ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.10.15 Справа № 904/7997/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "НІКОПОЛЬСЬКИЙ ЗАВОД ФЕРОСПЛАВІВ", м. Нікополь, Дніпропетровська область

до Приватного акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. № 434-4016 від 11.10.11

від відповідача: ОСОБА_2 - представник за дов. № 43 від 02.09.15

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ" про стягнення 296706, 01 грн. пені, 16429, 62 грн. трьох відсотків річних та 773794, 28 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем свої зобов'язань за договором поставки № 141509/1306431 в частині повної та своєчасної оплати за отриманий товар.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 05.10.2015.

Ухвалою суду від 05.10.2015 розгляд справи відкладено на 21.10.2015.

15.10.2015 через канцелярію господарського суду від позивача надійшла заява від 07.10.2015 № 13158-4016 про зменшення розміру позовних вимог, в якій він просить суд стягнути з відповідача 296706, 01 грн. пеню, 16429, 62 грн. три відсотки річних та 698332, 53 грн. інфляційні втрати.

У відповідності до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки заява позивача про зменшення розміру позовних вимог не порушує чиї- небудь права та інтереси, вона прийнята судом до розгляду.

21.10.2015 через канцелярію господарського суду від відповідача надійшло клопотання, в якому відповідач просить суд для подальшого розгляду справи залучити тройку суддів.

Частиною 1 статті 46 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Суд не вбачає підстав для розгляду справи колегіально у складі трьох суддів, оскільки дана справа не є складною, тому клопотання відповідача не підлягає задоволенню.

21.10.2015 через канцелярію господарського суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв'язку з тим, що розмір штрафних санкцій нарахований позивачем занадто великий, не відповідає обставинам справи, розміру понесеним збиткам позивача та може привести до зупинки діяльності підприємства.

У судовому засіданні 21.10.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14.01.2014 між Публічним акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" (далі - позивач, постачальник) та Приватним акціонерним товариством "КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ" (далі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 141509/1306431 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити й передати у власність покупцю, а покупець прийняти та сплатити згідно п. 3.4 цього договору феросплави (далі - товар), протягом строку з 14 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, на умовах, у кількості та строки, зазначені у специфікаціях до цього договору, що є його невід'ємною частиною.

Датою поставки товару, при поставці залізницею, вважається дата штампу на залізничній накладній станції вантажовідправника (п. 2.3 договору).

Згідно з п. 3.4 договору покупець здійснює оплату товару, що поставляється, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30-ти банківських днів з дати поставки товару. Постачальник повідомляє покупця про дату поставки товару шляхом передачі електронним або факсимільним зв'язком наступних документів: рахунка постачальника, копії залізничної квитанції, сертифіката якості, у відповідності до п. 3.8 цього договору. Вартість відвантаженого товару у специфікації визначається у національній валюті України з урахуванням податків та зборів, передбачених чинним законодавством України. Оплата товару здійснюється у національній валюті України.

На виконання умов договору та специфікацій до нього (арк. с. 10-18), позивач у період з 18.12.2014 по 17.01.2015 поставив відповідачу товар на загальну суму 5429044, 87 грн., що підтверджується залізничними накладними та накладною на відпуск матеріалів на сторону, які містяться в матеріалах справи (арк. с. 25-28).

Позивач листами від 23.12.2014, 22.01.2015 та 26.01.2015, на виконання умов п. 3.4 договору, надіслав на адресу відповідача, рахунки, податкові накладні, залізничні квитанції та сертифікати якості (арк. с. 33-40).

Відповідач здійснив оплату поставленого товару з порушенням строків, встановлених п. 3.4 договору, у зв'язку з чим позивачем нараховану відповідачу штрафні санкції.

Відповідач штрафні санкції позивачу не сплатив.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з приписами ст. 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) та ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду справи, відповідачем не заперечено факт поставки товару згідно представлених залізничних накладних, порушення строків оплати поставленого товару не спростовано.

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 296706, 01 грн. за період з 04.02.2015 по 26.06.2015.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 7.6 договору у випадку порушення покупцем строків оплати за поставлений товар, передбачених цим договором поставки, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді, за кожен день прострочки оплати.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування пені, задовольняє дану вимогу повністю у розмірі 296706, 01 грн.

Також, за порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховані три відсотки річних в сумі 16429, 62 грн. та інфляційні втрати в сумі 698332,53 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат, задовольняє дані вимоги повністю, а саме три відсотки річних у розмірі 16429, 62 грн. та інфляційні втрати у розмірі 698332, 53 грн.

Господарський суд не приймає до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо надмірно великого розміру штрафних санкцій, стягнення яких може призвести до зупинки діяльності відповідача, оскільки, при розгляді даної справи було враховано матеріальне становище та інтереси обох сторін, прийнято до уваги, що сторони перебувають в однаковому положенні при веденні своєї господарського діяльності.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача у розмірі 15172, 02 грн.

Керуючись ст.ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ" (50057, Дніпропетровська область, м. Кривий ріг, вул. Заводська, 1; ідентифікаційний код 31550176) на користь Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 310; ідентифікаційний код 00186520) пеню у сумі 296706, 01 грн., три відсотки річних у розмірі 16429, 62 грн., інфляційні втрати у розмірі 698332, 53 грн. та 15172, 02 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 21.10.2015

Суддя ОСОБА_3