РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2015Справа №910/20460/15

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Мегаполісжитлобуд»
простягнення 282 021,28 грн.
Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача:Величко Д.В. (дов. №б/н від 01.02.2015 р.); ОСОБА_3 (дов. №б/н від 01.02.2015 р.);
від відповідача:Конончук З.В.(дов. №1507 від 27.08.2015 р.);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1.) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаполісжитлобуд» (надалі - ТОВ «Мегаполісжитлобуд») про стягнення 282 021,28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Попереднього договору оренди б/н від 18.03.2014 р. в частині повернення авансового платежу у розмірі 275 145,37 грн., що еквівалентно 12 806,96 дол. США по офіційному курсу НБУ станом на 07.08.2015 р. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2 532,85 грн., витрат понесених ним у зв'язку із укладенням Попереднього договору у розмірі 4 343,06 грн., а також витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 4 250,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.08.2015 р. порушено провадження по справі №910/20460/15, розгляд справи призначено на 27.08.2015 р.

27.08.2015 р. представником відповідача через загальний відділ суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники позивача в судове засідання 27.08.2015 р. з'явились, надали усні пояснення по справі та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник відповідача в судове засідання 27.08.2015 р. з'явився, підтримав клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 27.08.2015 р., судом на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 05.10.2015 р.

05.10.2015 р. представником відповідача через загальний відділ суду було подано заперечення на позовну заяву.

В судовому засіданні 05.10.2015 р., судом на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 07.10.2015 р.

Представники позивача в судове засідання 07.10.2015 р. з'явились, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, подали письмові пояснення щодо заперечень відповідача.

Представник відповідача в судове засідання 07.10.2015 р. з'явився, проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні 07.10.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.03.2014 р. між ТОВ «Мегаполісжитлобуд» (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) було укладено попередній договір щодо укладення договору оренди, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою К.В., зареєстрований в реєстрі за №170 (надалі - Попередній договір), згідно умов якого сторони зобов'язуються протягом 90 днів після настання відкладальної обставини, на умовах, передбачених в цьому попередньому договорі, укласти договір оренди.

Відповідно до п. 1.14. попереднього договору відкладальна обставина - це настання в сукупності всіх наведених нижче обставин (умов): отримання орендодавцем акту введення в експлуатацію, сертифікату, свідоцтва на право власності та інших документів щодо торгового центру та/або приміщення, які можуть бути необхідні для укладення договору оренди із нотаріальним посвідченням відповідно до законодавства України.

Пунктом 12.1 Попереднього договору визначено, що впродовж строку, вказаного в додатку 2 (п. 11), орендар зобов'язаний сплатити орендодавцеві на банківський рахунок, вказаний в цьому договорі, або банківський рахунок, зазначений у відповідному рахунку орендодавця (якщо орендодавець направить такий рахунок орендареві) платіж у якості попередньої оплати (авансу) в рахунок сплати орендної плати (основної орендної плати, експлуатаційної орендної та маркетингової орендної плати) за договором оренди, сума якого вказана в додатку 2 (п. 10). Орендар зобов'язаний сплатити авансовий внесок незалежно від виставлення орендодавцем відповідного рахунка.

Відповідно до п. 10 Додатку 2 до Попереднього договору авансовий внесок становить 145 263,53 грн., ПДВ - 29 052,71 грн., всього з урахуванням ПДВ - 174 316,24 грн., але не менше гривневого еквіваленту 14 888,44 доларів США по офіційному курсу НБУ (без ПДВ).

Згідно з п. 11 Додатку 2 до Попереднього договору строк сплати авансового внеску:

- протягом 10 календарних днів з моменту укладення попереднього договору орендар сплачує 104 128,06 грн., ПДВ - 20 825,78 грн., всього з урахуванням ПДВ - 124 954,64 грн., але не менше гривневого еквіваленту 10 672,44 доларів США по офіційному курсу (без ПДВ);

- Протягом 5 (п'яти) робочих днів після підписання протоколу допуску орендар сплачує 41 134,67 грн., ПДВ - 8 227,93 грн., всього з урахуванням ПДВ - 49 361,60 грн., але не менше гривневого еквіваленту 4 216,00 доларів США по офіційному курсу (без ПДВ).

