ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

15 жовтня 2015 р. Справа № 902/1082/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мітгард", м.Київ

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогруппа-2005", м.Вінниця

про стягнення 237 559,91 грн. неустойки за договором поставки нафтопродуктів № МТ-122/К від 07.11.2014 р.

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № б/н від 26.11.2014 р., паспорт серії НВ № 436463 виданий Хмельницьким МВ УМВС України у Вінницькій області 12.04.2007 р.

відповідача: ОСОБА_2, довіреність № б/н від 22.09.2015 р., паспорт серії АВ № 417733 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 25.11.2002 р.

ВСТАНОВИВ :

Товариством з обмеженою відповідальністю "Мітгард" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогруппа-2005" про стягнення 237 559 грн 91 коп., з яких 221 744,71 грн пені та 15 815,20 грн 3 % річних за порушення строків оплати поставленого товару на підставі договору поставки нафтопродуктів "МТ-122/К від 07.11.2014 р.

Ухвалою суду від 30.07.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1082/15 та призначено до розгляду на 23.09.2015 р.

В зв'язку з невиконанням сторонами належним чином вимог ухвали суду розгляд справи ухвалою суду від 23.09.2015 р. відкладено до 30.09.2015 р., а ухвалою суду від 30.09.2015 р. до 15.10.2015 р. Також ухвалою суду від 30.09.2015 р., за клопотанням сторін, продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

30.09.2015 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, яким він заперечує щодо заявленого позову та просить відмовити в його задоволенні з мотивів наведених у відзиві (а.с.80-82, т.1).

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

В засіданні суду представник позивача позовні вимоги викладені в позовній заяві підтримав повністю, обґрунтовуючи обставинами викладеними в останньому, а також в додатково поданих письмових поясненнях.

Представник відповідача в засіданні суду подав заяву про повне визнання вимог позивача в сумі 237 559,91 грн - неустойки та 4 751,20 грн - судових витрат.

Так як заява відповідача від 15.10.2015 р. про визнання позовних вимог відповідає приписам ст. 22 ГПК України, а довіреність б/н від 22.09.2015 р. на представника відповідача (ОСОБА_2О.) надає йому право на вчинення даної процесуальної дії, яка не суперечить законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, суд приймає її до розгляду (а.с.75, т.1).

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

07.11.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мітгард" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогруппа-2005" (Покупець) укладено договір поставки нафтопродуктів № МТ-122/К (а.с.16-19, т.1).

За умовами договору Постачальник передає у власність Покупця нафтопродукти, кількість, асортимент та ціна яких вказується в Специфікаціях або визначається шляхом подання заявок від покупця та виставлення рахунків-фактури продавцем, а Покупець приймає і сплачує їх ціну (п.п.1.1, 1.2 Договору).

Ціна Товару визначається сторонами при підписанні Специфікації або зазначається в рахунках-фактурах, що виставляються Постачальником згідно заявок Покупця.

Сторони домовились, що Покупець оплачує Товар 100% попередньою оплатою або іншим шляхом визначеним сторонами додатково у відповідних Специфікаціях. Рахунки-фактури виписуються Постачальником на підставі підписаної Специфікації або заявок Покупця (п.4.4 Договору).

Постачальник має право відвантажити Товар без попередньої оплати (п.4.6 Договору).

Розділом 6 сторони домовились щодо відповідальності сторін за неналежне виконання зобов'язань за договором.

Так, у випадку порушення Покупцем строків оплати та з урахуванням ч.2 ст. 551 ЦК України Постачальник має право нарахувати, а Покупець зобов'язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання грошового зобов'язання (п.6.2 Договору).

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що за період з 07.11.2014 р. по 05.02.2015 р. позивач на умовах Договору поставки нафтопродуктів № МТ-122/К від 07.11.2014 р. поставив, а відповідач на підставі товарно-транспортних та видаткових накладних за вказаний період отримав від першого нафтопродукти на загальну суму 7 786 049,55 грн, що стверджується товарно-транспортними та видатковими накладними за період з 07.11.2014 р. по 05.02.2015 р., а також не заперечується представниками сторін в засіданні суду (а.с.20-55, 104-138, т.1).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, разом з підписанням видаткових та товарно-транспортних накладних позивачем було вручено відповідачу рахунки на оплату отриманого Товару.

Дослідивши документи, які підтверджують здійснення відповідачем розрахунків за отриманий Товар - виписки з банку за період з 11.11.2014 р. по 12.05.2015 р., судом встановлено, що відповідач здійснив повний розрахунок з позивачем за отримані на підставі Договору поставки нафтопродуктів № МТ-122/К від 07.11.2014 р. нафтопродукти в сумі 7 786 049,55 грн (а.с. 102-103, 142-194, т.1).

