РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2015Справа №910/16571/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ»

до Комунального підприємства «РЕДАКЦІЯ ГАЗЕТИ КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ «ХРЕЩАТИК»

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант»

про спростування недостовірної інформації та зобов'язання вчинити дії.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Донченко О.Г. (представник за довіреністю);

від відповідача - Шевченко А.В. (представник за довіреністю);

від третьої особи - Петренко Л.В. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов, з урахуванням прийнятої судом в порядку ст.ст. 22, 55 ГПК України заяви про уточнення формулювання (зміну) предмету позову, про:

1) визнання недостовірною інформації, що надрукована на сторінці 7 №64 (4660) від 07.05.2015 друкованого засобу масової інформації - газета Київської міської ради «Хрещатик» та опублікована на веб-сторінці http://kreschatic.kiev.ua/ua/4660/art/ .html під назвою «Найбільші київські інтернет-провайдери обирають корупційні схеми?», а саме:

«Наші монополісти звикли на персональні умови і, виявляється, такі оператори, як ТОВ «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ» та «Адамант» на сьогодні критикують «надвисокі тарифи на вхід до будинків, які тягарем лягають на столичних користувачів інтернет-послуг», а самі не сплатили до міського бюджету з 2011 року ні копійки! Де ж справедливість, і чому вони розказують споживачам, що оплачують якісь міфічні збори?»;

2) зобов'язання Відповідача надрукувати в найближчому випуску друкованого засобу масової інформації - газета Київської міської ради «Хрещатик» та опублікувати на веб-сайті http://kreschatic.kiev.ua/ спростування наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ. Редакція газети Київської міської ради «Хрещатик» вибачається за поширення недостовірної інформації щодо ТОВ «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ», що надрукована на сторінці 7 №64 (4660) від 07.05.2015 друкованого засобу масової інформації - газета Київської міської ради «Хрещатик» та опублікована на веб-сторінці http://kreschatic.kiev.ua/ua/4660/art/ .html під назвою «Найбільші київські інтернет-провайдери обирають корупційні схеми?». За інформацією, яка надана керівництвом ТОВ «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ»:

- ТОВ «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ» не є монополістом, оскільки не існує рішення органів Антимонопольного комітету України про визнання ТОВ «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ» монополістом;

- ТОВ «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ» сплатила до міського бюджету податків і зборів:

в 2011 році - 307338,13 грн.;

в 2012 році - 226977,32 грн.;

в 2013 році - 274385,22 грн.;

в 2014 році - 247309,14 грн.

- ТОВ «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ» сплачує податки і збори, передбачені Податковим кодексом України на загальних підставах».

Позов мотивований поширенням Відповідачем про Позивача недостовірної інформації, яку останній просить спростувати.

Відповідач натомість проти позову заперечує, вказуючи що стаття не є інформацією, а є оціночним судженням Відповідача, та що Позивачем не надано доказів приниження цією статтею його гідності, честі чи ділової репутації, чи порушення інших його особисті немайнових прав.

Третя особа у наданих суду поясненнях зокрема підтримала позицію Позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, які приймали участь у судових засіданнях, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

У газеті випуск №64 (4660) від 07.05.2015 друкованого засобу масової інформації - газета Київської міської ради «Хрещатик» та на веб-сторінці http://kreschatic.kiev.ua/ua/4660/art/.html була опублікована стаття під назвою «Найбільші київські інтернет-провайдери обирають корупційні схеми?», у якій було вміщено наступний абзац:

«Наші монополісти звикли на персональні умови і, виявляється, такі оператори, як ТОВ «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ» та «Адамант» на сьогодні критикують «надвисокі тарифи на вхід до будинків, які тягарем лягають на столичних користувачів інтернет-послуг», а самі не сплатили до міського бюджету з 2011 року ні копійки! Де ж справедливість, і чому вони розказують споживачам, що оплачують якісь міфічні збори?»

Позивач просить суд спростувати дану інформацію, посилаючись на надані його підприємством відомості, що він монополістом не є, та оскільки не існує рішення органів Антимонопольного комітету України про визнання Позивача монополістом.

Також як підставу для спростування вказаної інформації Позивачем надано суду відомості від ДФС України щодо наявних оплат до міського бюджету податків і зборів протягом 2011-2014 років, та їх розмірів.

Однак до обґрунтувань позову щодо поширення Відповідачем стосовно Позивача недостовірної інформації суд ставиться критично, з огляду на наступне.

За приписами частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам, оскільки це право може бути використано господарюючим суб'єктом (підприємцем) як спосіб судового захисту щодо поширення інформації, яка шкодить його діловій репутації.

