ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2015 р.Справа № 922/4391/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Павленко А.В.

розглянувши справу

за позовом Закритого акціонерного товариства "Завод турбокомпресорів", м. Дергачі
до Харківського обласного Комунального підприємства "Дирекція розвитку інфраструктури території", м. Харків, Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Акціонерна компанія "Харківобленерго", м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 91079,70 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_1, дов. від 12.02.2015р.;

Представник відповідача - ОСОБА_2, дов. від 05.01.2015р.;

Третя особа - ОСОБА_3, дов. від 30.04.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Закрите акціонерне товариство "Завод турбокомпресорів", м. Дергачі, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Харківського обласного Комунального підприємства "Дирекція розвитку інфраструктури території", м. Харків, про стягнення заборгованості за договором про спільне використання технологічних мереж основного споживача № Э-У-5 від 01.10.2005р., укладеного між сторонами даного спору, яка складається з 52624,23 грн. основної заборгованості, 14231,06 грн. пені, 13915,45 грн. інфляційних втрат, 779,48 грн. трьох відсотків річних (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог, прийнятої ухвалою суду від 06.10.2015р.). Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 31.07.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.08.2015р. об 11:30 год.

Ухвалою господарського суду від 28.09.2015р. залучено до участі у справі Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Акціонерну компанію "Харківобленерго", м. Харків. Продовжено строк розгляду даного спору за межами двомісячного строку до 14 жовтня 2015 року.

У судовому засіданні 12.10.2015р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.10.2015р. проти позову заперечував. В обґрунтування свої правової позиції відповідач зазначив, що увесь час дії договору виконував свої обовязки сумлінно. Крім того відповідач вказує на той факт, що позивач просить суд стягнути з нього на підставі рахунків, які відповідач ні коли не отримував, за «відшкодування втрат за електричну енергію» - про компенсацію яких у договорі не має жодного посилання та за «технічне обслуговування високовольтного обладнання» - плата за яке також не передбачена договором. Відповідач зазначив, що він повинен по договору № Э-У-5 від 01.10.2005 р. здійснювати оплату за використання електричних мереж позивача, на підставі розрахунку зробленому, у порядку передбаченому договором, здійснювати оплату за надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії на межі балансової належності електромереж відповідно до порядку розрахунків за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії, відшкодувати частину витрат на утримання електричних мереж, якими здійснюється передача електричної енергії субспоживачу, згідно з кошторисом, наведеним у додатку «Порядок розрахунку оплати обґрунтованих витрат споживача на передачу електричної енергії». Однак, як вказує відповідач, він до цього часу не отримував від позивача жодного розрахунку за використання електричних мереж, компенсації перетікання реактивної електроенергії або розрахунку частини витрат на утримання електричних мереж за період у який, як вважає позивач, виник перед ним борг. Відносно актів звірки, які надав позивач до суду вказує на той факт, що вони підписані помилково, до того ж особою, яка не мала на це відповідних повноважень.

Представник третьої особи, присутній у судовому засіданні 12.10.2015р. залишив вирішення даного спору на розсуд суду.

Присутні в судовому засіданні учасники судового процесу вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні та пояснили, що ними надані всі необхідні для розгляду справи письмові докази.

Суд враховує, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_1 України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначені її громадських прав і обовязків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

01.10.2005 року між Закритим акціонерним товариством «Завод турбокомпресорів» (позивач, основний споживач) та Харківським обласним комунальним підприємством «Дирекція розвитку інфраструктури території» (відповідач, субспоживач) був укладений типовий договір про спільне використання технологічних мереж основного споживача № Э-У-5.

У відповідності до п. 10.4 вказаний вище договір укладається на термін до 31 грудня 2006 року та набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення цього терміну не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд. Тобто, як встановлено судом на момент подій, які стали предметом цього позову, договір був чинним у первісній редакції разом зі змінами, що були внесені на підставі додаткової угоди № 1 від 10.05.2006 р.

Предметом договору є зобовязання основного споживача забезпечити передачу електричної енергії в межах величин, дозволених субспоживачу до використання, а субспоживач зобовязаний сплачувати за використання електричної мережі отримані послуги, в тому числі за послуги з компенсації перетікання реактивної енергії. Крім того сторони зобовязалися виконувати інші умови визначені цим договором.

