КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2015 р. Справа№ 910/5281/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від прокуратури: не з'явився,

від позивача 1: Шавейко А.О. ( за довіреністю №220/637/д від 21.08.2015)

від позивача 2: Стоколос В.В. (за довіреністю №24 від 10.07.2015)

від відповідача: Дубов Г.О. ( за довіреністю №104/126 від 23.09.2015)

від третьої особи на стороні позивача 1: Васильківська В.Є. (за довіреність №349 від 29.09.2015р.)

від третьої особи на стороні позивача 2: не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу Військової прокуратури Центрального регіону України

на рішення Господарського суду Київської області від 02.04.2015 р.

у справі № 910/5281/14 (Суддя: Кошик А.Ю.)

за позовом Заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі: 1.Міністерства оборони України та 2. Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю Українсько-російського науково-виробничого підприємства фірми "Параллакс"

за участю третьої особи на стороні позивача 1: Фонду державного майна України

за участю третьої особи на стороні позивача 2: Комунального підприємства Київської обласної ради "Бородянське бюро технічної інвентаризації"

про витребування нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року прокурор в інтересах держави в особі позивачів 1 та 2 звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача, за участю третіх осіб про витребування нерухомого майна.

Рішення господарського суду міста Києва, від 21.05.2014 яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог за безпідставністю вимог, було скасовано постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.11.2014 року та направлено справу на розгляд до суду першої інстанції.

У березні 2015 року прокурор подав заяву про зміну позовних вимог в якій просив витребувати з володіння товариства з обмеженою відповідальністю спільного Українсько-Російського наукового-виробничого підприємства фірми "Параллакс" на користь Держави України в особі Міністерства оборони України та передати його у господарське відання ДП МОУ "Укрвійськбуд" нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Київська обл., Бородянский р-н, смт Пісківка, вул. Н. Сосніної, буд 2, а саме: будівлю лісопильного цеху (літера М) 2994,9 кв.м.

Рішенням господарського суду Київської області від 02.04.2015 р. у справі № 910/5281/14 з урахуванням заяви про зміну позовних вимог в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що реалізацію спірного нерухомого майна проведено на підставі плану санації відновлення платоспроможності та виведення із кризи позивача 2 в процедурі провадження у справі про банкрутство, саме існування такого плану санації та затвердження його судом, обов'язково передбачало наявність погодження органу, уповноваженого управляти майном боржника, тобто позивача 1. Отже, наведене вказує на вибуття майна із володіння держави за наявності згоди компетентного органу. Окрім того зазначив, що прокурором та позивачами 1 та 2 порушено строки звернення до суду з позовною заявою, оскільки вищевказані особи були обізнані про порушення прав із 31.10.2007 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Заступник військова прокуратура Центрального регіону України звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 02.04.2015 р. у справі № 910/5281/14 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що відчуження спірного нерухомого майна відбувалося в межах процедури санації позивача 2, яку прокурор вважає фіктивною; угода, на підставі якої відповідачем набуте спірне майно була укладена особою, яка не мала на це повноважень; не було дотримано конкурсного порядку відчуження майна державної форми власності та воно відбулося поза волею його власника в особі уповноваженого державного органу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу Військової прокуратури Центрального регіону України та призначено справу до розгляду.

08.06.2015року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

09.07.2015 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.

14.09.2015 року через відділ документального забезпечення суду від представника третьої особи на стороні позивача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній проси апеляційну скаргу заступника прокурора задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

В подальшому розгляд справи декілька разів відкладався.

У судовому засіданні, 06.10.2015 року представники позивача 1 та 2 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти вимог апеляційної скарги просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи на стороні позивача 1 також підтримав вимоги апе6ляційної скарги просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представники прокуратури та третьої особи на стороні позивача у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники були повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України").

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників прокуратури та третьої особи, за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28.03.2003 року на підставі Біржової угоди №26-03/12 (т.1 а.с.79) було укладено договір купівлі-продажу нерухомості між позивачем2 та відповідачем.

Предметом цієї угоди виступило нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: Київська обл., смт. Пісківка, вул. Ніни Сосніної, 2., а саме: будівля лісопильного цеху, літера "М", загальною площею 2781,7 кв.м., вартістю 67398,00 гривень з ПДВ та сортувальна площадка, загальною площею 439,6 кв.м., вартістю 10652,00 гривень.

