КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2015 р. Справа№ 910/6327/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 28.09.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ПАН Паблішинг» на рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року

у справі № 910/6327/15-г (суддя Грєхова О.А.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ПАН Паблішинг»

до приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії

України»

про визнання угод недійсними

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі № 910/6327/15-г у задоволенні позову ТОВ «ПАН Паблішинг» до ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» про визнання угод недійсними - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції, ТОВ «ПАН Паблішинг» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року по справі № 910/6327/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на неповне з'ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для вирішення справи та порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Синиці О.Ф., суддів Ткаченка Б.О., Зеленіна В.О. відновлено ТОВ «ПАН Паблішинг» строк для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року по справі № 910/6327/15-г, апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

20.07.2015 року розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду у зв'язку з перебуванням судді-доповідача Синиці О.Ф. на лікарняному та подальшим виходом у довготривалу відпустку, призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 910/6327/15-г.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/6327/15-г передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Лобаня О.І., суддів Майданевича А.Г., Федорчука Р.В.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 21.07.2015 року у складі колегії суддів: головуючий суддя Лобань О.І., судді Майданевич А.Г, Федорчук Р.В. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» вважає подану апеляційну скаргу ТОВ «ПАН Паблішинг» безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та таким що винесене без порушень норм матеріального та процесуального права, відповідач просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» у судових засіданнях суду апеляційної інстанції 07.09.2015 року та 28.09.2015 року надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у письмових поясненнях на скаргу та просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 18.05.2015 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ТОВ «ПАН Паблішинг» у судові засідання суду апеляційної інстанції не з'явився, про час та місце розгляду справи скаржник повідомлявся належним чином, проте поштовий конверт повернувся до суду без вручення адресату.

Враховуючи те, що як позовну заяву так і апеляційну скаргу ТОВ «ПАН Паблішинг» було підписано представником за довіреністю від 18.02.2015 року № 18/02/2015 - Ярук Г.І., та в матеріалах справи відсутня інформація щодо відкликання вказаної довіреності, ухвалу про відкладення розгляду справи було направлено на адресу представника що зазначена в позовній заяві та апеляційній скарзі. Зазначена поштова кореспонденція отримана Ярук Г.І. особисто про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки представник скаржника суд не повідомив.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з абз. 1 п. 3.9.2 вищезазначеної постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, заслухавши пояснення представника відповідача, який просив суд апеляційної інстанції розглядати справу за відсутності представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки позивач про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та представник скаржника - Ярук Г.І., був повідомлений належним чином на підтвердження чого, в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Участь представника ТОВ «ПАН Паблішинг», що не з'явився, у судовому засіданні 28.09.2015 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи на час розгляду справи та витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі. Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, та у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду справи за клопотанням позивача вже продовжувався.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Згідно зі Свідоцтва про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації Серія КВ №7163 від 07.04.2003 року відповідач є засновником видання «Журналу «Панорама». Обсяг видання визначено - до 12.5 умовних друкованих аркушів, періодичність - 12 разів на рік. Свідоцтвом КВ№7163 визначено, що «програмними цілями (основними принципами) або тематичною спрямованістю» видання є: бортовий журнал Авіакомпанії «МАУ», інформація про найважливіші події в Україні, новини науки, культури, спорту.

11.10.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ПАН ПАБЛІШИНГ» та приватним акціонерним товариством «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» було укладено ліцензійний договір №0443/В-12 (надалі - ліцензійний договір) та угоду про надання видавничих послуг №0443/В-12 (надалі - угода №0443/В-12).

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, ліцензійний договір №0443/В-12 та угода №0443/В-12 скріплені печатками обох контрагентів та підписані представниками обох сторін, а саме з боку ТОВ «ПАН ПАБЛІШИНГ» правочини підписано генеральним директором Шкрябіною С.Ю., а з боку ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» президентом Мірошниковим Ю.В.

Предметом угоди № 0443/В-12 є те, що видавець (позивач) на умовах цієї угоди зобов'язується видавати офіційний бортовий часопис авіакомпанії «Міжнародні Авіалінії України» - журнал «Панорама» для та від імені замовника (відповідач). Замовник є власником часопису. Часопис зареєстрований Державним комітетом інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України, свідоцтво КВ7164 від 07.04.2013 року.

