номер провадження справи 5/96/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015 Справа № 908/4633/15

За позовом: Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області (70450, Запорізька область, Запорізький район, селище Кушугум, вул. Тельмана, 23)

До відповідача: Приватного підприємства ТРАНЗИТ (70413, Запорізька область, Запорізький район, с. Широке, вул. Радянська, 32)

про зобовязання вчинити певні дії

Суддя Проскуряков К.В.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1, рішення № 1 від 10.11.2010

ОСОБА_2, довіреність № 01 від 05.01.2015

ОСОБА_3, довіреність № 98 від 23.09.2015

Від відповідача: ОСОБА_4, довіреність № б/н від 11.09.2015

СУТНІСТЬ СПОРУ:

18.08.2015 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області до Приватного підприємства ТРАНЗИТ про зобовязання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 18.08.2015 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №908/4633/15, справі присвоєно номер провадження 5/96/15, розгляд якої призначено на 23.09.2015. Розгляд справи відкладався. У судовому засіданні 13.10.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

За письмовим клопотанням представників сторін розгляд справи відбувався без фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів.

Позивач повністю підтримав позовні вимоги та надав суду пояснення, відповідно до яких: 14.02.2013 між Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізької області та Приватним підприємством «ТРАНЗИТ» було укладено договір № 11 про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти, відповідно до якого учасник зобовязується у 2013 році поставити замовникові товари, зазначені у пункті 1.2. (шляхом передачі карток), а замовник прийняти і оплатити такі товари. У звязку із закриттям відповідачем мережі АЗС позивач повернув відповідачу талони на бензин у кількості 7320 літрів на суму 78324,00 грн. Відповідач зобовязувався повернути позивачу кошти у розмірі 78 324,00 грн. Між сторонами було підписано Акт звірки на суму 78324,00 грн. Однак, грошові кошти у сумі 78 324,00 грн. відповідачем так і не були повернуті. Позивач просить суд зобовязати відповідача повернути в натурі 7 320 літрів бензину А-92. Просить позов задовольнити.

Відповідач надав суду заперечення на позовну заяву, відповідно до яких: договір №11 про закупівлю товарі (робіт або послуг) за державні кошти від 14.02.2013 було укладено строком до 31.12.2013. Додатковою угодою строк дії договору було продовжено до 31.12.2014. 02.02.2015 між сторонами було підписані накладні на повернення бензину А-92 у кількості 7 320 літрів на суму 78 324,00 грн. 03.02.2015 між сторонами було підписано Акт звірки взаєморозрахунків на суму 78324,00 грн. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань. Аналогічні норми містяться в ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до загальних умов виконання зобовязань, встановлених ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір, укладений сторонами з дотримання вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу для сторін. Будучи пов'язаними взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.02.2013 між Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізької області (далі - замовник) та Приватним підприємством «ТРАНЗИТ» (далі - учасник) було укладено договір № 11 про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти (далі договір з усіма змінами, додатками та доповненнями), відповідно до п.п. 1.1. 1.3. якого учасник зобовязується у 2013 році поставити замовникові товари, зазначені у пункті 1.2. (шляхом передачі карток), а замовник прийняти і оплатити такі товари.

Найменування товару: 23.20.1 Продукти нафтоперероблення рідкі (бензин, далі - товар).

Кількість товару: бензин А-92 22 100 літрів.

Право власності на товар виникає у замовника з моменту фактичного отримання товару замовником відповідно до умов цього договору.

Обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків.

Пунктами 3.1. 3.3. договору передбачено, що ціна цього договору 236 470,00 грн., в т.ч. ПДВ 39 411, 67 грн.

Ціна за 1 літр бензину А-92 становить 10, 70 грн., в т.ч. ПДВ.

Ціна договору не підлягає коригуванню протягом дії договору незалежно від коливань ринкових цін та індексу інфляції.

Згідно з п.п. 4.1., 4.2. договору розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після предявлення учасником рахунка на оплату товару.

До рахунка додаються: видаткова накладна.

