ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

15 жовтня 2015 р.

Справа № 902/1182/15

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопарктекнік" (35331, Рівненська обл., Рівненський р-н., с. Городок, вул. Б. Штейнгеля,1Д)

до:Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

про стягнення 21 934, 78 грн.

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Кузьменко В.В.

Представники

позивача : Гордійчук М.А.,

відповідача : не з"явився

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автопарктекнік" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 21934,78 грн. заборгованості, з наданих послуг з перевезення.

Позовні вимоги мотивовано наступним: між товариством з обмеженою відповідальністю "Автопарктекнік" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 були укладені договори - заявки: № 1130 від 23.07.2014 року; №1166 від 27.08.2014 року; №1171 від 02.09.2014 року. Відповідно до даних договорів - заявок позивач надав відповідачу транспортно-експедиційні послуги з міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, в повному обсязі, що стверджується товарно-транспортними накладними, копії яких містяться в матеріалах справи. Натомість відповідач свої зобов'язання відносно розрахунків за виконані послуги повністю не здійснив.

Ухвалою суду від 27.08.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1182/15 з призначенням судового засідання на 15.09.2015 р..

Ухвалою суду від 15.09.2015 року розгляд справи відкладено на 15.10.2015 року, з об'єктивних причин.

В судове засідання 15.10.2015 року з'явився представник позивача, який позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, документів витребуваних ухвалами суду не надав, причин неявки та неподання доказів не повідомив. Хоча про час, місце та день розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином ухвалою суду від 15.09.2015 року, отримання якої останнім стверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, копія якого міститься в матеріалах справи.

Беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Автопарктекнік" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 були укладені договори - заявки: № 1130 від 23.07.2014 року; №1166 від 27.08.2014 року; №1171 від 02.09.2014 року.

Відповідно до умов договорів заявок Перевізник забезпечує надання відповідного транспортного засобу в технічно справному стані, забезпеченого всім необхідними для виконання даного перевезення документами, несе повну відповідальність за збереження вантажу з моменту завантаження останнього на автомобіль до передачі вантажу отримувачем. Силами водія Перевізник зобов'язаний контролювати вантажно-розвантажувальні роботи (об'єм, вага, розміщення вантажу по осям, цілісність пакування). Про всі обставини, що перешкоджають завантаженню або розвантаженню вантажу в строк, Перевізник зобов'язаний негайно інформувати нашу компанію.

Підставою для оплати перевезення експедитором є оригінали документів: рахунок-фактура, акт виконаних робіт/наданих послуг, товарно-транспортної накладної (CMR) з відміткою отримання вантажу.

На виконання умов Договору - заявки №1130 від 23.07.2014 року було здійснено перевезення вантажу по маршруту : м. Вільнюс (Литва) - м. Рівне (Україна) автомобільним транспортом Вольво, НОМЕР_2, НОМЕР_3, на загальну на суму 12723,36 грн., що зокрема стверджується міжнародно товарно-транспортною накладною CMR № 402191, копія якої міститься в матеріалах справи ( а.с. 17).

За надані послуги згідно договору заявки №1130 від 23.07.2014 року позивачем 28.07.2014 року було виставлено рахунок на загальну суму 12723,36 грн., в тому рахунку ПДВ ( а.с. 14).

На виконання умов Договору - заявки № 1166 від 27.08.2014 року було здійснено перевезення вантажу по маршруту : м. Улброка ( Латвія) - м.Львів (Україна) автомобільним транспортом Вольво, НОМЕР_4, НОМЕР_5 на загальну на суму 14500,00 грн., що зокрема стверджується міжнародно товарно-транспортною накладною CMR № TEU 008402, копія якої міститься в матеріалах справи ( а.с. 18).

За надані послуги згідно договору заявки № 1166 від 27.08.2014 року позивачем 03.09.2014 було виставлено рахунок на загальну суму 14500,00 грн., в тому рахунку ПДВ ( а.с. 15).

На виконання умов договору - заявки № 1177 від 02.09.2014 року було здійснено перевезення вантажу по маршруту : м. Рига ( Литва) - м. Обухів (Україна) автомобільним транспортом Рено, НОМЕР_6, НОМЕР_7 на загальну на суму 700 евро ( 11512,73 грн.), що зокрема стверджується міжнародно товарно-транспортною накладною CMR № LV-04/09(01), копія якої міститься в матеріалах справи ( а.с. 19).

За надані послуги згідно договору заявки № 1177 від 02.09.2014 року позивачем 30.09.2014 року було виставлено рахунок на загальну суму 11512,73 грн., в тому рахунку ПДВ ( а.с. 16).

Як видно з матеріалів справи відповідач за надані послуги розрахунки здійснив частково, а саме платіжним дорученням № 914 від 26 вересня 2014 року останній сплатив 12000,00 грн., з призначенням платежу за міжнародні перевезення згідно договору - заявки № 1030 від 23.07.2014 року та платіжним дорученням № 946 від 23 жовтня 2014 року останній сплатив 12000,00 грн., з призначенням платежу за міжнародні перевезення згідно договору - заявки № 1166 від 27.08.2014 року. копії яких містяться в матеріалах справи ( а.с. 20-21).

З врахуванням часткових проплат за відповідачем рахується заборгованість: згідно договору заявки №1130 від 23.07.2014 року та виставлено рахунку фактури від 28.07.2014 року на загальну суму 12723,36 грн., в тому рахунку ПДВ, з врахуванням проплати 12000,00 грн., борг становить 723,36 грн.