Відповідно до п. 2.1 угоди № 0443/В-12 першочергово мета, що повинна досягатися виданням часопису є підвищення іміджу та репутації замовника, його торгівельних марок та напрямків, в той же час розважати, інформувати та мотивувати споживачів та потенційних споживачів. Наступною метою видання часопису є підвищення репутації України. Сторони погоджуються, що часопис повністю повинен відповідати вищезазначеним цілям та ніщо не ними бути дозволено, що може перешкодити вищезазначеним цілям. Це також повністю стосується змісту, ознайомлення та розповсюдження.

Як вбачається з п. 3.1 угоди № 0443/В-12 видавець (позивач) зобов'язаний випускати високоякісний часопис в строки, для кожного накладу. Випускати часопис в строки, накладом та зі змістом, узгодженими з замовником в порядку, передбаченому цією угодою. Збирати інформацію, вести журналістську роботу, перекладати та редагувати часопис, здійснювати фотозйомку, верстку та дизайн, друкування та інші необхідні дії згідно з тематичним планом часопису, затвердженим редакційною колегією, та у відповідності до норм і положень законодавства України щодо авторського права і видавничої діяльності. Організувати повний цикл виробництва часопису (п.п. 3.1.1, 3.1.2, 3.1.3, 3.1.4 угоди).

Предметом ліцензійного договору є те, що цим договором регулюються правовідносини у сфері інтелектуальної власності, що виникають з приводу надання ліцензіаром (відповідач) дозволу ліцензіатові (позивач) на використання торгівельної марки (знаку для товарів і послуг) в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі (п. 1.2 ліцензійного договору). Ліцензіар (відповідач), який володіє правом власності на зареєстроване видання «Журнал «Панорама» (надалі - Знак), за плату надає ліцензіату (позивач) дозвіл на використання Знака (ліцензію) при виробництві та (або) - розповсюдженні товарів, що визначені у п. 1.5. цього договору, в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі (п. 1.2 ліцензійного договору). Відповідно до пункту 1.3 ліцензійного договору вид ліцензії на використання знака за цим договором - виключна.

Пунктом 1.5 ліцензійного договору встановлено, що виключна ліцензія за цим договором надається ліцензіатові для використання при виробництві та (або) розповсюдженні ним товарів відповідно до умов договору №0443/В-12 про надання видавничих послуг від 11.10.2012 року, укладеного між сторонами.

Пунктом 1.6 ліцензійного договору під використанням ліцензіатом знака у цьому договорі розуміється нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано (надалі іменується товар), упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов'язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначенням нанесення знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування його в діловій документації чи в рекламі та в мережі інтернет, у тому числі в доменних іменах.

Згідно із п. 1.8 ліцензійного договору термін дії ліцензії, що видається за цим договором дорівнює терміну дії договору №0443/В-12 про надання видавничих послуг від 11.10.2012 року, укладеного між сторонами.

Пунктом 3.1 ліцензійного договору передбачено, що ліцензіат зобов'язаний сплатити ліцензіарові плату за використання Знака у розмірі 10 гривень за кожен випуск журналу «Панорама» відповідно до умов договору №0443/В-12 про надання видавничих послуг від 11.10.2012 року, укладеного між сторонами.

Так, у березні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Пан Паблішинг» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» про визнання угод недійсними. Як зазначає позивач, ліцензійний договір № 0443/В-12 від 11.10.2012 року та угода № 0443/В-12 від 11.10.2012 року, що укладені між товариством з обмеженою відповідальністю «Пан Паблішинг» та приватним акціонерним товариством «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України», є удаваними правочинами, які вчинені стороною з метою приховання іншого правочину - договору комерційної концесії, а тому позивач просить суд визнати вказані правочини недійсними. Крім того, позивач вказує на те, що оскільки укладені між сторонами ліцензійний договір та угода є договором комерційної концесії, який в силу статті 1118 ЦК України підлягає обов'язковій державні реєстрації, яку проведено не було, то оспорювані договори є недійсними в силу статті 215 ЦК України.

Водночас, відповідач заперечив проти позову та зазначив, що оспорювані договори припинили свою дію 30.06.2014 року, оскаржувані договори є окремими правочинами, що мають різний зміст та предмет регулювання, а відсутність державної реєстрації договору концесії не тягне за собою його недійсність.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі № 910/6327/15-г відмовлено ТОВ «ПАН Паблішинг» у задоволенні позову про визнання угод недійсними.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні даного позову, виходячи з наступного.

