РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015Справа №910/2906/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрасгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії

"Нафтогаз України"

про стягнення 105 124, 47 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Черниш О.В. (довіреність № 2402 від 29.12.2014)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

10.02.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" з вимогами до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 105 124 грн. 47 коп. заборгованості за договором поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010, в тому числі 75403 грн. 22 коп. основного боргу, 13572 грн. 58 коп. пені, 6798 грн. 68 коп. 3 % річних, 4 071 грн. 77 коп. інфляційних втрат та 5278 грн. 22 коп. 7 % штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010 в частині оплати вартості отриманого товару, у зв'язку з чим, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 75043,22 грн. Також, у зв'язку з невиконанням грошових зобов'язань за договором позивачем нараховані пеня у розмірі 13572,58 грн., 3 % річних у розмірі 6798,68 грн., інфляційні втрати у розмірі 4071,77 грн. та 7 % штрафу у розмірі 5278,22 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.04.2015 у справі № 910/2906/15-г (суддя Плотницька Н.Б.), яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 у справі № 910/2906/15-г, позов Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" задоволено частково, стягнуто з Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства " Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" заборгованість у розмірі 75 403 грн. 22 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 508 грн. 06 коп.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.07.2015 у справі № 910/2906/15-г, рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2015 у справі № 910/2906/15-г та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 у справі № 910/2906/15-г скасовано, а справу № 910/2906/15-г передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду. Направляючи справу на новий розгляд, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначила, що судами не встановлено, яка сума заборгованості згідно зазначеного акта визнавалась саме за договором поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010 року (чи визнавалась основна заборгованість разом з штрафними санкціями, чи ні) та чи взагалі визнавалась заборгованість за вказаним договором; не досліджувалось наявності повноважень головного бухгалтера регіонального виробничого управління "Львівавтогаз" Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" підтверджувати наявність заборгованості дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 07.08.2015 № 4-23/1150 призначено повторний автоматичний розподіл справи.

07.08.2015 в результаті проведення повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, справу № 910/2906/15-г передано на розгляд судді Турчина С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2015 прийнято справу №910/2906/15-г до свого провадження (суддя Турчин С.О.) та призначено її розгляд на 03.09.2015.

02.09.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення по справі б/н від 31.08.2015.

В судовому засіданні 03.09.2015 оголошено перерву до 24.09.2015.

17.09.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення по справі б/н від 15.09.2015.

В судове засідання 24.09.2015 з'явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання 24.09.2015 не з'явився, витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2015 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/2906/15-г на 15 днів до 22.09.2015, розгляд справи №910/2906/15-г відкладено на 15.10.2015.

Представник позивача в судовому засіданні 15.10.2015 позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання 15.10.2015 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

У відповідності до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.09.2015 було надіслано на юридичну адреси відповідача, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №017.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, враховуючи встановлені статтею 69 ГПК України строки вирішення спору, в судовому засіданні 15.10.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.09.2010 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (постачальник) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) укладено договір поставки продукції № 208-Л/60-Л, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупцеві електротовари згідно специфікації, які додаються до даного договору та є невід'ємними його частинами, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити продукцію.

Відповідно до пункту 1.2. статуту Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", затвердженого установчими зборами Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (рішення від 25.12.2012), Товариство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Пунктом 2.1. договору визначено, що назва, кількість та асортимент продукції зазначені в специфікаціях, які є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до специфікації до договору, предметом продажу визначено: трансформатор ТМЗ-630/10/0,4 (1 шт.), РЛРДз-10/400 (роз'єднувачі) (2 шт.), камери КСО- (7 штук), кабель USB2/0 АМ-ВМ,1,8 м (1 шт.), кабель високого тиску (1 шт.), ел. лампи ТЛД-36 (20 шт.), лампи ЛБ-20 (15 шт.), лампи ДРЛ-125 (20 шт.), світильник SNEHA (3 шт.), світильник AURORA (10 шт.), ліхтар шахтний СВГ-2 (2 шт.), ліхтар СВГ-2 (2 шт.), загальною вартістю 75403,22 грн., в т.ч. ПДВ - 12567,20 грн.

Згідно з п. 3.3. договору, загальна сума даного договору визначається за сумою всіх специфікацій до нього та складає 75403,00 грн., в т.ч. ПДВ - 12567,20 грн.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що покупець оплачує постачальнику 100 % вартості продукції протягом 10 днів з дати поставки зазначеної продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Відповідно до п. 4.7. договору, датою поставки продукції визначається дата, вказана накладній про прийняття продукції покупцем.

Відповідно до п. 4.8. договору, разом з партією продукції постачальник зобов'язаний передати покупцю наступні документи: рахунок-фактуру на кожну партію продукції, яка відвантажується, виходячи із цін, зазначених у специфікації; видаткові та податкові накладні; сертифікат якості чи інший документ, що підтверджують якість продукції; пакувальний лист на кожну партію продукції, гарантійний талон на продукцію.