згідно договору заявки № 1166 від 27.08.2014 року та виставлено рахунку фактури від 03.09.2014 року на загальну суму 14500,00 грн., в тому рахунку ПДВ, з врахуванням проплати 12000,00 грн., борг становить 2500,00 грн.

Послуги згідно договору - заявки № 1177 від 02.09.2014 року та виставленого рахунку фактури від на загальну суму 11512,73 грн. залишені неоплаченими.

Враховуючи той факт, що відповідачем порушені умови договорів, позивачем нараховано 2910,66 грн. пені, 4287,12 грн. інфляційних втрат.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту Договору, що укладений між сторонами, він за правовою природою є договором перевезення вантажу, однією зі сторін якого є експедитор, що діє від імені клієнта.

Відповідно до частини 1 статті 307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з частини 1 статті 316 Господарського кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням.

Відповідно до частини 6 статті 306 Господарського кодексу України, відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. ст. 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов 'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов 'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов 'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов 'язання, пов 'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів. Виконання митних формальностей, тощо).

Положення цієї глави ( транспортне експедирування) поширюється також на випадки, коли обов 'язки експедитора виконуються перевізником.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Також порушила вимоги ст. 530 ЦК України, де визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ст. 202 ГК України, господарське зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної (стаття 4 Міжнародної конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів).

Дані про відомості, які повинна містити накладна, зазначені у статті 6 Міжнародної конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, зокрема, у ній мають міститись: дата і місце складання вантажної накладної; ім'я та адреса відправника; ім'я та адреса перевізника; місце і дата прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки; ім'я та адреса одержувача; прийняте позначення характеру вантажу і спосіб його упакування та, у випадку перевезення небезпечних вантажів, їх загальновизнане позначення; кількість вантажних місць, їх спеціальне маркування і нумерація місць; вага вантажу брутто чи виражена в інших одиницях виміру кількість вантажу; платежі, пов'язані з перевезенням (провізна плата, додаткові платежі, митні збори, а також інші платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу); інструкції, необхідні для виконання митних та інших формальностей; заява про те, що перевезення здійснюється, незалежно від будь-яких умов, згідно положень дійсної Конвенції.

Міжнародна товарно-транспортна накладна є міжнародним документом, порядок складання та дія якого регламентується Міжнародною конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, що ратифікована Україною згідно з Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006.

Згідно з статтею 1 Міжнародної конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Матеріалами справи підтверджується факт надання послуг, а саме: договорами-заявками № 1130 від 23.07.2014 року. № 1166 від 27.08.2014 року, № 1177 від 02.09.2014 року, які обопільно підписані між сторонами та скріплений печатками останніх, міжнародно товарно-транспортними накладними № CMR №402191, CMR № TEU 008402, CMR № LV-04/09(01), які свідчать про виконання послуг фактично.

При цьому, суд зазначає, що позивачем заявлено до стягнення 14737,01 грн. заборгованості.

Однак, суд, здійснивши перерахунок суми боргу прийшов до висновку, що до задоволення підлягає сума боргу в розмірі 14736,09 грн., оскільки, як уже зазначалось з врахуванням часткових проплат за відповідачем рахується заборгованість: згідно договору заявки №1130 від 23.07.2014 року та виставлено рахунку фактури від 28.07.2014 року на загальну суму 12723,36 грн., в тому рахунку ПДВ, з врахуванням проплати 12000,00 грн., борг становить 723,36 грн.;згідно договору заявки № 1166 від 27.08.2014 року та виставлено рахунку фактури від 03.09.2014 року на загальну суму 14500,00 грн., в тому рахунку ПДВ, з врахуванням проплати 12000,00 грн., борг становить 2500,00 грн. Послуги згідно договору - заявки № 1177 від 02.09.2014 року та виставленого рахунку фактури від на загальну суму 11512,73 грн. залишені неоплаченими. Разом сума боргу становить 14736,09 грн.

Тому, з врахуванням викладеного та доказів, які містяться в матеріалах справи суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 14736,09 грн. В решті стягнення заборгованості слід відмовити.

Крім суми основного боргу позивачем було заявлено до стягнення 2910,66 грн. пені, 4287,12 грн. інфляційних втрат.

Частиною 2 ст.193 ГК України встановлено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Частиною 2 ст. 217 ГК України передбачено такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У п.3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином заявлення позивачем вимог про стягнення пені та інфляційних втрат є правомірним та обґрунтованим, оскільки відповідає чинному законодавству та умовам укладеного сторонами договору.

Перевіркою розрахунку пені та інфляційних втрат, судом не виявлено помилок, в зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 2910,66 грн. пені, 4287,12 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

За результатами аналізу вищезазначених норм чинного законодавства та всебічного розгляду матеріалів справи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості та штрафних санкцій з оплати послуг, що надані, є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростовані, а, відтак, підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 3-4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82-85 Господарсько процесуального кодексу України суд,-

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Автопарктекнік" (35331, Рівненська обл., Рівненський р-н., с. Городок, вул. Б. Штейнгеля,1Д; 9) 14736,09 грн.заборгованості, 2910,66 грн. пені, 4287,12 грн. інфляційних втрат, 1827,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

В решті позові відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Повне рішення складено 16 жовтня 2015 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (АДРЕСА_1)