РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р. Справа № 924/967/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

суддя Демидюк О.О. ,

суддя Тимошенко О.М.

при секретарі Кушніруку Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1, м.Хмельницький

на рішення господарського суду Хмельницької області

від 26.08.15 р. у справі № 924/967/15 (суддя Заверуха С.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Хмельницький

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Хмельницький

про стягнення грошових коштів на загальну суму 137095,54 грн., з них 122447,07 грн. - нарахування за індексом інфляції, 14648,47 грн. - 3% річних

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.08.2015р. у справі №924/967/15 позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів на загальну суму 137095,54грн., з яких 122447,07грн. - нарахування за індексом інфляції, 14648,47грн. - 3% річних, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 14641,28грн. три проценти річних, 122447,07грн. інфляційних втрат, 2739,17грн. судового збору.

В решті позову щодо стягнення 7,19грн. трьох процентів річних відмовлено.

Видано наказ.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права та процесуального права;

- судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи;

- зазначає, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.80 ГПК України, не припинив провадження у справі при наявності підстав для застосування даної норми. Покликається на те, що під час судового засідання скаржником було проінформовано суд про припинення ним підприємницької діяльності, про що надано довідку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, тому суд першої інстанції зобов`язаний був припинити провадження у даній справі;

- звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції невірно визначено розмір заборгованості, на яку нараховано три відсотки річних та інфляційні втрати, внаслідок чого, безпідставно задоволено позов в цій частині. Так, суд прийняв до уваги доводи позивача щодо нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат на суму боргу, визначену рішенням господарського суду Хмельницької області від 12.08.2009р. по справі №14/19/796. При цьому, не враховано, що сума заборгованості, що підлягала стягненню за рішенням суду, складається не лише із заборгованості за договором оренди, а й з штрафних санкцій та інших сум, в тому числі судового збору. Зокрема, сума заборгованості за договором оренди від 31.03.2008р. становить 182716,38грн., також судом задоволено вимоги про стягнення штрафу у розмірі 10% від місячної орендної плати в сумі 18271,62грн. та стягнуто судові витрати в сумі 2128,00грн.;

- вважає, що суд першої інстанції, при визначенні розміру заборгованості, на яку нараховані інфляційні втрати та три відсотки річних, мав би виходити саме із розміру заборгованості за договором оренди від 31.03.2015р. в сумі 182716,38грн., а не із загальної суми, задоволеної судом по справі №14/19/796 в розмірі 203114,62грн. А тому, за мінусом сум, стягнутих за виконавчим провадженням по виконанню рішення суду від 12.08.2009р. (38374,31грн.), розмір заборгованості становить 144342,07грн., а не 162612,31грн., як помилково визначив суд першої інстанції.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.10.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 13.10.2015р..

12.10.2015р. на поштову адресу суду від ФОП ОСОБА_2 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення господарського суду Хмельницької області від 26.08.2015р. у справі №924/967/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Представники сторін в судове засідання 13.10.2015р. не з'явилися, про причину неявки суд не повідомили.

Також, ухвалою суду від 01.10.2015р. про прийняття апеляційної скарги до провадження участь учасників судового процесу в судовому засіданні визначалась на власний розсуд, нові докази не витребовувались та повідомлено, що неявка уповноважених представників сторін в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого судового акту, судова колегія розглянула апеляційну скаргу за відсутності представників останніх.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до спеціального витягу за електронним запитом від 18.06.2015р. №20748119 відповідач на день порушення провадження у справі (19.06.2015р.) є фізичною-особою підприємцем (а.с.14-15).

Відповідно до повідомлення від 30.07.2015р. №02-5-10-1526, 30.07.2015р. внесено запис №6014529 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, НОМЕР_1.(а.с.22)

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 12.08.2009р. у справі №14/19/796 позов Приватного підприємця ОСОБА_2 до Приватного підприємця ОСОБА_1 про стягнення 200986,62грн. заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення - задоволено (а.с.7).

Стягнуто з Приватного підприємця ОСОБА_1 на користь Приватного підприємця ОСОБА_2 - 200986,62грн. заборгованості по сплаті орендної плати, а також 2010,00грн. державного мита та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання зазначеного вище рішення господарським судом Хмельницької області видано наказ від 03.09.2009р. №14/19/796 (а.с.8).

У відповідності до довідки головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області розмір відрахувань з пенсії ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за період з вересня 2011 року по квітень 2015 рік становить 33183,44грн.(а.с.9).