Пунктом 9.1. договору визначено, що даний договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2010.

На підтвердження факту поставки відповідачу товару за договором поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010 позивачем надано підписану та скріплену печатками сторін видаткову накладну № 366 від 30.09.2010 на загальну суму 263232,64 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, наведені у постанові від 30.07.2015 та які зумовили направлення справи на новий розгляд, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 30.09.2010 позивач поставив відповідачу узгоджений між сторонами у специфікації до договору поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010 товар на суму 75403,22 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією накладної № 366 від 30.09.2010.

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи пункт 3.4. договору яким передбачено, що покупець оплачує постачальнику 100 % вартості продукції протягом 10 днів з дати поставки зазначеної продукції, свій обов'язок з оплати за поставлений позивачем товар відповідач повинен був здійснити до 10.10.2010 (включно).

Як підтверджено матеріалами справи відповідач не виконав свій обов'язок з оплати за поставлений позивачем товар за договором поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010 на суму 75403,22 грн. Наявність заборгованості за вказаним договором відповідачем не спростовано.

Водночас, доводи відповідача, викладені у відзиві на позов (вих. №513-09.2 від 03.03.2015), що видаткова накладна № 366 від 30.09.2010 свідчить лише про факт поставки товару, однак не є розрахунковим документом, яким на думку відповідача, є лише рахунок-фактура, визнаються судом необґрунтованими, оскільки, умовами договору поставки № 208-Л/60-Л від 23.09.2010 не визначено, що обов'язок відповідача оплатити товар ставиться в залежність від факту отримання рахунку-фактури, а тому, факт виставлення рахунку жодним чином не впливає на обов'язок відповідача здійснити оплату за договором поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010.

Відповідачем було заявлено про застосування позовної давності, посилаючись на те, що позивачем було пропущено строк, в межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки, свій обов'язок з оплати товару за договором поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010 відповідач повинен був здійснити до 10.10.2010 (включно), перебіг позовної давності розпочався з 11.10.2010.

30.09.2013, в межах трирічного строку позовної давності, між ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" РВУ "Львівавтогаз" та ПАТ "Уктрансгаз" було складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 на суму 535632,26 грн.

Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно із ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Позивач зазначив, що підписання та скріплення печатками уповноваженими представниками сторін акту звірки від 30.09.2013 є дією, що свідчить про визнання боргу відповідачем, у зв'язку з чим перебіг позовної давності переривався.

Судом встановлено, що відповідно до акту звірки від 30.09.2013 відображена загальна сума заборгованості відповідача за укладеними між сторонами договорами у загальному розмірі 535632,26 грн.

Відповідно до довідки дебіторської заборгованості РВУ "Львівавтогаз" ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України", яка обліковується на балансі ПАТ "Укртрансгаз" станом на 02.03.2015, зазначено (розшифровано) окремо суму заборгованості за окремими договорами, в тому числі, сума 75403,22 грн. за договором поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010, загальний розмір якої (заборгованості за актом) становить 535632,26 грн.

Таким чином, у акті звірки від 30.09.2013 відображена, також, сума заборгованості за договором поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010 у розмірі 75403,22 грн. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 підписано головним бухгалтером РВУ "Львівавтогаз" ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" - Адах Ю.О., а зі сторони позивача - Вовк Ж.М., заступником головного бухгалтера ПАТ "Укртрансгаз" та підписи скріплені печатками підприємств.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV, головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства, зокрема, здійснює такі операції: забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Згідно з п. 4.1 Посадової інструкції головного бухгалтера регіонального виробничого управління "Львівавтогаз" ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України", головним завданням головного бухгалтера є організація та забезпечення ведення бухгалтерського обліку в Управлінні. Відповідно до поставленого завдання головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, дотримуючись єдиних методологічних засад, встановлених Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", з урахуванням особливостей діяльності підприємства й технології оброблення облікових даних.

Відповідно до п. 5.2 Посадової інструкції головного бухгалтера регіонального виробничого управління "Львівавтогаз" ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України", головний бухгалтер має право в межах своєї компетенції підписувати та візувати документи.

З огляду на вищенаведене, відповідач уповноважив головного бухгалтера на ведення бухгалтерського обліку та, зокрема, на підписання актів звірки. Отже, вчинення таких дій бухгалтером відповідача у господарських (цивільних) правовідносинах розцінюється судом як вчинення дій уповноваженим представником юридичної особи.

Отже, ведення бухгалтерського обліку підприємства покладається саме на головного бухгалтера, яким зі сторони відповідача, зокрема, був підписаний акт звірки станом на 30.09.2013.