Умовами пунктів 3 та 5 угоди передбачено, що нерухоме майно, вказане в п.1, належить державі в особі ВР України в повному господарському віданні Державного підприємства "Укрвійськбуд" Міністерства оборони України на праві загальнодержавної власності відповідно до витягу з реєстру прав на нерухоме майно №225466, виданого Бородянським бюро технічної інвентаризації 25.03.2003 року за реєстраційним №422318. Реалізація спірного нерухомого майна проводиться на підставі плану санації відновлення платоспроможності та виведення із кризи ДП МОУ "Укрвійськбуд" у процедурі провадження у справі про банкрутство.

Як свідчать матеріали справи, зі сторони позивача 2 угоду підписано представником, який діяв на підставі довіреності серії АВН №864155 від 20.09.2000 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зі сторони відповідача - директором.

Рішенням господарського суду Київської області від 10.03.2004 року у справі №65/9-04 (т.1 а.с.82) за позовом ТОВ спільного україно-російського "Науково-виробничого підприємства "Параллакс" до КП "Бородянське БТІ" позовні вимоги задоволено в повному обсязі, зобов'язано КП "Бородянське БТІ" здійснити реєстрацію за ТОВ Спільне україно-російське "Науково-виробниче підприємство "Параллакс" прав власності на нерухоме майно - будівлю лісопильного цеху, літера "М", загальною площею 2781,7 кв.м. та сортувальну площадку, загальною площею 439,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: Київська обл., смт.Пісківка, вул. Ніни Сосніної, 2, яке було реалізовано через філію "Київська Ресурсна Палата" товарної біржі "Західно-Українська біржа нерухомості" за договором купівлі-продажу, укладеним між ТОВ Спільним україно-російського "Науково-виробничого підприємства "Параллакс" та Державним підприємством Міністерством оборони "Укрвійськбуд" (біржова угода від 27.03.2003 року №26-03/12).

Право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем 15.04.2004 року (витяг № 3352315)(т.1 а.с.85).

Прокурор, звертаючись з позовною заявою зазначив, що відчуження спірного нерухомого майна відбулося всупереч вимогам законодавства, оскільки було здійснено в межах процедури банкрутства, яка в подальшому визнана фіктивною. Окрім того вказав, що у представника позивача 2 не було належних повноважень на підписання угоди, що свідчить про нікчемність угоди у зв'язку із порушенням нею публічного порядку, а також про недотримання конкурсного порядку відчуження державного майна при її укладанні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що прокурором при зверненні з позовом було пропущено трирічний строк позовної давності. Доказів того, що існували обставини, які об'єктивно унеможливлювали подання позовної заяви протягом 2007-2010 років прокурором та позивачами не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 року, залишеною без змін, згідно постанови Вищого господарського суду України від 29.01.2008 року у справі № 24/612-б-43/234 встановлено, що ухвалою господарського суду м. Києва від 03.04.2001 року введена процедура санації Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійсьбуд», призначено керуючого санацією Горячова С.Ю., розпорядником майна Капелюшного І.В. на підставі ст. 53 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, яка передбачала особливості проведення санації боржника його керівником.

В якості підстави припинення провадження у справі про банкрутство зазначено, що судом апеляційної інстанції в постанові від 31.10.2007 року встановлено, що в ході розгляду справи і на час прийняття постанови Київським апеляційним господарським судом, боржник повністю сплатив борги перед конкурсними кредиторами, а також частково перед поточними кредиторами.

Також, у постанові Вищого господарського суду України від 29.01.2008 року наявний відповідний висновок, що судом апеляційної інстанції в постанові від 31.10.2007 був встановлений факт погашення боржником у повному обсязі вимог конкурсних кредиторів, в зв'язку з чим обґрунтовано на підставі ст.40 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" припинено провадження у справі про банкрутство ДП МОУ "Укрвійськбуд". (а.с. 34-37 том1)

Зважаючи на вищевказане колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що припинення провадження у справі про банкрутство позивача 2 відбулося у зв'язку із проведенням розрахунків із усіма конкурсними кредиторами, а не через його фіктивність.

