ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2015 р. Справа № 911/3752/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, смт. Меліоративне, Дніпропетровської області

до Приватного акціонерного товариства «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», смт.Коцюбинське

про стягнення 33480,00 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2

Від відповідача: ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі позивач) до Приватного акціонерного товариства «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» (далі відповідач) про стягнення 33480,00 грн.

Провадження у справі №911/3752/15 порушено відповідно до ухвали суду від 26.08.2015 року та призначено справу до розгляду на 15.09.2015 року.

09.09.2015 року до господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

14.09.2015 року до господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та відзив, в якому відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Розгляд справи відкладався до 01.10.2015 року.

В судовому засіданні 01.10.2015 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач проти позову заперечував, подав клопотання про зупинення провадження у справі.

Судом було відхилено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, оскільки таке клопотання не обґрунтовано жодними доказами, не надано доказів прийняття судом до розгляду заяви про перегляд рішення у справі № 911/973/14 за нововиявленими обставинами. Крім того, рішення у справі № 911/973/14 про стягнення боргу є чинним, зі всієї суми заборгованості спірними (які підлягають перегляду за нововиявленими обставинами) є лише 15000 грн. Станом на момент розгляду справи рішення у справі № 911/973/14 про стягнення боргу є чинним, тому відсутні підстави для зупинення провадження у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, 21.10.2013 року між ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» (Замовник, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Виконавець, позивач) було укладено Договір на проведення оцінки майна (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору позивач прийняв на себе зобовязання протягом 20 робочих днів провести незалежну оцінку майна, наведеного у Додатку до Договору, що є приватною власністю відповідача, а відповідач - сплатити вартість таких робіт (40 000,00 грн.).

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що оплата за роботу підлягає перерахуванню на розрахунковий рахунок позивача протягом шістдесяти робочих днів з моменту підписання Договору. Останнім днем цього строку є 15.01.2014 року.

Роботи були виконані позивачем та прийняті відповідачем 11.11.2013 року, про що складено ОСОБА_2 приймання-передачі Звіту про незалежну оцінку.

Однак, відповідач своєчасно та в повному обсязі свої зобовязання не виконав, роботи (послуги) не оплатив. У звязку з чим, позивач звертався до суду і рішенням Господарського суду Київської області від 08.04.2014 року у справі № 911/973/14 в повному обсязі задоволено позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» про стягнення 40 000,00 грн. основного боргу, 982,56 грн. пені, 240,00 грн. інфляційних, 226,85 грн. 3 % річних та 1 827,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2015 року у справі № 911/973/14 апеляційну скаргу ПрАТ «Білицький завод «ТЗІ» залишено без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 08.04.2014 року - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.06.2015 року у справі № 911/973/14 касаційну скаргу ПрАТ «Білицький завод «ТЗІ» залишено без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 08.04.2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2015 року - без змін.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, відповідач погасив присуджену до стягнення за рішенням у справі № 911/973/14 заборгованість лише 07.07.2015 року (що підтверджується листом ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» вих. № 208 від 17.07.2015 року).

Пунктом 9.4. Договору передбачено, що у випадку порушення п. 2.2. Договору Замовник сплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого зобовязання за кожний день прострочення виконання зобовязання.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку з чим, враховуючи, що відповідач перерахував кошти для погашення заборгованості перед позивачем лише 07.07.2015 року, позивач просить стягнути з відповідача 2 221,37 грн. пені за період з 26.03.2014 року по 16.07.2014 року, інфляційні в сумі 29720 грн. з березня 2014 року по червень 2015 року та 3% річних в сумі 1538,63 грн. з 26.03.2014 року по 06.07.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи № 911/973/14 позивачем було розраховано пеню, 3 % річних та інфляцію по 25.03.2014 року. Таким чином, в поданому позові позивач правомірно здійснює розрахунок за період з 26.03.2014 року по 16.07.2015 року (з наступного дня, після закінчення нарахування у справі № 911/973/14).

Згідно з п. 9 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 року № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 № 10/25, від 04.07.2011 № 13/210/10, від 12.09.2011 № 6/433-42/183, від 4.11.2011 № 12/207, від 23.01.2012 №37/64.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не виконав його в строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 9.4. Договору передбачено, що у випадку порушення п. 2.2. Договору Замовник сплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого зобов'язання за кожний день прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Дослідивши розрахунок позовних вимог, судом встановлено, що пеня нарахована на фактичну суму заборгованості (встановлену судовим рішенням) за фактичний період прострочення (по день, що передував сплаті боргу) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період, який в сукупності з періодом, що заявлявся у справі № 911/973/14, не перевищує шести місяців від дати прострочення зобовязання. Таким чином, вимога про стягнення пені підлягає задоволенню.

Як визначено ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок 3% річних та інфляційних проведений на фактичну суму заборгованості (встановлену судовим рішенням) за фактичний період прострочення (з наступного дня, після закінчення періоду, що заявлявся у справі № 911/973/14 по день, що передував сплаті боргу) в розмірі, передбаченому ст. 625 Цивільного кодексу України. Таким чином, вимога про стягнення інфляційних та 3% річних обгрунтовані та правомірні.

Однак, здійснивши перерахунок заявлених у позові інфляційних, судом виявлено помилки в їх нарахуванні. У звязку з чим, за розрахунком суду, здійсненим за заявлений період з 26.03.2014 року по червень (відповідно по 30.06.2015 року) інфляційні складають 28240 грн.

Щодо заявленного відповідачем клопотання про застосування стрку давності для стягення пені, суд зазначає, що відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається, зокрема, у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно, на момент звернення позивача до суду в кінці серпня 2015 року, строк давності щодо встановленого рішенням суду (за наслідками перегляду згідно з постановою Вищого господарського суду України від 09.06.2015 року) у справі № 911/973/14 грошового зобовязання не закінчився.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем доведені та обґрунтовані, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних в сумі 28240 грн. В решті позов задоволенню не підлягає.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 75, 78, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» (08298, Київська область, м. Ірпінь, смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, 7, код 00292729) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (51217, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 2221,37 грн. пені, 28240 грн. інфляційних, 1538,63 грн. 3% річних та 1746,23 грн. витрат по сплаті судового збору.

Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

В задоволенні решти позову відмовити.

Суддя А.Ю. Кошик