Разом з тим, суд зазначає, що акт звірки взаєморозрахунків не є первинним документом, який засвідчує факт господарської операції, однак, за висновками суду, акт звірки від 30.09.2013, у розумінні ст. 264 Цивільного кодексу України, є дією яка свідчить про визнання відповідачем боргу, а відтак, й про переривання строку позовної давності.

Крім того, суд зазначає, що чинним, на час складання акту звіряння взаєморозрахунків, законодавством, не було передбачено обов'язкового підписання акту звіряння саме керівниками суб'єктів господарських правовідносин, а у відповідності до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Наказу Міністерства праці та соціальної політики № 336 від 29.12.2004 "Про затвердження Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників", в межах здійснення бухгалтерського обліку та посадових обов'язків, такі повноваження має головний бухгалтер (особа, що виконує його обов'язки).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності переривався відповідно 30.09.2013.

Окрім того, визнання відповідачем боргу було вчинено в межах трирічного строку позовної давності.

З огляду на положення ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності для захисту позивачем своїх порушених прав розпочався заново з 01.10.2013 та спливає 01.10.2016, а відтак, позивач звернувся до суду 10.02.2015 в межах позовної давності.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, на момент звернення позивача з даним позовом, заборгованість відповідача за договором поставки продукції №208-Л/60-Л від 23.09.2010 складає 75403,22 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача заборгованості за договором поставки продукції №208-Л/60-Л від 23.09.2010 у розмірі 75403,22 грн., позовні вимоги в частині стягнення заборгованості у розмірі 75403,22 грн. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивачем, у зв'язку з невиконання зобов'язань за договором поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010, нараховані пеня у розмірі 13572,58 грн. за період прострочення з 10.10.2010 по 07.04.2011, 3 % річних у розмірі 6798,68 грн. та інфляційні втрати у розмірі 4071,77 грн. за період прострочення з 10.10.2010 по 10.10.2013, а також 7 % штрафу у розмірі 5278,22 грн.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 5.2 договору, за порушення строків оплати продукції визначених п. 3.4. цього договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1 відсотка від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

За розрахунком позивача розмір пені нарахованої за період прострочення з 10.10.2010 по 07.04.2011 складає 13572,58 грн. При цьому, суд зазначає, що вірним початком нарахування пені є 11.10.2010.

Проте, враховуючи те, що відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами (п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Оскільки, позивач звернувся з даним позовом до суду 10.02.2015, а доказів переривання позовної давності щодо нарахування пені позивачем суду не надано, врахувавши, що позивач нараховує пеню по 07.04.2011, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, у зв'язку із спливом позовної давності.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

З умов укладеного між сторонами договору поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010 вбачається, що сторонами не було погоджено відповідальність за невиконання грошового зобов'язання у вигляді штрафу.

Позивач, здійснюючи розрахунок штрафу, позивач посилається на положення статті 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у розмірі: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Однак, положення вказаної норми стосуються відповідальності саме за порушення негрошового зобов'язання.

Також, у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 роз'яснено, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Оскільки, сплата відповідачем заборгованості за поставлений товар є грошовим зобов'язанням, то нарахування позивачем штрафу за невиконання грошового зобов'язання за договором поставки продукції № 208-Л/60-Л від 23.09.2010 на підставі положень статті 231 Господарського кодексу України визнається судом безпідставним, у зв'язку із чим, вимоги у даній частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд зазначає, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання, а тому, суд відмовляє у частині позовних вимог про стягнення штрафу не через пропущення позовної давності, а у зв'язку із, безпідставністю вказаної вимоги.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

Пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивачем здійснено нарахування 3 % річних у розмірі 6798,68 грн. та інфляційні втрати у розмірі 4071,77 грн. за період прострочення з 10.10.2010 по 10.10.2013.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи те, що позивач звернувся з даним позовом до суду 10.02.2015, а доказів переривання позовної давності щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат позивачем суду не надано, суд дійшов висновку, що обґрунтованим для нарахування 3% річних є період з 10.02.2012 по 10.10.2013 (в межах позовної давності) та для нарахування інфляційних втрат є період з березня 2012 року по жовтень 2013 року (в межах позовної давності).

Суд, здійснивши розрахунок 3% річних встановив, що розмір 3% річних складає 3774,29 грн., а тому вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

За розрахунком суду розмір інфляційних втрат становить від'ємний показник ( - 604,94 грн.), а тому вимоги у цій частині не підлягають задоволенню у зв'язку з наявністю дефляції (відсутністю інфляції).

В іншій частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд відмовляє у задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи вищенаведене суд задовольняє позов Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" частково.

Судові витрати по справі, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрасгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1, ) заборгованість у розмірі 75403,22 грн., 3% річних у розмірі 3774,29 грн., судові витрати у розмірі 1583,55 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 20.10.2015 р.

Суддя С.О. Турчин