Відповідно до листа Хмельницького Національного університету від 21.04.2015р. №062/609, із заробітної плати ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто та перераховано 3891,21грн.. Постанова про стягнення боргу була повернута державному виконавцю у зв'язку зі звільненням ОСОБА_1 з 31.08.2013р.( а.с.10).

Згідно до наявної в матеріалах справи виписки по особовим рахункам за 15.05.2015р., на рахунок позивача в ПАТ "Фідобанк" перераховано борг в сумі 649,83грн., а також 11.06.2015р. - 649,83грн. ( а.с.11).

Таким чином з відповідача на користь позивача примусово стягнуто 38374,31грн., у зв'язку з чим непогашений борг склав 162612,31грн., а тому, на думку позивача, зазначена сума вважається простроченою.

Згідно довідки Першого міського відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції, станом на 31.06.2015 р. залишок боргу відповідача становить 162612,31грн. (а.с.33).

За вказаних обставин, фізична особа - підприємець ОСОБА_2, покликаючись на приписи ст.625 ЦК України, звернувся до господарського суду Хмельницької області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 137643,40грн., з них 122936,39грн. - нарахування за індексом інфляції, 14707,01грн. - 3% річних, нарахованих за період з 18.06.2012р. по 18.06.2015р. (а.с.2).

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач посилається на те, що рішенням господарського суду Хмельницької області від 12.08.2009р. у справі №14/19/796 на користь ФОП ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення в сумі 200986,62грн.. На виконання зазначеного рішення 03.09.2009р. було видано відповідний наказ. Проте, в процесі виконання рішення суду з відповідача стягнуто лише частину боргу в сумі 37724,48грн., що підтверджується листом №062/609 від 21.04.2015р. Хмельницького національного університету про стягнення із заробітної плати відповідача 3891,21грн.; довідкою №17 від 17.04.2015р. головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відрахування з пенсії відповідача 33183,44грн. та випискою ПАТ "Фідобанк" по особовим рахункам від 15.06.2015р. про відрахування з пенсії відповідача 649,83грн. за травень 2015р.. Таким чином, за твердженнями позивача, борг відповідача станом на 18.06.2015р. становить 163262,14грн.. Таким чином, вказане стало підставою для нарахування індексу інфляції в сумі 122936,39грн. та 14707,01грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 19.06.2015р. прийнято позовну заяву та порушено провадження у справі №924/967/15 та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

26.08.2015р. до місцевого господарського суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній просить суд стягнути з відповідача 137095,54грн., з яких 122447,07грн. - нарахування за індексом інфляції, 14648,47грн. - 3% річних (а.с.29-30).

Оскільки зменшення розміру позовних вимог не суперечить законодавству, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, воно прийнято до розгляду господарським судом першої інстанції.

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.08.2015р. у справі №924/967/15 позов задоволено частково (а.с.38-40).

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вже зазначалось вище, рішенням господарського суду Хмельницької області від 12.08.2009р. у справі №14/19/796, яке набрало законної сили, позов Приватного підприємця ОСОБА_2 до Приватного підприємця ОСОБА_1 про стягнення 200986,62грн. заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення - задоволено. Стягнуто з Приватного підприємця ОСОБА_1 на користь Приватного підприємця ОСОБА_2 - 200986,62грн. заборгованості по сплаті орендної плати, а також 2010,00грн. державного мита та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що у відповідача за період січень-березень 2009р. утворилась заборгованість перед позивачем по сплаті орендної плати в сумі 182716,38грн.. При цьому суд встановив правомірним нарахування штрафу в сумі 18271,62грн..

Таким чином, факт укладання договору оренди нежитлового приміщення та факт прострочення відповідачем оплати орендної плати встановлено зазначеним вище рішенням господарського суду Хмельницької області від 12.08.2009р. у справі №14/19/796, а тому у відповідності до приписів ст.35 ГПК України не доводиться при розгляді даної справи.

З наявної у матеріалах справи довідки Першого міського відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції, станом на 31.06.2015р. залишок боргу відповідача становить 162612,31грн..

