ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2015 р.Справа № 916/2564/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів Принцевської Н.М., Ліпчанської Н.В.

при секретарі судового засідання - Саломатовій К.А.

за участю представників учасників процесу:

від позивача - Ткаченко Я.В. - за довіреністю від 18.09.2014 року №3060,

від відповідача - Моісєєв Д.А. - за довіреністю від 25.12.2014 року №69,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", м. Іллічівськ Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області від 17.08.2015 року

у справі № 916/2564/15

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Іллічівськ Одеської області

до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", м.Іллічівськ Одеської області

про стягнення 101 859 грн. 11 коп.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Іллічівськ Одеської області звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", м.Іллічівськ Одеської області, в якій просило суд стягнути з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", м.Іллічівськ Одеської області на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Іллічівськ Одеської області інфляційних в сумі 88 990 грн. 89 коп. та 3 % річних у сумі 12 868 грн. 22 коп., а також витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.08.2015 року у справі №916/2564/15 (суддя Шаратов Ю.А.) позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", м.Іллічівськ Одеської області на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м.Іллічівськ Одеської області 88 990 грн. 89 коп. - інфляційних нарахувань та 12 868 грн. 22 коп. - 3 % річних та стягнуто витрати на сплату судового збору у розмірі 2 037 грн. 19 коп.

Державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт", м.Іллічівськ Одеської області з рішенням суду не погодилось, тому звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Одеської області від 17.08.2015 року по справі №916/2564/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права. На думку скаржника, суд не врахував безпосередньої доказової та предметної пов'язаності справи №916/930/14 та даної справи № 916/2564/15-г, у зв'язку з чим помилково не застосовано процесуальних підстав для відмови у порушенні провадження по справі та припинення провадження у справі.

В судовому засіданні представники позивача та відповідача підтримали свої доводи та заперечення.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційні скарги, оскільки для з'ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 916/2564/15-г та наданих представниками сторін пояснень.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скаргах доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Одеської області від 17.08.2015 року у справі №916/2564/15-г є обґрунтованим та відповідає вимогам чинного законодавства України, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі начальника Іллічівської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Власник) та Державним підприємством «Іллічівський морський торговельний порт» (Сервітуарій) укладено Договір майнового сервітуту (користування гідротехнічними спорудами) від 30.09.2013 року №107-П-ІЛФ-13, відповідно до умов якого Власник, на визначених договором умовах оплати, надає Сервітуарію право обмеженого користування належними Власнику гідротехнічними спорудами (нерухомим майном), розташованими в акваторії Іллічівського морського порту, а саме причал № 14 (довжина причалу (п.м.) -175, 00, архівний номер паспорту 85106).

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору, Державне підприємство „Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м.Іллічівськ Одеської області звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", м. Іллічівськ Одеської області про стягнення 538 811 грн. 76 коп. заборгованості за договором майнового сервітуту від 30.09.2013 року №646-0/107-П-ІЛФ-13. Даний позов розглянуто господарським судом Одеської області у справі № 916/930/14.

Зазначена заборгованість є платою за сервітут, яка виникла на підставі рахунків від 30.09.2013 року №4447, від 31.10.2013 року № 9356, від 30.11.2013 року № 9377, від 31.12.2013 року 12869 на загальну суму 538 811 грн. 76 коп.

Рішенням господарського суду Одеської області від 20.06.2014 року у справі №916/930/14 (суддя Власова С.Г.) позов задоволено, стягнуто з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", м.Іллічівськ Одеської області на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м.Іллічівськ Одеської області 538 811 грн. 76 коп.

Дане рішення залишене без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 31.07.2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 18.09.2014 року.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Факт невиконання зобов'язання за договором майнового сервітуту від 30.09.2013 року №107-П-ІЛФ-13 та сума заборгованості встановлені рішенням суду у справі №916/930/14, тому не підлягають доказуванню.

З банківської виписки по рахунку вбачається, що рішення господарського суду Одеської області від 20.06.2014 року у справі № 916/930/14 було виконано в примусовому порядку, внаслідок чого позивач отримав від ВДВС Іллічівського міського управління юстиції Одеської області грошові кошти у розмірі 549 587 грн. 99 коп. (538 811 грн. 76 коп. боргу та 10 776 грн. 23 коп. судового збору) лише 29.09.2014 року (а. с. 19). Отже, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов'язання, а саме, по 28.09.2014 включно, у зв'язку з чим Державне підприємство „Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м.Іллічівськ Одеської області звернулось до господарського суду Одеської області з позовом у даній справі до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", м.Іллічівськ Одеської області про стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних від простроченої суми грошового зобов'язання за період з 31.10.2013 року по 28.09.2014 року.