Згідно п. 3.1. договору основний споживач має право на відшкодування частини (відповідно до обсягу переданої субспоживачу електричної енергії) витрат на утримання електричних мереж, якими здійснюється передача електричної енергії субспоживачу, згідно з кошторисом, наведеним у додатку «Порядок розрахунку оплати обґрунтованих витрат споживача на передачу електричної енергії».

У разі аварійного виходу із ладу електричних мереж не з вини основного споживача втрати понесені на відновлення та ремонт мереж розподіляються відповідно до обсягу переданої субспоживачу електричної енергії згідно кошторису затрат основного споживача.

Пункт 3.1. договору був доповнений у відповідності до додаткової угоди № 1 від 10.05.2006 року наступним змістом: Всі витрати основного споживача, понесені на оплату робіт, які проводяться сторонніми організаціями по ремонту та налагодженню електрообладнання , кабелів, приладів обліку з метою безпечної їх експлуатації, розподіляються серед усіх су споживачів електроенергії приєднаних до електромереж основного споживача та сплачуються кожним субспоживачем на підставі рахунка одержаного від основного споживача.

У відповідності до розділу 4 договору субспоживач зобовязується:

4.1. Здійснювати оплату за використання електричних мереж основного споживача за розрахунковий період. Розрахунок плати за використання електричних мереж основного споживача здійснюється згідно з додатками «Порядок розрахунків» та «Порядок розрахунку оплати обґрунтованих витрат споживача на передачу електричної енергії» - Додаток № 1.

Плата за використання електричних мереж основного споживача вноситься субспоживачем на підставі рахунка одержаного від основного споживача. Тривалість періоду для оплати отриманого рахунка становить 5 днів (тривалість періоду оплати має не перевищувати 5 днів для споживачів, які здійснюють плату за використання електричних мереж основного споживача самостійно, і 10 днів для споживачів, які здійснюють розрахунки через свою територіально відокремлену головну організацію).

4.2. Здійснювати оплату за надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії на межі балансової належності електромереж відповідно до додатка «Порядок розрахунків за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії».

У частині другій ст. 7.2. договору вказано, що розрахунки втрат виконуються основним споживачем на підставі галузевих нормативно-технічних документів та оформлюються за формою додатка «Розрахунок втрат електричної енергії в мережах споживача».

У додатку № 1 до договору міститься наступна інформація: витрати на передачу електроенергії в грн. січень 5040 грн., лютий - 4200 грн., березень 3780 грн., квітень 2520 грн., травень 420 грн., червень 210 грн., липень 210 грн., серпень - 210 грн., вересень 210 грн., жовтень 1680 грн., листопад - 2940 грн., грудень 4620 грн.; втрати в електричних мережах: втрати в електричних мережах встановлюються щомісячно за розрахунковий період, сплачуються на підставі рахунків виставлених основним споживачем, при цьому у примітці вказано наступна інформація: у таблиці наведені розрахунки на заплановане споживання електроенергії, розрахунки витрат здійснюються відповідно з калькуляцією на технічне обслуговування високовольтного обладнання (калькуляція надається).

Позивачем до суду надані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) відшкодування витрат за електричну енергію разом з рахунками: за 2011 рік на загальну суму у розмірі 16842,44 грн., за 2012 рік на загальну суму у розмірі 20903,23 грн., за 2013 рік на загальну суму у розмірі 23048,95 грн., за 2014 рік на загальну суму у розмірі 37131,62 грн., за 2015 рік на загальну суму у розмірі 21486,04 грн., а також акти здачі прийняття робіт (надання послуг) за технічне обслуговування високовольтного обладнання разом з рахунками: за 2011 рік на загальну суму у розмірі 16025,44 грн., за 2012 рік на загальну суму у розмірі 15686,04 грн., за 2013 рік на загальну суму у розмірі 17774,34 грн., за 2014 рік на загальну суму у розмірі 15322,94 грн., за 2015 на загальну суму у розмірі 6670,86 грн.