20.03.2014 р. відповідачем було виставлено позивачу рахунок №53 на загальну суму 127 016,56 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 27.03.2014 р. позивач на виконання умов Попереднього договору сплатив відповідачу авансовий внесок у розмірі 127 016,55 грн. з ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням №176 від 27.03.2014 р. Таким чином позивач виконав свої зобов'язання щодо сплати авансового внеску.

Спір у даній справі виник у зв'язку з тим, що, на думку позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд" в порушення умов Попереднього договору свої зобов'язання не виконало, торговий центр у встановлені договором строки не відкрило, внаслідок чого позивач листом №03/03 від 03.03.2015 р. відмовився від підписання нового Попереднього договору та просив повернути сплачений аванс.

21.05.2015 р. позивач звернувся до відповідача з листом №21/05 в якому просив повернути сплачений аванс.

У відповідь на вказаний лист відповідач гарантував, що авансовий внесок буде повернуто позивачу в повному обсязі до 10.07.2015 р., що підтверджується листом №1433 від 27.05.2015 р.

Проте, як зазначає позивач станом на момент його звернення до суду з даним позовом відповідачем аванс повернуто не було, у зв'язку із чим за ним виникла заборгованість в сумі 275 145,37 грн., що еквівалентно 12 806,96 дол. США по офіційному курсу НБУ станом на 07.08.2015 р.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 5 ст. 182 Господарського кодексу України відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 статті 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Статтею 182 Господарського кодексу України визначено, що за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу України).

При цьому, зобов'язання встановлене попереднім договором. припиняється якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ч. 3 ст. 635 Цивільного кодексу України).

Частиною 4 ст. 182 Господарського кодексу України визначено, що зобов'язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні.

Частиною 2 ст. 635 Цивільного кодексу України встановлено, що сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1.16 Попереднього договору визначено, що дата відкриття - визначена орендодавцем відповідно до цього попереднього договору дата відкриття торгового центру для громадськості. Дата відкриття встановлюється відповідно до додатку 2 пункт 3. Орендодавець має право змінити дату відкриття та встановити іншу дату як дату відкриття відповідно до положень цього договору. В такому випадку до орендодавця не можуть застосовуватись будь-які штрафні санкції або інші негативні наслідки, якщо інше прямо не передбачено попереднім договором.

Згідно з п. 11.1 Попереднього договору, попередньо визначений строк, протягом якого орендодавець має намір відрити торговий центр для відвідувачів, визначений в додатку 2 (пункт 3). Орендодавець повідомляє орендаря про попередню дату відкриття не менше як за 6 місяців. Дата відкриття повинна наступити не пізніше спливу 6 місяців після закінчення вказаного в додатку 2 періоду, в якому попередньо заплановано дата відкриття торгового центру.

Відповідно до п. 3 Додатку 2 до Попереднього договору сторони встановили, що орієнтовна дата відкриття наступить в четвертому кварталі 2014 року.

12.02.2015 р. відповідач на підставі ч. 1 ст. 182 Господарського кодексу України та п. 15.2 Попереднього договору звернувся до позивача з листом №1299 в якому у зв'язку із ненастанням відкладальної обставини пропонував укласти новий Попередній договір.

03.03.2015 р. позивачем на адресу відповідача було надіслано лист №03/03 про розірвання Попереднього договору та повернення авансового внеску у розмірі 127 016,56 грн.

Пунктом 12.5 Попереднього договору визначено, що у випадку припинення дії даного договору (розірвання або відмови) з вини орендодавця, авансовий внесок (його залишок) підлягає поверненню орендарю протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дати припинення попереднього договору з вини орендодавця та отримання від орендаря письмового повідомлення про повернення авансового внеску.

Не отримавши відповіді на вказаний лист позивачем на адресу відповідача було надіслано лист №21/05 від 21.05.2015 р. про повернення сплаченого авансового внеску.