Пунктами 5.1., 5.2. договору передбачено, що термін поставки товарів: січень грудень 2013 року.

Місце поставки товарів: учасник проводить відпуск товару при предявленні карток, згідно зазначених на них кількості літрів та виду нафтопродукту.

Згідно з п. 6.3.1. договору учасник зобовязаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором.

Пунктом 10.1. договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2013 року.

30.12.2013 між сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до договору, відповідно до якої п. 10.1. договору викладено в наступній редакції: «Договір діє до 31.12.2014 року, або до повного виконання зобовязань між сторонами».

10.02.2015 позивач отримав від відповідача лист, відповідно до якого відповідач просив повернути на його адресу залишок невикористаних талонів на бензин А-95 у кількості 7320 літрів у звязку з неможливістю виконання ним зобовязань за договором від 14.02.2015 № 11 (а.с. 15) та зобовязався повернути грошові кошти у сумі 78324,00 грн. на розрахункові рахунки позивача. Відповідач повернув бензин А-92 у кількості 7320 літрів на суму 78324,00 грн., що підтверджується накладними на повернення № ВН-0000001, № ВН-0000002, №ВН 0000003 від 02.02.2015 та талони на бензин (а.с. 20).

Листом від 06.04.2015 № 01-32/297 позивач просив відповідача повернути талони на отримання бензину в тій же кількості, а саме: на отримання бензину А 92 7320 літрів.

В матеріалах справи міститься Акт звірки взаєморозрахунків від 03.02.2015 на суму 78 324,00 грн., підписаний обома сторонами (а.с. 14).

Позивач просить суд зобовязати відповідача повернути в натурі 7 320 літрів бензину А-92.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України способами захисту прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Частиною 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що право власності на товар виникає у замовника з моменту фактичного отримання товару замовником відповідно до умов цього договору.

Відповідач повернув бензин А-92 у кількості 7320 літрів на суму 78324,00 грн., що підтверджується накладними на повернення № ВН-0000001, № ВН-0000002, № ВН 0000003 від 02.02.2015 та талони на бензин (а.с. 20).

В силу приписів статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (пункт 1 статті 321 вказаного Кодексу).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Таким чином, вказані позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати його право власності або інше суб'єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння).

Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребування майна з чужого незаконного володіння він повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно. Отже, умовами задоволення такого позову є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності спірного нерухомого майна на праві власності позивачу.

З огляду на це позивачем не надано суду належних доказів в підтвердження права власності на витребуване майно.

Предметом договору є саме картки на бензин. З листування між сторонами, яке міститься в матеріалах справи, вбачається, що позивач повернув відповідачу також, картки на бензин А-92 у кількості 7320 літрів у звязку із закриттям мережі АЗС (лист №01-32/297 від 06.04.2015).

Позовні вимоги обґрунтовані ст. 205 ГК України, ст.ст. 615, 623 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ГК України у разі неможливості виконання зобов'язання повністю або частково зобов'язана сторона з метою запобігання невигідним для сторін майновим та іншим наслідкам повинна негайно повідомити про це управнену сторону, яка має вжити необхідних заходів щодо зменшення зазначених наслідків. Таке повідомлення не звільняє зобов'язану сторону від відповідальності за невиконання зобов'язання відповідно до вимог закону.

Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Проте, сторонами підписано Акт звірки взаєморозрахунків від 03.02.2015 на суму 78 324,00 грн. (а.с. 14). Підписавши вказаний Акт звірки позивач прийняв позицію відповідача щодо неможливості виконання умов договору.

Частиною 3 ст. 623 ЦК України передбачено, що збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З матеріалів справи, суд вбачає, що вимоги позивача основані на договорі № 11 про закупівлю товарі (робіт або послуг) за державні кошти від 14.02.2013.

За таких обставин, суд вважає вимоги позивача про витребування в натурі бензину А-92 у кількості 7 320 літрів є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя К.В. Проскуряков

Рішення господарського суду набирає чинності протягом 10 днів із дня його підписання

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано 19.10.2015.