Позивач стверджує, що заборгованість відповідача за договором від 01.10.2005р., на момент розгляду справи, складає суму у розмірі 52624,43 грн. та на даний час відповідачем не сплачена, що і стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, як йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі)

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне зобовязання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, згідно статті 611 вказаного Кодексу, у разі порушення зобов'язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За своєю правовою природою договір про спільне використання технологічних мереж основного споживача має ознаки договору про надання послуг, внаслідок чого регулюється положеннями глави 63 ЦК України.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України передбачено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на норми статті 631 ЦК України, відповідно до яких договір набирає чинності з моменту його укладення (дня його підписання) і лише у разі досягнення сторонами відповідної домовленості, умови договору можуть застосовуватися до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Слід зазначити, що правовідносини за договором № Э-У-5 від 01.10.2005 року регулюються «Правилами користування електричною енергією», затвердженими постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 р. (на далі по тексту правила або ПКЕЕ).

У відповідності до п. 1.2. Правил, що діяли на момент укладення договору, договір про спільне використання технологічних електричних мереж основного споживача - домовленість двох сторін (основний споживач і субспоживач або постачальник електричної енергії), що є документом певної форми, який встановлює зміст та регулює правовідносини між сторонами під час передачі електричної енергії технологічними мережами основного споживача для потреб субспоживача, електропередавальної організації або постачальника електричної енергії.

Пунктом 6.30 Правил передбачено, що у відповідності до договору про спільне використання технологічних мереж, споживач повинен відшкодувати основному споживачу фактичні обґрунтовані витрати на утримання технологічних мереж основного споживача.

Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 691 від 12.06.2008 р. затверджена Методика обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж (на далі по тексту Методика). У відповідності до пункту першого Методики Методика обовязкова для застосування всіма юридичними та фізичними особами, які мають договірні відносини щодо спільного використання технологічних електричних мереж.

Розділом ІІ Методики передбачений порядок складення кошторису обґрунтованих річних витрат власника мереж на утримання електричних мереж спільного використання. Так п. 2.5. Методики передбачено, що кошторис витрат на утримання технологічних електричних мереж спільного використання з обґрунтуванням щодо кожної статті витрат та розрахунок плати за спільне використання технологічних електричних мереж подаються власником мереж щороку на погодження до відповідного територіального представництва Національної комісії регулювання електроенергетики України (на далі по тексту НКРЕ).

У разі обґрунтованих змін статей витрат на утримання мереж спільного використання, що відбулися протягом календарного року, власник мереж зобовязаний погодити новий кошторис.

Кошторис витрат на утримання технологічних електричних мереж спільного використання та/або зміни до нього подаються до відповідного територіального представництва НКРЕ та розглядаються останнім протягом 30 календарних днів.

Узгоджений з територіальним представництвом НКРЕ кошторис витрат - є додатком до договору про спільне використання технологічних електричних мереж, укладеного згідно з ПКЕЕ.

Тобто, для підтвердження фактичних витрат позивача, як власника електричних мереж, що використовуються спільно з іншими користувачами, він повинен мати узгоджений з територіальним представництвом НКРЕ кошторис таких витрат, що є підставою для нарахування відповідачу витрат на утримання технологічних електричних мереж спільного використання по кожному з років використання таких технологічних електричних мереж.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надав до суду калькуляцію на техобслуговування і ремонт високовольтного обладнання, датовану 2005 роком, на підставі якої нараховував відповідачу витрати на передачу електричної енергії за актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) за технічне обслуговування високовольтного обладнання за 2011 -2015 роки. Інших доказів на підтвердження понесених позивачем витрат за технічне обслуговування високовольтного обладнання за 2011 -2015 роки суду не надано.

Крім того, суд зазначає, що розмір таких витрат повинен бути погоджений з територіальним представництвом НКРЕ, та такі кошториси повинні бути відображені у договорі № Э-У-5 від 01.10.2005 року.

Натомість, зазначені вимоги позивачем дотримані не були, а отже суд не може вважати акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за технічне обслуговування високовольтного обладнання за 2011 -2015 роки, належними та допустимими доказами понесених витрат за технічне обслуговування високовольтного обладнання за 2011 -2015 роки.

Пунктом 6.27. Правил встановлено, що обсяг технологічних втрат електричної енергії в мережах споживача (основного споживача) здійснюється відповідно до методичних рекомендацій, затверджених центральним органом виконавчої влади, що здійснює управління в електроенергетиці.

Частиною 2 пункту 7.2. договору № Э-У-5 від 01.10.2005 року, сторони погодили, що розрахунки втрат виконуються основним споживачем, на підставі галузевих нормативно-технічних документів та оформлюється за формою додатка «розрахунок втрат електричної енергії в мережах споживача».

