ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 р. Справа № 909/876/15
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Ткаченко І. В., при секретарі судового засідання Середюк І. Б., за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Міжгірського будівельно-деревообробного підприємства про стягнення з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації 3 % річних та інфляційних втрат в сумі 293 890 грн 62 коп.

Міжгірське будівельно-деревообробне підприємство звернулось до господарського суду Івано-Франківської області з позовом про стягнення з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації 11 003 грн 29 коп. 3 % річних та 282 887 грн 33 коп. інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2014 р. у справі № 909/1365/14 задоволено позов про стягнення з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь Міжгірського будівельно-деревообробного підприємства 1 061 026 грн 94 коп. Так, у звязку із несвоєчасним виконанням даного судового рішення, позивач ставить питання про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на відповідні суми та періоди прострочення.

10 серпня 2015 р., суд порушив провадження у справі № 909/876/15 і призначив її до розгляду в засіданні на 26 серпня 2015 р.

18 серпня 2015 р., до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що несвоєчасна сплата боргу відбулася у зв'язку із недостатнім фінансуванням з державного бюджету.

В судовому засіданні, яке відбулось 26 серпня 2015 р. суд оголошував перерву до 05 жовтня 2015 р.

05 жовтня 2015 р., розгляд справи суд відклав на 13 жовтня 2015 р. у зв'язку із неявкою в засідання представників сторін і неподанням витребуваних доказів.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

За наведених обставин, керуючись положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. про те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, положеннями ст. 69 ГПК України про строки вирішення спорів господарським судом, подальше відкладення розгляду справи суд визнав недоцільним і, згідно з вимогами ст. 75 ГПК України, розглянув справу по суті за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, суд

в с т а н о в и в:

25 грудня 2014 р., господарський суд Івано-Франківської області виніс рішення про стягнення з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь Міжгірського будівельно-деревообробного підприємства 1 061 026 грн 94 коп. заборгованості.

Дане рішення набрало законної сили 06 січня 2015 р., цього ж дня суд видав на його виконання наказ № 20.

Відповідно до даних наявних в матеріалах справи банківських виписок відповідач погасив заборгованість перед позивачем 02 квітня 2015 р. на суму 662 695 грн 05 коп., 23 липня 2015 р. на суму 150 000 грн та 29 липня 2015 р. на суму 248 331 грн 89 коп.

У зв'язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов'язання, позивач нарахував відповідачу 3 % річних та інфляційні втрати на загальну суму 293 890 грн 62 коп. за відповідні періоди прострочення.

Таким чином, предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частинами 1, 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як зазначено в ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено у ст. 16 цього Кодексу.

Наявність грошового зобов'язання відповідача щодо сплати позивачу заборгованості у розмірі 1 061 026 грн 94 коп. підтверджується рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2014 р. у справі № 909/1365/14.

Згідно з п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17 грудня 2013 р., за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак, при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17 грудня 2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, зокрема, викладені в листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 р. № 62-97 р.

Згідно з п. 4.1 згаданої постанови, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17 грудня 2013 р., з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Як видно із матеріалів справи, судове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 1 061 026 грн 94 коп. набрало законної сили 06 січня 2015 р., тобто в цей день у відповідача виник обов'язок його виконати.

Із змісту наявних в матеріалах справи банківських виписок вбачається, що відповідач виконував своє грошове зобов'язання перед позивачем частинами, а саме 02 квітня 2015 р. в сумі 662 695 грн 05 коп., 23 липня 2015 р. в сумі 150 000 грн й 29 липня 2015 р. судове рішення було виконане в повному обсязі.

Згідно з п. 1.4 згаданої постанови, з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону, банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону.

Відтак, періоди прострочення та суми заборгованості:

- з 07 січня по 01 квітня 2015 р. включно в сумі 1 061 026 грн 94 коп.;

- з 02 квітня по 22 липня 2015 р. включно в сумі 398 331 грн 89 коп.;

- з 23 по 28 липня 2015 р. включно в сумі 248 331 грн 89 коп.

Щодо нарахованих позивачем 3 % річних на загальну суму 11 003 грн 29 коп. за періоди з січня по квітень та з квітня по липень, слід зазначити наступне.

Розрахунок розміру 3% річних здійснюється за формулою: сума боргу * 3% * кількість днів прострочення/ 365 = розмір процентів річних.

Здійснивши перерахунок 3% річних за відповідною формулою, суд встановив, що сума 3% за зазначені періоди прострочення складає 10 974 грн 39 коп.

Тож, оскільки, при проведенні розрахунку 3 % річних позивач допустив арифметичну помилку, то відповідну вимогу позивача суд задовольняє частково, в сумі 10 974 грн 39 коп.

Розрахунок інфляційних втрат за період з січня по березень в сумі 215 274 грн 35 коп. позивачем загалом проведено арифметично правильно. Разом з тим, що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з квітня по липень 2015 р. в сумі 67 612 грн 98 коп. слід врахувати таке. Показник інфляції у квітні 2015 р. становив 114,0 %, у травні 2015 р. - 102,2 %, у червні 2015 р. - 100,4 %, у липні 2015 р. - 99,0 %. З наданого позивачем суду розрахунку вбачається, що позивач нараховував інфляційні втрати за період з 02 квітня по 23 липня 2015 р., проте у розрахунок суми інфляційних втрат позивач не включив період часу, в який індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція), а саме липень 2015 р. У зв'язку із здійсненим перерахунком, сума інфляційних втрат за цей період становить 62 953 грн 53 коп.

Відтак, вимогу позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат слід задовольнити частково, в сумі 278 227 грн 88 коп.

Щодо посилань відповідача про несвоєчасність сплати заборгованості у зв'язку із недостатністю фінансування з державного бюджету, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлює виняток із загального правила ст. 614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, недостатнє фінансування з державного бюджету і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні витрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань.

Судовий збір, згідно з вимогами ст. 49 ГПК України, суд покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 49, 82 - 85 ГПК України, суд

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково;

з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації (76004, м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21; ідентифікаційний код 38163425) на користь Міжгірського будівельно-деревообробного підприємства (90000, Закарпатська обл., Міжгірський район, смт Міжгір'я, вул. Добролюбова, буд. 14; ідентифікаційний код 20459404) стягнути 10 974 (десять тисяч дев'ятсот сімдесят чотири) грн 39 коп. 3 % річних та 278 227 (двісті сімдесят вісім тисяч двісті двадцять сім) грн 88 коп. інфляційних втрат;

в решті позову - відмовити.

з Департаменту будівництва, житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Івано-Франківської обласної державної адміністрації (76004, м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21; ідентифікаційний код 38163425) на користь Міжгірського будівельно-деревообробного підприємства (90000, Закарпатська обл., Міжгірський район, смт Міжгір'я, вул. Добролюбова, буд. 14; ідентифікаційний код 20459404) стягнути 5 783 (п'ять тисяч сімсот вісімдесят три) грн 77 коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ткаченко І. В.

Повне рішення складено 19.10.15

Виготовлено в КП "Діловодство спеціалізованого суду"

________________ 19.10.15