Постановами Верховного Суду України від 20.12.2010 року у справі №3-57гс10, від 20.01.2011 року у справі №10/25, від 04.07.2011 року у справі №13/210/10, від 12.09.2011 року у справі №6/433-42/183, від 14.11.2011року у справі №12/207, які є обов'язковими для суду в силу приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання інфляційних та 3% річних, стягнення яких передбачено нормами статті 625 Цивільного кодексу України. Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення, а наявність судового акту про стягнення заборгованості не припиняє грошового зобов'язаня боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено обов'язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов'язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов'язання.

Матеріалами справи підтверджено стягнення основної заборгованості за договором, тому в даному випадку інфляційні нарахування та 3 % річних мають бути стягнуті окремо.

При цьому, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов'язання боржника до моменту його припинення згідно норм чинного законодавства України.

За своєю правовою природою 3% річних є платою боржника за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання ним грошового зобов'язання перед кредитором, а інфляційні нарахування - це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов'язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. До того ж в період прострочки виконання боржником його грошового зобов'язання може мати місце як збільшення суми основного боргу (інфляція), так і зменшення суми основного боргу (дефляція) і для застосування до боржника судом цього виду виключної відповідальності, встановленої законом в зв'язку з неналежним виконанням грошового зобов'язання, необхідні умови існування у боржника простроченого грошового зобов'язання протягом місяця.

У відповідності до приписів статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Пунктом 2.3 Договору майнового сервітуту (користування гідротехнічними спорудами) від 30.09.2013 року №107-П-ІЛФ-13 передбачено, що оплата сервітуту здійснюється Сервітуарієм щомісячно, до 30 числа місяця, наступного за звітним, на підставі рахунку Власника. Сума щомісячного платежу розраховуюється виходячи з кількості днів у звітному місяці.

Договір діє до 31 грудня 2013 року, але у будь-якому разі до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань за цим договором (пункт 7.1 Договору).

З огляду на положення спірного договору та норми чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем періодів інфляційних та 3 % річних.

Судова колегія вважає, що господарським судом Одеської області правомірно задоволені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних у розмірі 88 990 грн. 89 коп., як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов'язання з причини девальвації грошової одиниці України за період з 31.10.2013 року по 28.09.2014 року та 3% річних у розмірі 12 868 грн. 22 коп., як плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов'язання за період з 01.12.2013 року по 28.09.2014 року.

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення. Зокрема не приймаються до уваги доводи скаржника щодо нібито помилкового не застосування судом першої інстанції процесуальних підстав для відмови у порушенні провадження по справі та припинення провадження у справі, у зв'язку з нібито вирішенням аналогічної справи з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 4.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 припинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини другої статті 80 Господарського процесуального кодексу України можливе за умов, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку; за відсутності таких умов заінтересована особа вправі звернутися з позовом до господарського суду на загальних підставах.

За приписами процесуального законодавства, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондується зі способами захисту права, які визначені, наприклад, у статті 16 Цивільного кодексу України, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предметом судового розгляду у справі № 916/930/14 є вимога позивача до відповідача про стягнення заборгованості за Договором від 30.09.2013 року №107-П-ІЛФ-13.

Предметом судового розгляду у справі №916/2564/15 є вимога позивача до відповідача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу до моменту фактичного погашення заборгованості.

Отже, з огляду на те, що у справах №916/930/14 та №916/2564/15 різні предмети позову, місцевий господарський суд правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для припинення провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав та свобод людини та здійснення принципу верховенства права, тому місцевий господарський суд при винесенні рішення повинен неухильно дотримуватись у відповідності до норм матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи, які мають бути з'ясовані шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у справі.

Виходячи з вищевикладеного, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи. Тому судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Одеської області від 17.08.2015 року у справі №916/2564/15 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", м. Іллічівськ Одеської області на рішення господарського суду Одеської області від 17.08.2015 року у справі №916/2564/15 залишити без задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 17.08.2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.

Головуючий Г.І. Діброва

Судді Н.М. Принцевська

Н.В. Ліпчанська