У відповідь на листи позивача відповідач листом №1433 від 27.05.2015 р. підтвердив припинення дії Попереднього договору та гарантував повернення авансового внеску у розмірі 127 016,55 грн. до 10.07.2015 р.

Проте, як свідчать матеріали справи та не заперечувалось відповідачем авансовий внесок у розмірі 127 016,55 грн. ним позивачу повернуто не було.

Отже, з огляду на положення п. 12.5 Попереднього договору та враховуючи, що Основний договір не укладено у зв'язку з невиконанням відповідачем покладених на нього Попереднім договором обов'язків, необхідних для укладення Основного договору, вимоги позивача про стягнення з відповідача авансового внеску є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню у розмірі 127 016,55 грн., тобто у розмірі в якому позивач на виконання умов Попереднього договору сплатив авансовий внесок.

В іншій частині позовних вимог про стягнення авансового внеску у розмірі 148 128,81 грн. необхідно відмовити, оскільки п.п. 1.6 п. 1 ст.1 Додатку 1 до Попереднього договору на який посилається позивач викладено в редакції Основного договору оренди, який відповідно до 3.1 набуває чинності з моменту його підписання сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації (якщо така реєстрація вимагається відповідно до законодавства України) та діє до закінчення строку оренди.

Таким чином, оскільки, Основний договір сторонами укладено не було то його положення, в тому числі і п.п. 1.6 п. 1 ст.1 не набули чинності, що виключає можливість його застосування у спірних правовідносинах.

Також, суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на укладення Попереднього договору у розмірі 4 343,06 грн., оскільки пунктом 18.3 Попереднього договору передбачено, що витрати, пов'язані із укладенням (у тому числі, пов'язані із нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією) попереднього договору, нового попереднього договору та договору оренди, несе саме орендар.

При цьому, п. 14.10 Попереднього договору сторони погодили, що за даним договором сторони не компенсують одна іншій упущену вигоду ні за яких обставин.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2 532,85 грн., суд відзначає таке.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п. 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (із змінами) обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача коштів, які були перераховані позивачем у якості авансового внеску згідно Попереднього договору.

З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку, що обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як авансовий платіж, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим підстави для нарахування і стягнення 3% річних відсутні.

Наведена позиція також викладена і у Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 р. №01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів».

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2 532,85 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основної заборгованості (авансового внеску) у розмірі 127 016,55 грн., внаслідок чого позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати позивача по оплаті послуг адвоката в розмірі 4 250,00 грн. підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Отже, обов'язковою умовою для відшкодування адвокатських витрат є наявність належних доказів, що послуги були надані саме адвокатом та наявність їх оплати.

20.07.2015 р. між позивачем та Адвокатським бюро Величка Д.В. був укладений договір про надання правової допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а бюро зобов'язується надати клієнту правову допомогу, яка полягає у наступному: консультування, підготовка документів та представництво інтересів клієнта у суді та виконавчій службі, щодо вирішення питання про повернення авансового внеску від ТОВ «Мегаполісжитлобуд».

Позивач на виконання умов договору про надання правової допомоги сплатив на користь Адвокатського бюро Величка Д.В. грошові кошти в сумі 4 250,00 грн., що підтверджується квитанцією від 24.07.2015 р.

Підтвердженням того, що Величко Д.В. адвокат, є свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №4303 від 25.04.2012 р.

Відповідно до п. 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку, що витрати на оплату послуг адвоката підлягають частковому задоволенню в сумі 1 914,11 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаполісжитлобуд» (01004, м. Київ, вул. Червоноармійська/Басейна, 13-/2, літ. «А»; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (91055, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) основний борг (авансовий внесок) у розмірі 127 016 (сто двадцять сім тисяч шістнадцять) грн. 55 коп., судовий збір у розмірі 2 540 (дві тисячі п'ятсот сорок) грн. 33 коп. та витрати на послуги адвоката у розмірі 1 914 (одна тисяча дев'ятсот чотирнадцять) грн. 11 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 12.10.2015 р.

Суддя В.О. Демидов