ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2015 р.Справа № 923/799/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

Суддів: Величко Т.А.,

Богатиря К.В.

при секретарі - Альошиній Г.М.

за участю представників:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: не з'явився

Від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Броварське шляхово-будівельне управління № 50"

на рішення господарського суду Херсонської області

від 09 липня 2015р.

у справі № 923/799/15

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Броварське шляхово-будівельне управління № 50"

до відповідача: Служби автомобільних доріг у Херсонській області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Державного агентства автомобільних доріг України

про спонукання до виконання мирової угоди

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ПАТ "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Служби автомобільних доріг у Херсонській області та з урахуванням заяви про зміну предмета позову просило господарський суд спонукати відповідача до виконання умов мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду Херсонської області від 20.01.2015р. по справі № 923/1650/14, укладеної між сторонами, шляхом стягнення з відповідача 20 290 238,86 грн. основного боргу, а також 106743,04 грн. 3% річних, 5 336 332,29 грн. втрат від інфляції та 73080 грн. витрат по сплаті судового збору.

У відзиві на позовну заяву Служба автомобільних доріг у Херсонській області просила припинити провадження у справі посилаючись на відсутність спору між сторонами у зв'язку з затвердженням судом мирової угоди ухвалою від 20.01.2015р. по справі № 923/1650/14.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 16.06.2015р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор).

Рішенням господарського суду Херсонської області від 09.07.2015 року (суддя Ярошенко В.П.) в задоволенні позову відмовлено з мотивів недоведеності позовних вимог.

В апеляційній скарзі ПАТ "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" просить зазначене рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Служба автомобільних доріг у Херсонській області заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 101 ГПК України визнано необґрунтованим та відхилено заявлене в судовому засіданні представником позивача клопотання про залучення до матеріалів справи в якості додаткових доказів копії листа та копії постанови органу державної виконавчої служби з огляду на те, що зазначених документів не існувало на момент розгляду даної справи та ухвалення рішення судом першої інстанції.

За правилами встановленими ч. 3 ст. 77 ГПК України в засіданні суду оголошувалася перерва до 19.10.2015 року.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, ПАТ "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Служби автомобільних доріг у Херсонській області про стягнення 20 217 156,86 грн. основного боргу, що виник у зв'язку з непроведенням остаточного розрахунку за виконані роботи з реконструкції а/д М-14 Одеса - Мілітополь - Новоазовськ в Херсонській області згідно з договором № 1р-ШБУ/12 від 09.11.2012р., а також 41 445,25 грн. - 3 % річних, 586 297,55 грн. - втрат від інфляції та 171 845,75 грн. - пені за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду Херсонської області суд від 20.01.2015 року у справі № 923/1650/14 було затверджено мирову угоду, укладену 29.12.2014 року між Приватним акціонерним товариством "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" та Службою автомобільних доріг у Херсонській області, за умовами якої відповідач повністю та безумовно визнає свій борг перед позивачем в сумі 20 290 236,86 грн., з яких 20 217 156,86 грн. - основного боргу та 73 080 грн. - сума понесених позивачем судових витрат; позивач відмовляється від стягнення з відповідача 41 445,25 грн. - 3% річних, 586 297,55 грн. - інфляційних втрат та 171 845,75 грн. - пені.; позивач та відповідач дійшли згоди про те, що відповідач зобов'язується сплатити на корить позивача 20 290 236,86 грн. шляхом перерахування на розрахунковий рахунок до 15.03.2015 року; після виконання умов даної мирової угоди позивач та відповідач не матимуть один до одного жодних претензій пов'язаних з виконанням договору від 09.11.2012р. № 1р-ШБУ/12. У зв'язку з затвердженням даної мирової угоди провадження у справі № 923/1650/14 припинено.

Судом першої інстанції встановлено, і це не заперечується сторонами, що відповідач не виконав своє зобов'язання за мировою угодою, затвердженою ухвалою суду від 20.01.2015 року у справі № 923/1650/14, внаслідок чого сума заборгованості в розмірі 20 290 236,86 грн. так і залишилася не сплаченою.

