповідно до ч.1 статті 957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Згідно з п.1.1 договору, поклажодавець зобов'язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, жита, кукурудзи, ячменю (об'єкту державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ, за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажодавцем.

Договір набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2011 року, але у будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі.

Відповідно до п. 3.1.5 договору зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання.

На підтвердження прийняття зерна від Аграрного фонду, публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" видало складські квитанції на зерно № 50 від 05.05.2011 року, № 512 від 25.12.2013 року, № 515 від 25.12.2013 року, № 519 від 30.12.2013 року, № 521 від 30.12.2013 року.

Відповідно до п. 3.3.2. договору, поклажодавець зобов'язаний відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку визначеному підпунктом 3.1.4. цього договору.

Згідно з п. 4.1. договору, розрахунки відшкодування витрат, по зберіганню проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Відшкодування витрат по зберіганню зернового складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів.

Відповідно до 4.2. договору, граничний розмір відшкодування витрат по зберіганню зерна, придбаного за кошти державного бюджету, встановлюється відповідно до Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України».

Пунктом 4.3. договору встановлено, що розмір відшкодування витрат за тонну становить 17,50 грн.

Відповідно до п 4.4. договору, поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання.

Відповідно до актів виконаних робіт до договору складського зберігання зерна від 04.05.2011 року № 157/11 та розрахунку обсягів коштів за зберігання об'єктів державного цінового регулювання (жовтень-грудень 2012 року, березень-липень 2014 року), зерновим складом надано послуги із зберігання зерна (об'єкта державного цінового регулювання) на суму 94 297,15 грн.

Отже, Аграрний фонд не виконавши своє зобов'язання заборгував позивачеві 94 297,15 грн.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Позивач направив відповідачу вимогу про оплату заборгованості в сумі 94 297,15 грн. вих. № 130-2-12/3379 від 08.07.2015 року, отримана останнім 14.07.2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 013.

Відповідач не виконав вимогу позивача.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в розмірі 94 297,15 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і визнаний відповідачем, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.06.2011 року №3674-VI, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28 грудня 2014 року № 80-VIII, з 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218,00 грн.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Враховуючи викладене, при зверненні з позовом до суду, позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 1 414,46 грн. виходячи з ціни позову 94 297,15 грн., проте сплатив 1885,95 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 98129 від 24.07.2015 року.

На підставі п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» суд повертає, за ухвалою суду, суму судового збору в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49 ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Аграрного Фонду (01001, м. Київ, вул. Грінченка, будинок 1; ідентифікаційний код: 33642855) на користь публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ідентифікаційний код: 37243279) основний борг в розмірі 94 297 (дев'яносто чотири тисячі двісті дев'яносто сім) грн. 15 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 414 (одна тисяча чотириста чотирнадцять) грн. 46 коп.

3. Повернути публічному акціонерному товаристві "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ідентифікаційний код: 37243279) з Державного бюджету України (р/р 3001, Одержувач: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Банк одержувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, ідентифікаційний код 37993783, код платежу: 22030001) судовий збір в сумі 471 (чотириста сімдесят одна) грн. 49 коп. як такий, що внесений у більшому розмірі, ніж передбачено законом, перерахований за платіжним дорученням № 98129 від 24.07.2015 року, яке знаходиться в матеріалах справи № 910/24011/15.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 15.10.2015 року.

Суддя С.М. Мудрий