КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2015 р. Справа№ 910/18336/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Коршун Н.М.

Дикунської С.Я.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача - Мединський М.М. (довіреність б/н від 05.10.2015 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ»

на рішення господарського суду міста Києва від 27.08.2015 р.

у справі №910/18336/15 (суддя Любченко М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ»

до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним з моменту укладення договору кредитної лінії №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.08.2015 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання 12.10.2015 р. не з'явився, проте від останнього надійшло клопотання про оголошення перерви, в якому позивач просив оголосити перерву у розгляді справи, у зв'язку з неможливістю бути присутнім у судовому засіданні через перебування за межами міста Києва.

Колегія суддів, вислухавши думку представника відповідача, не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання, у зв'язку з його необґрунтованістю. Крім того, позивачем не додано до вказаного клопотання доказів на підтвердження його перебування за межами міста Києва.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представника позивача.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 24.09.2015 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

13.09.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» (позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» (кредитор) було укладено договір №НКЛ-2005422/1 кредитної лінії, відповідно до п.1.1 якого кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Договір №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р. скріплено печатками обох контрагентів та підписано представниками обох сторін, а саме з боку Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» заступником ради директорів Козаченком С.О., а з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» - Арсонова-Воронецька Г.М., яка на момент укладання договору займала посаду керівника позивача, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ч. 3 ст. 180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 2 ст. 345 ГК України встановлено, що у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Пунктом 1.1.1 договору №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р. передбачено, що надання кредиту буде здійснюватись частинами (траншами), а у сукупності транші надаються в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 25000000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22% річних та з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 30.10.2012 р. включно.

У додатковому договорі №1 від 29.10.2012 р. до договору №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р. сторонами збільшено строк користування кредитом до 28.12.2012 р. включно.

27.12.2012 р. укладено додатковий договір №2 до договору №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р., яким збільшено максимальний ліміт заборгованості до 61535000,00 грн. зі сплатою 22% річних за користування кредитними коштами, наданими у гривні, та 12% річних за користування кредитом в доларах США.

Додатковим договором №4 від 30.01.2013 р. контрагентами погоджено збільшення кредитного ліміту до 156684039,00 грн. з кінцевим терміном погашення не пізніше 01.12.2017 р. зі сплатою процентів в розмірі 18,6% річних за користування кредитом, що наданий в гривні, та 12% річних за користування траншами, наданими в доларах США.

У додатковому договорі №5 від 30.12.2013 р. до оспорюваного правочину контрагентами визначено, що починаючи з 01.12.2013 р. за користування кредитом в доларах США та гривні сплачуються проценти в розмірі 0,01% річних.

Забезпеченням виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги за договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства, про що укладаються окремі договори.

Договір набирає чинності з дати його укладання і діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за цим договором (п.8.3 договору №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р.)

За змістом п. 2.6 Постанови №11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Відповідно до абзацу 4 підпункту 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р., вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Положеннями ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Дослідивши зміст кредитного договору, який оскаржується позивачем, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що договір містить всі необхідні істотні умови, передбачені законом: мета, сума і строк кредиту; умови, порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права та відповідальність сторін, що узгоджується з вимогами ст.ст. 638, 1054, 1046 ЦК України, ст. 47 Закону «Про банки і банківську діяльність».

Зазначений кредитний договір був укладений сторонами, скріплений підписами уповноважених осіб і печатками підприємств та мав своїм наслідком реальне виконання.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно приписів ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Абзацом 5 підпункту 3.10 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р., ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За приписами ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи поданий позов, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» посилалось на порушення під час укладення спірного правочину приписів чинного законодавства України. Зокрема, на думку заявника, передумовою укладення договору №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р. мало б бути укладено лише за наявності відповідного погодження загальних зборів учасників позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 92 ЦК України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно ч. 3 ст. 92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст. 97 ЦК України, управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст.145 ЦК України, вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників.

Статтями 41 та 59 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що до компетенції загальних зборів належить: визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства і затвердження його планів та звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу; обрання і відкликання членів наглядової ради; утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства; затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків; створення, реорганізація та ліквідація дочірніх підприємств, філій та представництв, затвердження їх статутів та положень; винесення рішень про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб органів управління товариства; затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів товариства, визначення організаційної структури товариства; вирішення питання про придбання акціонерним товариством акцій, що випускаються ним; визначення умов оплати праці посадових осіб акціонерного товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв; затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства; прийняття рішення про припинення діяльності товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу; прийняття рішення про обрання уповноваженої особи акціонерів для представлення інтересів акціонерів у випадках, передбачених законом; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; вирішення питання про придбання товариством частки учасника; виключення учасника з товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу; створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. Статутом товариства до компетенції загальних зборів можуть бути віднесені й інші питання.

За змістом ч. 1 ст. 62 Закону України «Про господарські товариства», ч. 2 ст.145 ЦК України, у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Підпунктом «л» п. 7.1.2 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного правочину) передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів товариства належить, в тому числі, затвердження угод, укладених на суму, що перевищує еквівалент 100000,00 грн. та попереднє погодження укладання договорів, що передбачені розділом 8 статуту.