У відповідності до Методики про визначення втрат електроенергії у трансформаторах і ліній електропередач, затвердженої заступником Міністра енергетики, головним державним інспектором України з енергетичного нагляду ОСОБА_4 від 18.02.1998 р. (на момент укладення договору № Э-У-5 від 01.10.2005 року) з подальшими змінами, які відбулися на підставі наказу Міністерства Енергетики та вугільної промисловості України № 532 від 22.09.2011 року та наказом Міністерства Енергетики та вугільної промисловості України № 399 від 21.06.2013 року, визначений порядок розрахунку втрат електричної енергії в трансформаторах і ліній електропередач.

Крім того, сторони договору № Э-У-5 від 01.10.2005 року погодили, що до підписання акту про відшкодування втрат за електричну енергію, позивач складає розрахунок втрат у відповідності до додатку, який передбачений Методикою, в частині втрат за електричну енергію.

З зазначеного вбачається, що передумовою підписання акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), відповідно до Методики, позивач повинен скласти розрахунок у відповідності до умов договору.

Натомість, надані позивачем акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) відшкодування втрат за електричну енергію за 2011 -2015 роки, не підтвердженні розрахунками, відповідно до умов договору та нормативних актів.

Позивачем не доведено, що їм фактично понесені втрати за електричну енергію, які підлягають компенсуванню.

Дослідивши додаток №1 до договору щодо порядку розрахунків та об'єм постачання електричної енергії, судом встановлено, що ним не визначено рік, за який постачається електроенергія щомісячно та встановлюються витрати споживача за передачу електроенергії та втрати в електричних мережах.

Втім, жодний наданий позивачем до суду документ, не узгоджується з цими встановленими сторонами об'ємами постачання електричної енергії та витратами споживача за передачу електроенергії та втрати в електричних мережах.

Враховуючи викладене, суд не може вважати акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) відшкодування втрат за електричну енергію за 2011 -2015 роки, належними та допустимими доказами понесених втрат електроенергії у трансформаторах і ліній електропередач за 2011 -2015 роки.

У відповідності до статті 174 ГК України, яка кореспондується з вимогами ст. 509 ЦК України та ст. 11 ЦК України господарські зобовязання виникають:

- безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність;

- з акту управління господарською діяльністю;

- з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

-внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав;

-у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Сторони по договору № Э-У-5 від 01.10.2005 року погодили, що оплата за використання електричних мереж основного споживача (позивач) вноситься субспоживачем (відповідачем) на підставі рахунку, одержаного від основного споживача упродовж пяти днів для споживачів, які здійснюють плату за використання електричних мереж основного споживача самостійно, і 10 днів для споживачів, які здійснюють розрахунки через свою територіальну відокремлену головну організацію (розділ 2 п. 4.1 договору).

Натомість, доказів надання позивачем та отримання відповідачем рахунків суду надано не було. Даний факт не був спростований сторонами під час судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, суд приходить висновку, що будь-які зобовязання відповідача по договору № Э-У-5 від 01.10.2005 року повинні виникати перед позивачем тільки після їх належного виконання позивачем.

Крім того, всупереч вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України, позивачем не надано суду жодного доказу фактичного виконання робіт (надання послуг), узгоджених сторонами у договорі № Э-У-5 від 01.10.2005 року та встановленими нормами цивільного законодавства, які регулюють спірна правовідносини.

Враховуючи обставини справи, ненадання таким доказів, унеможливлює визнання наданих позивачем актів, достатніми доказами обґрунтованості позовних вимог.

Суд, при цьому зауважує на те, що у відповідності до ч. 1 ст. 93 ЦК України, підставою для оплати послуги саме факт її надання, а не документ, в якому це відображено. Отже, самі по собі акти виконаних робіт не створюють обов'язку по оплаті, якщо послугу, зазначену в них, відповідно до умов договору, фактично надано не було.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

За загальним правилом, обовязок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Таким чином, в даному разі відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача вказаних у позові грошових коштів, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на діючих нормах права та не відповідають умовам укладеного між позивачем та відповідачем договору № Э-У-5 від 01.10.2005 року, а отже є безпідставними та необґрунтованими. У зв'язку з чим, суд відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 4, 12, 22, 27, 32, 33, 34, 43, 49, 65, 69, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 16.10.2015 р.

Суддя ОСОБА_5

справа № 922/4391/15