ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2015 р. Справа №917/1770/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пластікс-Україна", вул. Межигірська, 82-А, м. Київ 80,04080

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бомонд-мобіл", вул. Визволення, 19-А, м. Полтава, Полтавська область,36009

про стягнення 154 527,78 грн. заборгованості за договором від 20.04.2012 року

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. №22/09-15 від 22.09.2015р.

від відповідача: ОСОБА_2 дов. №17-09 від 28.09.2015 року

В судовому засіданні 20.10.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату складання повного тексту рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення пені в розмірі 28584,81 грн., витрат від інфляції в розмірі 48574,79 грн. та 36% річних за користування коштами в розмірі 17006,96 грн. (в редакції заяви про зменшення від 29.09.2015 року, прийнятої ухвалою від 29.09.2015 року).

20.10.2015 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає про те, що позивачем не вірно нараховано інфляційні втрати і за підрахунками відповідача інфляційні втрати складають 32041,02 грн. Також відповідач стосовно пені заперечує, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження завданих йому збитків і просить суд застосувати ч.3 ст. 551 ЦК України.

20.10.2015 року від відповідача до суду надійшло клопотання, в якому відповідач просить суд застосувати ч.1 ст. 233 ГК України та відмовити у задоволенні позовної заяви в частині стягнення пені в сумі 28584,81 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав клопотання про застосування ч.1 ст. 233 ГК України та відмову у задоволенні позовної заяви в частині стягнення пені в сумі 28584,81 грн.

Представник позивача проти задоволення даного клопотання заперечував та наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

20.04.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пластікс-Україна" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бомонд-мобіл" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки з відстрочкою платежу №1 (договір) ( арк. с. 12-15). Згідно умов вказаного договору постачальник зобов'язався передати у власність покупця матеріали для реклами, поліграфії, будівництва, упаковки та аксесуари до них (далі - товар) в асортименті та кількості, відповідно до видаткових накладних, що є невід'ємними частинами цього договору, а покупець зобов'язався прийняти вказаний товар і оплатити його (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 5.2. договору передача товару від постачальника покупцю здійснюється за видатковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, що постачається, кількість в одиницях вимірювання, узгоджену ціну товару та загальну вартість товару, що постачається. Дата, вказана покупцем у видатковій накладній про прийняття товару, є датою поставки товару постачальником. З цього моменту постачальник вважається таким, що виконав свої зобов'язання по передачі товару покупцю.

В пункті 7.4. договору сторони визначили, що строк оплати кожної окремої партії товару становить 15 (п'ятнадцять) календарних днів з моменту передачі товару покупцю та підписання видаткової накладної.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

В пункті 7.4. договору сторони визначили, що строк оплати кожної окремої партії товару становить 15 (п'ятнадцять) календарних днів з моменту передачі товару покупцю та підписання видаткової накладної.

На виконання умов договору позивачем на адресу відповідача 11.03.2015 року було поставлено товар на загальну суму 377381,23 грн. та 24.03.2015 року було поставлено товар на загальну суму 1079,99 грн., що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними №10549 від 11.03.2015 року, № 13142 від 24.03.2015 року та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей №10/03-10 від 10.03.2015 року (арк. с. 16-18).

Відповідач взяті на себе зобов'язання за договором щодо оплати поставленого товару виконав невчасно, з порушення умов п. 7.4. договору.

В зв'язку з чим позивачем на підставі пунктів 8.2. та 8.4. договору нараховано відповідачу пеню в сумі 28584,81 грн. за період з 26.03.2015 року по 10.08.2015 року ( по видатковій накладній №10549 від 11.03.2015 року) та за період з 07.04.2015 року по 10.08.2015 року ( по видатковій накладній №13142 від 24.03.2015 року), інфляційні в сумі 48574,79 грн. за період березень 2015 року - червень 2015 року включно та 36% річних в сумі 17006,96 грн. за період з 26.03.2015 року по 10.08.2015 року ( по видатковій накладній №10549 від 11.03.2015 року) та за період з 08.04.2015 року по 10.08.2015 року ( по видатковій накладній №13142 від 24.03.2015 року).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується та не спростовується відповідачем, що він свої зобов'язання за договором поставки з відстроченням платежу №1 від 20.04.2012 року щодо оплати поставленого позивачем товару виконав з порушення умов договору.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

В пункті 8.2. договору сторони визначили, що за несвоєчасну оплату товару, що постачається відповідно до цього договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми за кожний день прострочення виконання зобов'язань, яка нараховується до повної сплати суми боргу, та сплачує суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції.