Оскільки відповідачем, як стверджує позивач, було здійснено розрахунки за отримані нафтопродукти з порушенням строків передбачених Договором та нормами ЦК України позивач 22.05.2015 р. звернувся до відповідача з претензією про сплату штрафних санкцій у відповідності до п.6.2 Договору та ст. 625 ЦК України (пені та 3% річних) на загальну суму 237 559,91 грн, яка останнім, згідно поштового повідомлення, отримана 25.05.2015 р., але залишена без відповіді та оплати (а.с. 8-15, т.1).

Порушення строків оплати та несплата пені та 3 % річних відповідачем в добровільному порядку стала підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору поставки нафтопродуктів № МТ-122/К від 07.11.2014 р. між ними виникли зобов'язання, які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається сторонами в Договорі поставки нафтопродуктів № МТ-122/К від 07.11.2014 р. було передбачено проведення Покупцем 100 % попередньої оплати за отриманий Товар або іншим шляхом визначеним сторонами додатково у відповідних Специфікаціях.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів підписання сторонами відповідних специфікацій чи узгодження в іншому порядку, ніж вказано в п.4.4 Договору, строків проведення оплати за отриманий товар.

Враховуючи наведене суд приходить до переконливого висновку про те, що у відповідності до приписів ст.692 ЦК України, відповідач за відсутності 100 % попередньої оплати зобовязаний був оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього (видаткових та товарно-транспортних накладних).

Як вбачається з первинних бухгалтерських документів (платіжних доручень за період з 11.11.2014 р. до 12.05.2015 р.) та виписок з банку, відповідач остаточні розрахунки за отримані нафтопродукти по кожній видатковій накладній здійснив з порушенням строків визначених ст.692 ЦК України.

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом 6.2 Договору у випадку порушення Покупцем строків оплати та з урахуванням ч.2 ст. 551 ЦК України Постачальник має право нарахувати, а Покупець зобов'язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у відповідності до п. 6.2 Договору поставки нафтопродуктів № МТ-122/К від 07.11.2014 р. та 3 % річних у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства.

При перевірці правильності розрахунку пені та 3 % річних судом виявлено помилки, які полягають у невірному визначенні періодів прострочення позивачем.

Зокрема останній визначав початок прострочення після здійснення поставки товару за спливом від 7 до 9 днів з дати поставки, в той час як з врахуванням наведених вище законодавчих приписів боржник вважався таким що прострочив з наступного дня після отримання товару.

Разом з тим виправлення допущеної помилки та перерахування пені і 3 % річних призвело до отримання судом більших сум ніж вказав позивач у своєму розрахунку долученому до позовної заяви.

За відсутності заяви про збільшення розміру позовних вимог право на подання якої належить до виключної прерогативи позивача, суд розглядає справу в межах фактично заявлених позовних вимог і з врахуванням наведеного вище приходить до висновку про обгрунтованість заявлених до стягнення розміру пені та 3 % річних.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду будь-яких належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення пені та 3 % річних.

Запереченням відповідача наведеним у його відзиві судом не надається юридична оцінка з огляду на подання ним заяви про повне визнання позову.

При цьому суд зауважує, що навіть при відсутності заяви про визнання позову мотиви наведені у відзиві є юридично неспроможними та не спростовують правомірності та обгрунтованості заявленого позову.

Зокрема посилання відповідача на існування усної домовленості між сторонами про відстрочку поставленої продукції на 21 день відхиляється судом з огляду на наявність заперечень стосовно вказаного факту зі сторони позивача, а також з огляду на положення п.10.3 Договору відповідно до якого зміни, доповнення до Договору оформлюються в письмовій формі.

Посилання відповідача на необгрунтованість розрахунку позивача за відсутності подання власного контррозрахунку, а також конкретних вказівок на допущені позивачем помилки у своєму розрахунку оцінюється судом критично.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

При прийнятті рішення судом враховано позицію відповідача про повне визнання позову, яка викладена у відповідній заяві від 15.10.2015 р. та подана уповноваженим представником відповідача.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

15.10.2015 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44, 48, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогруппа-2005", вул.Некрасова, 25, каб.207, м.Вінниця, 21007 (ідентифікаційний код - 34094924) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мітгард", Музейний провулок, 10, м.Київ, 01001 (ідентифікаційний код - 38865205) 221 744 грн 71 коп. - пені та 15 815 грн 20 коп. - 3 % річних, 4 751 грн 20 коп. - відшкодування витрат повязаних зі сплатою судового збору.

3.Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 20 жовтня 2015 р.

Суддя Банасько О.О.

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.