Як вірно вказав суд першої інстанції, загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що позивачем, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваних договорів. Таких обставин не було встановлено й судом апеляційної інстанції.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання правочинів недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладених між сторонами договорів недійсним, оскільки, є надуманими та не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 237 Цивільного кодексу України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.3 ст. 237 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, при укладанні ліцензійного договору № 0443/В-12 від 11.10.2012 року та угоди № 0443/В-12 від 11.10.2012 року сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме: зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

У відповідності до ч.1 ст.235 ЦК України, правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, є удаваним. Згідно ч.2 ст.235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За загальним правилом щодо укладання договорів, встановленим ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 2-4 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до статей 494 і 495 Цивільного кодексу України набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом. Право на використання торговельної марки та виключне право дозволяти використання торговельної марки є майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку, що належать власникові відповідного свідоцтва.

Статтею 1109 Цивільного кодексу України передбачено, зокрема, що: за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону; у ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір; права на використання об'єкта права інтелектуальної власності та способи його використання, які не визначені у ліцензійному договорі, вважаються такими, що не надані ліцензіату.

Відносини щодо використання у підприємницькій діяльності прав інших суб'єктів господарювання (комерційна концесія) регулюються главою 36 Господарського кодексу України та главою 76 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 366 ГК України за договором комерційної концесії одна сторона правоволоділець зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) на строк або без визначення строку право використання в підприємницькій діяльності користувача комплексу прав, належних правоволодільцеві, а користувач зобов'язується дотримуватися умов використання наданих йому прав та сплатити право володільцеві обумовлену договором винагороду.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 1118 Цивільного кодексу України договір комерційної концесії підлягає державній реєстрації, органом, який здійснив реєстрацію суб'єкта господарювання, що виступає за договором як правоволоділець.

За приписами ст. 366 Господарського кодексу України та ст. 1116 Цивільного кодексу України, предметом договору комерційної концесії є комплекс майнових прав правоволодільця, його ділової репутації та комерційного досвіду, наданих користувачеві з метою виробництва та/або продажу товарів чи надання послуг іншим особам.

Істотними умовами договору комерційної концесії є предмет і ціна (винагорода).

Предметом договору комерційної концесії є право на використання об'єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації. Особливість предмета договору комерційної концесії - його комплексний характер: як правило, за договором передається не одне виключне право (спосіб використання твору, право на авторське ім'я), а всі права на об'єкт інтелектуальної власності в комплексі (франшиза). Крім того, існує можливість використання належної правоволодільцю комерційної інформації, його ділової репутації та комерційного досвіду. Ціну договору комерційної концесії становить винагорода, яку користувач виключних прав інтелектуальної власності сплачує правоволодільцеві.

Договір комерційної концесії укладається в письмовій формі. У разі недодержання письмової форми такий договір є нікчемним (ч. 1ст. 1118 ЦК України). Крім вимоги щодо обов'язкової письмової форми даного правочину, ЦК України передбачає державну реєстрацію договору комерційної концесії органом, який здійснив державну реєстрацію правоволодільця. Водночас, як вірно вказав суд першої інстанції, відсутність державної реєстрації договору комерційної концесії не впливає на його дійсність.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що позивачем, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано доказів досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов притаманних договору комерційної концесії.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що твердження позивача про те, що ліцензійний договір №0443/В-12 та угода №0443/В-12 за своєю правовою природою є договором комерційної концесії не відповідає дійсності.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, що істотні умови ліцензійного договору №0443/В-12 та угоди № №0443/В-12, та їх форма відповідають саме вимогам встановленим Главою 75 ЦК України, а тому, спірний договір за своєю правовою природою є ліцензійним договором.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у відповідності статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача, як і доведення ним свого порушеного права укладенням даного правочину, що позивачем не здійснено.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, позивачем не було подано належних та переконливих доказів в обґрунтування заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі товариства з обмеженою відповідальністю «ПАН Паблішинг», на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «ПАН Паблішинг», слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ПАН Паблішинг» на рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі № 910/6327/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі № 910/6327/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/6327/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 05.10.2015 року