Вказуючи на те, що відповідач в порушення ст. ст. 525, 526, 625 ЦК України так і не виконав своє зобов'язання за вказаною мировою угодою позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.

За змістом статей 78, 80 ГПК України господарський суд може завершити вирішення господарського спору шляхом затвердження ухвалою суду мирової угоди сторін, яка визначає їх права та обов'язки щодо предмету позову, процесуальним наслідком чого є припинення провадження у справі. Внаслідок цього не може бути виданий наказ господарського суду про примусове виконання мирової угоди, разом з тим ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження", підлягає виконанню в порядку, передбаченому вказаним Законом, і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й відповідати іншим передбаченим законодавством вимогам, зокрема, містити ознаки та відомості щодо умов, розміру і строків виконання зобов'язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

Як зазначено у підпункті 3.19 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у разі ухилення однієї із сторін від виконання мирової угоди:

якщо ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", то вона є виконавчим документом у розумінні пункту 2 частини другої статті 17 названого Закону і підлягає виконанню державною виконавчою службою; тому за наявності зазначеної умови позовна заява про спонукання до виконання мирової угоди не підлягає розгляду в господарських судах;

якщо ж ухвала суду про затвердження мирової угоди не містить усіх даних, зазначених у статті 18 названого Закону, то така ухвала не має статусу виконавчого документа, і інша сторона у справі не позбавлена права звернутися з позовом про зобов'язання виконати мирову угоду, у випадку задоволення якого господарський суд видає наказ.

Згідно зі ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

У п. 7.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012р. роз'яснено, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством (статтею 86 ГПК та статтею 18 названого Закону) ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов'язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

Якщо ухвала про затвердження мирової угоди не відповідає вимогам, встановленим для виконавчих документів (стаття 18 Закону України "Про виконавче провадження"), і державним виконавцем з цих підстав буде відмовлено у відкритті виконавчого провадження, заінтересована сторона вправі звернутися до господарського суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, в разі задоволення якого господарським судом видається відповідний наказ.

Таким чином, обов'язковою умовою для звернення до суду з позовом про спонукання до виконання умов мирової угоди є попереднє пред'явлення ухвали про затвердження мирової угоди до виконання як виконавчого документа у виконавчу службу та наступна відмова виконавчої служби у прийнятті до виконання такої ухвали з підстав невідповідності зазначеної ухвали вимогам встановленим законом для виконавчих документів.

Водночас, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Органи, установи, організації та особи, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не є органами примусового виконання, крім органів та посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності.

Так, згідно з положеннями пп. 1 п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

На виконання ч. 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" і п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року N 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

За змістом п. 2 Порядку у тексті цього документа термін "боржники" вживається у такому значенні - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства. "Виконавчі документи" - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України "Про виконавче провадження". "Стягувачі" - фізичні та юридичні особи, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів.

Пунктом 24 Порядку встановлено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у п. 6 цього Порядку.

Згідно з п. 6 вказаного Порядку у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб:

заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній;

оригінал виконавчого документа;

судові рішення про стягнення коштів;

оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що після подання позивачем до Державної казначейської служби України заяви про виконання ухвали господарського суду Херсонської області суд від 20.01.2015р. у справі № 923/1650/14 про затвердження мирової угоди, укладеної між сторонами, Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області листом від 22.05.2015р.№ 15-20/12-3/8-2317/08/252 повернуло виконавчий документ з посиланням на те, що відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011р. № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45), органи Державної казначейської служби України виконують рішення суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, шляхом безспірного списання коштів з рахунків боржника. Відповідно до п.п. 1 п. 9 Порядку, орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли він не підлягає виконанню органом Казначейства. Відповідно до п. 4 мирової угоди від 29.12.2014р., затвердженої ухвалою суду від 20.01.2015р., позивач і відповідач дійшли згоди про те, що відповідач зобов'язується сплатити на користь позивача 20 290 236,86 грн. Виконання судових рішень зобов'язального характеру здійснюється державною виконавчою службою у відповідності до ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження".