Отже, з відповідача на користь позивача примусово стягнуто 38374,31грн., у зв'язку з чим непогашений борг склав 162612,31грн. та який вважається простроченим.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст.ст.202-205 ГК України, ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Зокрема відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За приписами ст.ст.610, 612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вказано у абз.2, 3 п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р., що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та 3% річних. Як вбачається з матеріалів справи позивачем здійснено нарахування на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат за період з липня 2012р. по травень 2015р. в сумі 122447,07грн. та 3% річних з 18.06.2012р. по 18.06.2015р. в сумі 14648,47грн. з врахуванням основного боргу в розмірі 162612,31грн..

Відповідно до п.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу- "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Пунктом 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

В п.п.4.1 - 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові; сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Пунктом п.3 ч.3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 24.11.2011р. №01-06/1642/2011 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (постанови від 12.09.2011р. №3-73гс11, від 14.01.2011р. №3-116гс11 та від 23.01.2012р. по справі №3-142гс11).

Таким чином, відсутність у боржника коштів, що приводять до неможливості виконання ним грошового зобов'язання перед позивачем, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють відповідача від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи та встановлено господарським судом першої інстанції, борг в розмірі 162612,31грн. не сплачений відповідачем станом на 18.06.2015р., про що свідчать пояснення позивача та лист №062/609 від 21.04.2015р. Хмельницького національного університету про стягнення із заробітної плати відповідача 3891,21грн.; довідка №17 від 17.04.2015р. головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відрахування з пенсії відповідача 33183,44 грн.; виписка ПАТ "Фідобанк" по особовим рахункам від 15.06.2015р. про відрахування з пенсії відповідача 649,83грн. за травень 2015р., довідка ДВС №32049/03-27/1 від 25.08.2015 р., виписка ПАТ "Фідобанк" по особовим рахункам від 21.08.2015р. про відрахування 649,83грн. Крім того, дане твердження не спростовано самим відповідачем.

Перевіривши здійснений місцевим господарським судом розрахунок розміру інфляційних втрат нарахованих за період з липня 2012р. по травень 2015р. на суму заборгованості в розмірі 162612,31грн. та нарахованих 3% річних за період з 18.06.2012р. по 18.06.2015р. на суму заборгованості в розмірі 162612,31грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання щодо сплати орендної плати за рішенням господарського суду Хмельницької області від 12.08.2009р. у справі №14/19/796, колегія суддів дійшла висновку, що він складений правильно, а тому вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 щодо стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 інфляційних втрат в сумі 122447,07грн. та 3% річних в сумі 14641,28грн. правомірно задоволені судом першої інстанції, а у стягненні 7,19грн. 3% річних на підставі ст.625 ЦК України слід йому відмовити.

Що ж до доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.80 ГПК України, не припинив провадження у справі при наявності підстав для застосування даної норми, оскільки під час судового засідання скаржником було проінформовано суд про припинення ним підприємницької діяльності, про що надано довідку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, тому суд першої інстанції зобов`язаний був припинити провадження у даній справі, до уваги колегії суддів не береться з огляду на наступне.

Відповідно до абз.4 п. 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р., яким роз'яснено, що громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду; наведене стосується й випадку подання відповідним громадянином, що був відповідачем у справі, зустрічного позову в тій же справі. У будь-якому разі у суду немає й правових підстав для застосування при цьому положень статті 25 ГПК та залучення до участі у справі як правонаступника фізичної особи - підприємця тієї ж таки фізичної особи, оскільки правонаступництво передбачає перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта до іншого, а не зміну правового статусу однієї й тієї ж самої особи. У разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою-сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності).

Таким чином враховуючи те, що на час порушення провадження у справі 19.06.2015р. згідно ухвали господарського суду Хмельницької області у даній справі ОСОБА_1 являлася фізичною особою - підприємцем, а відповідна зміна відбулася 30.07.2015р. після порушення провадження у справі, про що свідчить повідомлення від 30.07.2015р. №02-5-10-1526 про внесення запису №6014529 проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, НОМЕР_1, тому, вказаний спір підсудний господарському суду.

Згідно вимог ст.33 Господарського-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

Доводи ОСОБА_1, наведені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи, наведеним вище, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 26.08.2015р. у справі №924/967/15 прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст.101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Хмельницької області від 26.08.2015р. у справі №924/967/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1, м.Хмельницький - без задоволення.

2. Справу №924/967/15 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Тимошенко О.М.

Віддрук. прим.:

1 - до справи,

2 - позивачу (АДРЕСА_2),

3, 4 - відповідачу (АДРЕСА_3;

29008, АДРЕСА_1),

5 - в наряд.