У п. 8.2 статуту позивача зазначено, що директор товариства вирішує всі питання поточної діяльності товариства, за винятком тих питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів. Для укладання директором правочинів про відчуження або придбання об'єктів нерухомості, основних засобів вартістю 100000,00 грн., передача їх у найм або управління, укладання договорів застави, поруки, гарантії, кредитних договорів або позик вимагається отримання попередньої згоди загальних зборів.

Як зазначено вище, на момент укладання оспорюваного правочину за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» займала Арсонова-Воронецька Г.М.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що рішенням від 12.09.2012 р. загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ», яке оформлене протоколом №115 від 12.09.2012 р., вищим органом управління позивача було підтримано пропозицію керівника товариства щодо відкриття у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» невідновлювальної кредитної лінії, необхідної для поповнення обігових коштів в сумі 25000000,00 грн. з терміном користування до 30.10.2012 р. під 22% річних. Наразі, доказів оспорювання та визнання у визначеному чинним законодавством порядку вказаного рішення загальних зборів заявника недійсним матеріали справи не містять.

Отже, з наведеного вбачається, що укладання спірного правочину від імені товариства саме директором позивача Арсоновою-Воронецькою Г.М. було здійснено за наявності відповідного погодження загальних зборів позивача, як того вимагає статут Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ».

Одночасно, доданими відповідачем до матеріалів справи документами підтверджується, що подальші зміни до оспорюваного правочину, зокрема щодо продовження терміну користування кредитом до 28.12.2012 р., забезпечення кредитних зобов'язань позичальника за договором №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р. заставою майна, збільшення ліміту кредитування та процентної ставки за договором також були погоджені загальними зборами Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ», про що свідчать рішення загальних зборів позивача, які оформлені протоколами №121 від 18.10.2012 р., №153 від 04.01.2013 р., №160 від 17.01.2013 р., №242/1 від 29.11.2013 р., №257/1 від 10.02.2014 р., №267/1 від 3.01.2014 р., №275 від 24.04.2014 р.

За таких обставин, посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що договір №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р. було укладено без попереднього погодження загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» в якості підстави для визнання правочину недійсним, є необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем фактично було здійснено дії, що направлені на схвалення правочину та визнання його як належної підстави у розмінні ст.11 ЦК України для виникнення між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» взаємних прав та обов'язків.

Зокрема, наявними в матеріалах справи заявками №356 від 12.09.2012 р., №357 від 14.09.2012 р., №390 від 20.09.2012 р., №410 від 27.09.2012 р., №411 від 27.09.2012 р., №396 від 11.10.2012 р. на видачу коштів підтверджується, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» зверталось до відповідача з проханням видачі кредитних траншів за договором №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р., шляхом перерахування грошових коштів на рахунок №422.

З наданих відповідачем банківських виписок з рахунку №422 Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» вбачається, що кредитні кошти на підставі договору №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р. були видані кредитором, а позичальником, в свою чергу, здійснювалось погашення тіла кредиту (зокрема, 10.12.2012 р. повернуто грошові кошти в сумі 2000000,00 грн., 19.12.2012 р. повернуто 3000000,00 грн., тощо) та сплачувались проценти за користування кредитними траншами (02.04.2013 р., 08.10.2013 р., 06.11.2013 р. сплачувались відсотки по 1000,00 грн. кожного разу).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В свою чергу, вищенаведене свідчить про недоведеність обставин, передбачених ст.ст. 229, 230 та ст. 233 ЦК України, тобто позивачем належними засобами доказування не доведено наявність підстав недійсності оспорюваного кредитного договору, зокрема, не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України на підтвердження того, що спірний договір суперечить вимогам приписів Цивільного кодексу України.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним договору №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р. кредитної лінії, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» про визнання договору №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р. кредитної лінії недійсним, є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Щодо тверджень Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» про необхідність призначення судової експертизи з метою встановлення чи саме директором товариства було підписано оспорюваний правочин та додаткові угоди до нього, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

За змістом п. 5 Постанови №4 від 23.03.2012 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Як зазначено в листі №01-8/2651 від 27.11.2006 р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання призначення судових експертиз», судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Аналогічні за змістом положення містить ч. 2 п. 2 Постанови №4 від 23.03.2012 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи».

Обставини щодо справжності підпису Арсонової-Воронецької Л.М. на договорі №НКЛ-2005422/1 від 13.09.2012 р. за змістом позовної заяви не є підставою заявленого позову.

При цьому, згідно ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Проте, в межах розгляду даного спору учасниками судового процесу відповідного клопотання не подавалось.

Відповідно до положень господарського процесуального законодавства суд розглядає спір у межах позовних вимог, отже виключно з визначених позивачем предмета та підстав позову. При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Таким чином, обставини щодо ідентифікації підпису особи, якою від імені позивача підписано оспорюваний правочин, не входять до предмета доказування по справі.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку відсутні достатні підстави для призначення судової експертизи по справі №910/18336/15, а дослідження всіх обставин даного спору не потребує таких спеціальних знань.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 27.08.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ХХІ» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 27.08.2015 р. у справі №910/18336/15 залишити без змін.

Справу №910/18336/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Н.М. Коршун

С.Я. Дикунська