Разом з тим, належних доказів, які б підтверджували оскарження в разі незгоди повернення Державною казначейською службою ухвали суду від 20.01.2015 року у справі №923/1650/14 без виконання, звернення до органу Державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду від 20.01.2015 року у справі № 923/1650/14, а також доказів того, що органом Державної виконавчої служби було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання зазначеної ухвали з підстав її невідповідності вимогам, встановленим статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження" для виконавчих документів, позивачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Згідно з ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З огляду на викладене та з урахуванням встановлених фактичних обставин даної справи, суд першої інстанції встановивши, що позивачем не подано будь - яких доказів звернення до органу Державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду від 20.01.2015 року у справі № 923/1650/14, а також доказів того, що органом Державної виконавчої служби було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання зазначеної ухвали з підстав невідповідності цієї ухвали вимогам, встановленим законом для виконавчих документів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині спонукання відповідача до виконання умов мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду Херсонської області від 20.01.2015р. по справі № 923/1650/14, укладеної між сторонами, шляхом стягнення з відповідача 20 290 238,86 грн. основного боргу.

Крім того, однією з вимог даного позову у справі, що розглядається, є вимога ПАТ "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" про стягнення з Служби автомобільних доріг у Херсонській області 106 743,04 грн. 3% річних та 5 336 332,29 грн. втрат від інфляції за період з 16.03.2015 року по 20.05.2015 року, нарахованих на суму основного боргу в розмірі 20 290 238,86 грн., тобто вимога позивача охоплює той період, який не був предметом розгляду в справі № 923/1650/14.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині місцевий господарський суд виходив із того, що позивачем не надано доказів звернення до органу державної виконавчої служби з метою примусового виконання ухвали суду від 20.01.2015 року у справі № 923/1650/14 та відмови цього органу у відкритті виконавчого провадження.

Колегія суддів вважає такий висновок помилковим.

Так, судом встановлено факт невиконання відповідачем свого зобов'язання стосовно погашення заборгованості в розмірі 20 290 238,86 грн. згідно з мировою угодою затвердженою ухвалою суду від 20.01.2015 року у справі № 923/1650/14, і цей факт сторонами не заперечується. Обчислені позивачем розрахунки втрат від інфляції та процентів річних відповідач не спростовує як в цілому, так і за їх складовими.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є необґрунтованим.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 04.07.2011р. у справі № 13/210/10).

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 106 743,04 грн. 3% річних та 5 336 332,29 грн. втрат від інфляції, місцевий господарський суд надав невірну юридичну оцінку обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим зазначене рішення в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову. А в решті частини рішення суду має бути залишено без змін, як законне та обґрунтоване.

Згідно з ст. ст. 44, 49 ГПК України за рахунок відповідача позивачеві підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог витрати зі сплати судового збору в сумі 23 186,94 грн., у тому числі 7 728,94 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд -,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Херсонської області від 09 липня 2015 року у справі № 923/799/15 в частині відмови у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" до Служби автомобільних доріг у Херсонській області про стягнення 106 743,04 грн. 3% річних та 5 336 332,29 грн. втрат від інфляції - скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Служби автомобільних доріг у Херсонській області () на користь Приватного акціонерного товариства "Броварське шляхово-будівельне управління № 50" () 106 743,04 грн. 3% річних, 5 336 332,29 грн. втрат від інфляції та 23 186,94 грн. витрат зі сплати судового збору.

В решті рішення господарського суду Херсонської області від 09 липня 2015 року у справі № 923/799/15 залишити без змін.

Доручити господарському суду Херсонської області видати відповідний наказ із зазначенням правильних реквізитів сторін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Богатир К.В.