Також в пункті. 8.4. договору сторони погодили, що відповідно до т. 625 Цивільного кодексу України за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за цим договором покупець сплачує постачальнику 36% річних від суми боргу за весь час прострочення.

На підставі вищевикладеного позивачем заявлено до стягнення: пеню в сумі 28584,81 грн. за період з 26.03.2015 року по 10.08.2015 року ( по видатковій накладній №10549 від 11.03.2015 року) та за період з 07.04.2015 року по 10.08.2015 року ( по видатковій накладній №13142 від 24.03.2015 року).

Представником відповідача в судовому засіданні було озвучено письмове клопотання у порядку ч2. ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України, п.3 ст. 83 ГПК України в якому відповідач просить суд застосувати ч.1 ст. 233 ГК України та відмовити у задоволенні позовної заяви в частині стягнення пені в сумі 28584,81 грн.

В обґрунтування свого клопотання відповідач посилається на те, що основний борг ним було сплачено у добровільному порядку під час розгляду справи по суті, на складну економічну ситуацію в країні що призвела до значного підвищення курсу ставки НБУ, на недоведеність позивачем розміру збитків спричинених йому неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором та на своє скрутне фінансове становище.

Так, дійсно, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Відповідно до абз. 1 п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Отже, враховуючи майновий стан сторін, оцінивши розмір заявлених штрафних санкцій, інтереси обох сторін суд не вбачає підстав для зменшення пені.

Крім того, відповідач у своєму клопотанні просить суд застосувати ч.1 ст. 233 ГК України та відмовити у задоволенні позовної заяви в частині стягнення пені в сумі 28584,81 грн., тоді як даною нормою передбачено право суду тільки на зменшення розміру штрафних санкції а на не на відмову в їх задоволенні.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення стягнення пені в розмірі 28584,81 грн. Проте суд вважає за необхідне зазначити наступне.

При перевірці судом наданого позивачем розрахунку пені судом було встановлено, що позивачем було не вірно визначено початок перебігу строку прострочення. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Також при нарахуванні пені з урахуванням здійсненних відповідачем проплат позивачем не враховано, положення п. 30.1. статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" де визначено, що моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора.

Оскільки позивачем не були враховані вказані приписи законодавства судом було зроблено перерахунок заявленої до стягнення пені за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт" однак за підрахунок суду сума пені перевищила суму пені, заявленої відповідачем до стягнення. Тому суд задовольняє пеню в межах заявленої позивачем суми.

Крім того, позивачем заявлені до стягнення інфляційні в сумі 48574,79 грн. за період березень 2015 року - червень 2015 року включно та 36% річних в сумі 17006,96 грн. за період з 26.03.2015 року по 10.08.2015 року ( по видатковій накладній №10549 від 11.03.2015 року) та за період з 08.04.2015 року по 10.08.2015 року ( по видатковій накладній №13142 від 24.03.2015 року).

Після перевірки судом заявлених позивачем до стягнення інфляційних нарахувань в сумі 48574,79 грн. було встановлено, що позивачем не враховано проплат, здійснених відповідачем. За розрахунком суду до стягнення підлягають інфляційні втрати в сумі 32041,02 грн.

Сума нарахованих 36% річних підлягає стягненню в межах заявленої позивачем суми 17006,96 грн. Однак при їх нарахуванні позивачем були допущені ті самі помилки, що і при нарахуванні пені.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 28584,81 грн. пені, 32041,02 грн. інфляційних, 17006,96 грн. 36 % річних обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами ( в мат. справи) і підлягають задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VІ Про судовий збір повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, судовий збір в сумі 1216,68 грн., сплачений платіжним дорученням №15798 від 10.08.2015 року (оригінал платіжного доручення заходиться в матеріалах справи №917/1770/15) підлягає поверненню позивачу за заявою про зменшення розміру позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 33,43,49,82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бомонд-мобіл" (вул. Визволення, 19-А, м. Полтава, Полтавська область,36009, ідентифікаційний код 31495131) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пластікс-Україна" (вул. Межигірська, 82-А, м. Київ 80,04080, ідентифікаційний код 24587464) 28584,81 грн. пені, 17006,96 грн. 36% річних, 32041,02 грн. інфляційних, 1552,64 грн. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Пластікс-Україна" (вул. Межигірська, 82-А, м. Київ 80,04080, ідентифікаційний код 24587464) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1216,68 грн., сплачений платіжним дорученням №15798 від 10.08.2015 року (оригінал платіжного доручення заходиться в матеріалах справи №917/1770/15).

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23.10.2015 р.

Суддя Тимощенко О.М.