Як вбачається з вироку Подільського районного суду м. Києва від 03.03.2007 року у кримінальній справі №1-175/07, (т.1 а.с.109) заступник директора позивача2, визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 218 Кримінального кодексу України, а саме - у тому, що він 09 січня 2001 року подав заяву про участь у санації (за № 128), тобто фактично зробив завідомо неправдиву заяву про фінансову неспроможність ДП МО України "Укрвійськбуд" виконати вимоги з боку кредиторів та зобов'язання перед бюджетом, в результаті чого - внаслідок дії мораторію на задоволення вимог кредиторів - податковими органами не були застосовані штрафні санкції на суму 61512,73 грн., чим державі спричинена майнова шкода.

Крім того, у вироку зазначено, що справа про банкрутство позивача 2 була ініційована 31 липня 2000 року ДПІ у Дарницькому районі м. Києва, якою до арбітражного суду м. Києва була направлена відповідна заява про визнання ДП МО України "Укрвійськбуд" банкрутом.

Заступник прокурора в апеляційній скарзі зазначає, що відчуження спірного нерухомого майна відбулося в межах санації ДП МОУ "Укрвійськбуд". При цьому, на думку прокурора, постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 року у справі №24/612-б-43/234 та відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 29.01.2008 року у справі №24/612-б-43/234 було припинено провадження у справі про банкрутство позивача2 через набрання чинності вироком у кримінальній справі відносно заступника директора позивача 2 за ст.218 КК України, у зв'язку із поданням завідомо неправдивої інформації про фінансову неспроможність ДП МОУ "Укрвійськбуд" та встановлено факт фіктивного банкрутства підприємства.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, а саме зміст постанови Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 року у справі №24/612-б-43/234 та постанови Вищого господарського суду України від 29.01.2008 року у справі №24/612-б-43/234, вважає доводи апелянта необґрунтованими та безпідставними оскільки припинення провадження у справі про банкрутство позивача-2 відбулось у зв'язку із проведенням розрахунків з усіма конкурсними кредиторами на підставі ст.40 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Окрім того, відповідно до вироку Подільського районного суду м. Києва від 03.03.2007 року у кримінальній справі №1-175/07, не встановлювались та не досліджувались обставини укладання правочинів щодо відчуження майна позивача. Будь-які свідчення про те, що були укладені правочини, безпосередньо спрямовані на незаконне заволодіння державним майном у вищевказаному вироку відсутні.

На підставі ч.4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України вирок суду у кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов'язковим для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинено воно цією особою.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо спрямованості правочину, на підставі якого відповідач набув у власність спірне майно, на незаконне заволодіння таким майном та його кваліфікації як такого, що порушує публічний порядок, є необґрунтованими та безпідставними.

Стосовно доводів апеляційної скарги про недодержання конкурсного порядку придбання державного майна колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 26.03.2003 року між відповідачем та ОСОБА_9 було укладено Договір доручення (Брокерська угода) №20/03 (т.1 а.с.86). За умовами угоди відповідач доручив Повіреному виконати від його імені та за його рахунок дії, пов'язані із представництвом на філії "Київська ресурсна палата" Товарної біржі "ЗУБН", з метою придбання майна на найвигідніших умовах.

Відповідно до Протоколу біржових торгів №7 на філії "Київська ресурсна палата" Товарної біржі "ЗУБН" від 27.03.2003 року спірне нерухоме майно було придбано відповідачем у ході біржових торгів (п.п.8-11 Протоколу) (т.1 а.с.88).