За змістом наведених приписів чинного законодавства право на спростування має особа, про яку поширено недостовірну інформацію, навіть якщо таке поширення не завдало шкоди її діловій репутації. Крім того, відповідно до приписів статті 47 Закону України «Про інформацію» порушення законодавства України про інформацію тягне за собою, зокрема, і цивільно-правову відповідальність згідно з законодавством України. Серед порушень цього законодавства у наведеній статті передбачено і поширення відомостей, що не відповідають дійсності.

Також статтею 37 Закону України «Про друковані засоби інформації (пресу) в Україні» передбачено право, зокрема, юридичних осіб вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність.

Отже, предметом позову за вказаними ст. 277 ЦК України, 47 Закону України «Про інформацію» та 37 Закону України «Про друковані засоби інформації (пресу) в Україні» може бути вимога саме про спростування недостовірної інформації (відомостей).

У розумінні Закону України «Про інформацію» інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Тобто, під інформацією розуміються саме відомості та дані, у яких є місце походження та перебування (зберігання) - будь то матеріальний носій чи відображення в електронному вигляді. І отже інформацією є закріплений на певному носії (матеріальному чи електронному) масив відомостей та даних, якими особа може скористатися та відповідно поширити ці дані та відомості, а у випадку їх недостовірності інша особа може звернутися з позовом щодо спростування поширених щодо неї певних недостовірних даний та відомостей, тобто інформації.

У постанові (п. 19) Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» викладено правову позицію, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

З аналізу усього в сукупності тексту статті «Найбільші київські інтернет-провайдери обирають корупційні схеми?», а не одного лише абзацу тексту, на недостовірність якого посилається Відповідач, судом встановлено, що автором статті (Курпас О.) беруться інтерв'ю у телекомунікаційних провайдерів столиці з приводу прийняття КМР рішення № 378/5765 «Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій», та зокрема, стосовно ситуації, що склалася між цими суб'єктами та КП «Київжитлоспецексплуатація», яке «ініціювало оптимізацію економічно обґрунтованих тарифів».

Та у оспорюваному абзаці, усупереч твердженням Позивача, Відповідач не наводить фактичної інформації у вигляді відомостей та/або даних, натомість Відповідач наводить оціночні судження (тобто судження без посилання на конкретні відомості), що «наші монополісти звикли на персональні умови», та знову ж таки, за власною оцінкою і без посилання на конкретні відомості відносить до цих монополістів і Позивача.

При цьому наступна частина речення, де наведена прямо мова, що Позивач не погоджується з тарифами на вхід до будинків, була підтверджена представником Позивача у судових засіданнях, який визнавав та вказував, що дійсно між ним та КП «Київжитлоспецексплуатація» мають місце спори з цього приводу, у тому числі і судові.

Завершальна частина речення, що до міського бюджету з 2011 року не сплачено ані копійки також усупереч твердженням Позивача не є фактичною інформацією у вигляді відомостей та/або даних, щодо сплати Позивачем до бюджету м. Києва передбачених законодавством податків та зборів, оскільки про це в указаному реченні не йдеться та як інформація дане речення не наводиться, натомість наводиться як є оціночне судження його автора, який оцінює правовідносини цих провайдерів з КП «Київжитлоспецексплуатація» у розрізі прийняття КМР рішення № 378/5765 «Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій», про що вказується ще від початку статті.

Підсумовуючи наведене, та в цілому проаналізувавши статтю «Найбільші київські інтернет-провайдери обирають корупційні схеми?» суд констатує, що окрім наведеної у частинах статті прямої мови осіб, що надавали інтерв'ю, дана стаття є оціночним судженням автора, що також підтверджується використанням у статті висловлювань, які не містять фактичних даних, а також критикою і оцінкою автором дій наведених у статті провайдерів. Зокрема, з огляду на наведені у статті висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири): речення містять заклики, закінчуються знаками оклику, використовуються такі фрази як «міфічні збори», «прикидатись жебраками», «канючити додаткові кошти», «без сорому отримувати надприбутки», «інакше, як каже наш мер «корупція отримає по зубах», «бізнесмени з минулого».

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові (п. 19) Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Доказів, що наведені у оспорюваному абзаці статті оціночні судження принижують гідність, честь чи ділову репутацію Позивача, чи порушують інші його особисті немайнові права, суду надано не було, тоді як відповідно до ст. 33 ГПК України саме на Позивача покладено обов'язок доведення, як на особу, яка посилається на певну обставину.

Позаяк Позивачем із наведених ним обґрунтувань не доведено поширення Відповідачем саме недостовірної інформації чи що наведені Відповідачем оціночні судження принижують гідність, честь чи ділову репутацію Позивача, чи порушують інші його особисті немайнові права, у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України, покладається на Позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.10.2015

Суддя Сташків Р.Б.