ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.10.15р. Справа № 904/8253/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Дніпроазот", м. Дніпродзержинськ

до відповідача-1: Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області, м. Дніпродзержинськ

відповідача-2: Комунального підприємства "Спортивний комбінат "Прометей", м. Дніпродзержинськ

про визнання недійсним пункту 3.7. договору оренди нерухомого майна від 12.09.2014р.

Суддя Мельниченко І.Ф.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. № 30/016-юр від 19.01.15р., представник;

від відповідача-1: ОСОБА_2, дов. № 04-11/33 від 12.01.15р., представник;

від відповідача-2: ОСОБА_3, дов. № 01-10/145 від 05.05.15р., представник.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство „Дніпроазот звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом про визнання недійсним пункту 3.7. Договору від 12.09.2015 р. оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпродзержинська, укладеного між ПАТ „Дніпроазот, Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради, та КП „Спортивний комбінат „Прометей

15.10.15 р. від позивача надійшла заява про виправлення описки, в прохальній частині позовної заяви, де позивачем помилково вказано рік укладення договору - 2015, в той час як фактично спірній договір укладено в 2014 р., у звязку з вищевикладеним, позивач просить розглядати позовні вимоги щодо визнання недійсним п. 3.7. Договору від 12.09.2014 р.

Вказана заява прийнята господарським судом до розгляду.

Перший відповідач, проти задоволення позовних вимог заперечує, вважаючи їх безпідставними, з огляду на те, що спірний договір, в т.ч. його п.3.7, цілком відповідають нормам чинного законодавства.

Крім того, останній звертає увагу суду на те, що в березні 2015 р. договір було розірвано, що на думку першого відповідача є підставою для припинення провадження у справі.

Другий відповідач, письмовий відзив на позов не надав, представник останнього в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав, погоджуючись із запереченнями першого відповідача.

15.10.15 року в судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення (ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

12.09.14 р. Публічним акціонерним товариством „Дніпроазот (орендар), Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради (орендодавець) та Комунальним підприємством „Спортивний комбінат „Прометей (балансоутримувач) укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпродзержинська (далі Договір).

Згідно п. 1.1. вище зазначеного Договору, орендодавець передає, а орендар бере в строкове платне користування комунальне нерухоме майно: нежитлове приміщення площею 1 848, 88 м2, розташоване за адресою: пр. Аношкіна, 109, що перебуває на балансі КП „Спортивний комбінат „Прометей, вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку і становить 6 539 439 грн.

Відповідно до акту прийому-передачі від 12.09.14 р. другий відповідач передав позивачу нежитлові приміщення, які є предметом спірного договору, в тимчасове користування (а.с. 18).

В п. 3.6. Договору, сторонами встановлено, що орендна плата перераховується до міського бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% на 30%, відповідно:

1) не пізніше останнього дня місяця за який здійснюється нарахування. В разі відсутності індексу інфляції за розрахунковий місяць перерахування здійснюється в сумі орендної плати, визначеної в попередньому місяці (перший місяць оренди в сумі орендної плати визначеною за результатами конкурсу) та до 20 числа місяця наступного за розрахунковим перераховується скоригована частина суми орендної плати визначена з урахуванням офіційно опублікованого індексу інфляції за розрахунковий місць.

2) сума заборгованості по орендній платі, яка виникла на перше число місяця слідуючого за розрахунковим підлягає коригуванню на індекс інфляції.

В п. 3.7. Договору сторонами встановлена відповідальність за несвоєчасне внесення орендної плати у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення включаючи день оплати.

Зазначений вище договір підписаний уповноваженими особами, та скріплений печатками.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що спірним пунктом Договору, передбачена відповідальність за несвоєчасність розрахунків у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка не нараховується, а стягується до бюджету. Неправомірним позивач вважає і те, що при розрахунку суми пені враховується розмір подвійної облікової ставки на дату нарахування пені, а не за період, в який нараховується пеня.

Зазначене вище позивач вважає таким, що протиріччить положенням статтей 216, 217, 230, 231 Господарського кодексу України та статтей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", що в свою чергу, на його думку, є підставою для визнання п. 3.7. Договору недійсним.

Заявлені вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 ЦК України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обвязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обовязковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно п.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиню 2 ст. 10 Закону України „Про оренду державного та комунального майна (далі Закон) встановлено, що укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Відповідно до ст. 29 Закону, за невиконання зобов'язань за договором оренди, в тому числі за зміну або розірвання договору в односторонньому порядку, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник має передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно п.1.ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.1, 2, 3, 4, 5 ст.203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається із умов спірного договору, при визначенні відповідальності у вигляді пені за невиконання або неналежне виконання зобовязань за спірним договором, сторони дійшли згоди щодо її розміру та порядку нарахування, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України, сторонами при укладенні оспорюваного пункту договору, додержано.

З огляду на викладене, слід прийти до висновку про те, що зміст пункту 3.7. спірного Договору, відповідає вимогам чинного законодавства, в звґязку з чим у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.

Посилання першого відповідача на розірвання договору, та його думка про те, що вказані обставини є підставою для припинення провадження у даній справі, не заслуговують на увагу, зважаючи на те, що розірвання договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє права сторони, на звернення до суду з позовом, про визнання такого договору, або його частини, недійсними.

Керуючись ст. 203, 215, 626, 638, 1054 Цивільного кодексу України, ст.345 Господарського кодексу України, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено:20.10.15 р.

Суддя ОСОБА_4