Як вбачається з рішення господарського суду Київської області від 10.03.2004 року у справі №65/9-04 (т.1 а.с.82) у справі про банкрутство ДП МОУ "Укрвійськбуд" №24/612-б, яка на той час ще тривала, з метою відновлення платоспроможності боржника ухвалою від 18.01.2002 року відповідно до вимог п.5 ст.18 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" затверджено план санації ДП МОУ "Укрвійськбуд", що передбачає продаж частини майна боржника, в т.ч. і спірного. Також у вказаному рішенні зазначено, що відповідно до п.11 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затверджено наказом ФДМУ від 30.07.99 №1477 відчуження спірного майна здійснено на конкурентних засадах (через біржу).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що п.5 Біржової угоди №26-03/12 від 28.03.2003 року передбачено, що реалізацію спірного нерухомого майна проведено на підставі плану санації відновлення платоспроможності та виведення із кризи ДП МОУ "Укрвійськбуд" по процедурі провадження у справі про банкрутство. Таким чином, доводи апеляційної скарги що спірне майно вибуло із володіння держави поза волею власника та з недодержанням конкурсного порядку, є необґрунтованими та без підставними.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що наявність волевиявлення власника майна, або особи, якій майно передано власником у володіння, на відчуження даного майна виключає подальшу можливість його витребування від добросовісного набувача в порядку встановленому ст.388 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Матеріали справи свідчать про те, що спірне майно було закріплено на праві господарського відання за позивачем 2, який і здійснив його відчуження. Отже, відчуження спірного майна відбулось з волі особи, якій воно було передано власником у володіння на передбачених законом підставах, що виключає наявність підстав для витребування даного майна від відповідача, як добросовісного набувача, в порядку встановленому ст.388 ЦК України.

Як вже вище зазначалось, біржова угода (а.с.79-31 том 1) зі сторони позивача 2 була підписана представником, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності серії АВН №864155 від 20.09.2000 року. Згідно до п.17 Біржової угоди відображено встановлення правоздатності та дієздатності сторін, а також їх представників, правомірність відчуження майна.

Частиною 5 ст.18 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом " (у редакції станом на 28.03.2003 рік) передбачено, що схвалений комітетом кредиторів план санації та протокол засідання комітету кредиторів подаються керуючим санацією в господарський суд на затвердження не пізніше п'яти днів з дня проведення засідання комітету кредиторів. Протокол засідання комітету кредиторів може містити особливу думку кредиторів, які голосували проти порядку і строків погашення заборгованості, передбачених у плані санації. Керуючий санацією зобов'язаний попередньо погоджувати план санації боржника з органом, уповноваженим управляти державним майном, стосовно підприємства-боржника, у майні якого частка державної власності перевищує п'ятдесят відсотків.

За таких обставин, з урахуванням того, що реалізацію спірного нерухомого майна проведено на підставі плану санації відновлення платоспроможності та виведення із кризи позивача 2 в процедурі провадження у справі про банкрутство, саме існування такого плану санації та його затвердження судом, обов'язково передбачало наявність погодження органу, уповноваженого управляти майном боржника, тобто позивача1.

Доводи апелянта, щодо розповсюдження заборони передачі спірного майна будь-яким іншим суб'єктам господарювання та громадянам згідно з пунктами 1, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» від 15.12.1992 року, є безпідставними оскільки вказаним пунктом декрету встановлено заборону саме безоплатної передачі майна, проте заборони щодо оплатної передачі майна у процедурі санації в ході провадження у справі про банкрутство не передбачено.

Вищезазначеної правової позиції дотримається Вищий господарський суд України, в постанові від 28.07.2015 року у справі № 910/19793/14.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, - загальна позовна давність - встановлюється тривалість у три роки.

У відповідності до частин 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що відчуження спірного нерухомого майна відбулося 28.03.2003 року на підставі Біржової угоди №26-03/12, спірне нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем 15.04.2004 року. Припинення провадження у справі про банкрутство позивача2 відбулося на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 року у справі №24/612-б-43/234. Вирок у кримінальній справі, на який посилається прокурор за змістом позовної заяви було постановлено 03.03.2007 року. При цьому, під час слухання справи про банкрутство позивача 2 брали участь представники позивача1 і позивача2, а також прокурор.

Згідно із ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності чи право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або мала дізнатися про порушення свого права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про обізнаність прокуратури, позивача 1 та позивача2 із всіма обставинами можливого порушення прав позивача 1 та позивача 2 відносно спірного нерухомого майна та обставин його відчуження принаймні починаючи із 31.10.2007 року. В матеріалах справи відсутні докази які б підтвердили обставин, які об'єктивно унеможливлювали подання позовної заяви протягом 2007-2010 років. Отже , звернувшись з даним позовом 26 березня 2014 року (а.с.19 том1) Заступник прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері пропустив строки позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 02.04.2015 року у справі № 910/5281/14, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової прокуратури Центрального регіону України на рішення господарського суду Київської області від 02.04.2015 року у справі № 910/5281/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 02.04.2015 року у справі № 910/5281/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/5281/14 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко