ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2015 р.Справа № 922/4370/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання П'ятак А.С.

розглянувши справу

за позовом Заступника Генерального прокурора України м. Київ в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, м. Київ, Міністерства оборони України м. Київ та Військово-медичного клінічного центру Північного регіону України, м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-інвестиційна група "Созидатель", м. Дніпропетровськ 3-і особи на боці відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: - Фонд державного майна України, м. Київ - ТОВ "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел", смт. Ювілейне Дніпропетровської області
про витребування майна з чужого незаконного володіння
за участю представників:

прокурора - Волик О.Г.;

1-го позивача (Кабінету Міністрів України) - ОСОБА_2 - за дов.;

2-го позивача (Міністерства оборони України) - ОСОБА_3,

3-го позивача (Військово-медичного клінічного центру Північного регіону України) - ОСОБА_4 - дов. № 2000 від 26.08.2015 р. (після перерви не з"явився);

відповідача - ОСОБА_5 - дов. б/н від 25.08.2015 р.;

3-ї особи (Фонд державного майна України) - ОСОБА_6 - дов. № 5 від 05.01.2015 р.;

3-ї особи (ТОВ "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел") - не з"явився

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Харківської області звернулась генеральна прокуратура України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України та Військово-медичного клінічного центру Північного регіону України з позовом до ТОВ "Виробничо-інвестиційна група "Созидатель", в якому просить суд:

- визнати за державою Україна в особі Кабінету Мінстрів України та Міністерства оборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані за адресою: м. Харків, пр. П"ятдесятиріччя, 2-Д, а саме: нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 1762,7 кв.м.; нежитлову будівлю літ Б-1 загальною площею 1763,4 кв.м.; нежитлову будівлю літ. В-1 загальною площею 1946 кв.м.; нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 1756,1 кв.м.; нежитлову будівлю літ. Д-1 загальною площею 1763,4 кв.м.; нежитлову будівлю літ. Е-1 загальною площею 1755,7 кв.м.; нежитлову будівлю літ. Ж-1 загальною площею 31,3 кв.м.; нежитлову будівлю літ. З-1 загальною площею 1755,2 кв.м.; нежитлову будівлю літ. И-1 загальною площею 355,6 кв.м.;

- витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ "Виробничо-інвестиційна група "Созидатель" будівлі та споруди, що розташовані за адресою: м. Харків, пр. П"ятдесятиріччя, 2-Д, а саме: нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 1762,7 кв.м.; нежитлову будівлю літ Б-1 загальною площею 1763,4 кв.м.; нежитлову будівлю літ. В-1 загальною площею 1946 кв.м.; нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 1756,1 кв.м.; нежитлову будівлю літ. Д-1 загальною площею 1763,4 кв.м.; нежитлову будівлю літ. Е-1 загальною площею 1755,7 кв.м.; нежитлову будівлю літ. Ж-1 загальною площею 31,3 кв.м.; нежитлову будівлю літ. З-1 загальною площею 1755,2 кв.м.; нежитлову будівлю літ. И-1 загальною площею 355,6 кв.м. та передати їх на баланс війського-медичного клінічного центру Північного регіону України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.07.2015 р. було залучено до участі у справі в якості третіх осіб на боці відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Фонд державного майна України та ТОВ "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел".

Крім того, прокурор позовній заяві просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 1762,7 кв. м; нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1763,4 кв. м; нежитлову будівлю В-1 загальною площею 1946 кв. м; нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 1756,1 кв. м; нежитлову будівлю літ. Д-1 загальною площею 1763,4 кв. м, нежитлову будівлю літ. Е-1 загальною площею 1755,7 кв. м, нежитлову будівлю літ. Ж-1 загальною площею 31,3 кв. м. нежитлову будівлю літ. 3-1 загальною площею 1755,2 кв. м, нежитлову будівлю літ. И-1 загальною площею 355.6 кв. м., що розташоване по просп. П'ятисятиріччя СРСР, 2-Д у м. Харків.

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Тобто, такі заходи застосовуються як гарантія реального виконання рішення суду, а особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову№16 від 26.12.2011 р. визначено, що заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора, або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тобто, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

В даннову випадку, прокурором не було надано до суду доказів того, що відповідач здійснює будь - які дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду, або щодо відчудження свого майна, а також, доказів того, що невжиття таких заходів зможе утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в подальшому.

Враховуючи викладене вище, в задоволенні клопотання прокурора про забезпечення позову слід відмовити.

Другий позивач (Міністерство оборони України) 13.08.2015 р. через канцелярію суду надав письмові пояснення (вх. №32563) відповідно до яких підтримує позовні вимоги. Вказані пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Відповідач надав суду документи для залучення до матеріалів справи (вх. №33979 від 26.08.2015) та відзив на позов (вх. №33973 від 26.08.2015), в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити, який суд долучає до матеріалів справи. Також надав заяву (вх. №33978 від 26.08.2015), в якій повідомляє суд про свої розрахункові рахунки. Вказані документи долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні, яке розпочалося 09.09.2015 було оголошено перерву до 15.09.2015 для надання сторонами додаткових доказів по справі.

Прокурор, в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник 1-го позивача (Кабінету Міністрів України), в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Надав до суду пояснення (вх. №35983 від 09.09.2015), які долучаються судом до матеріалів справи.

Представник 2-го позивача (Міністерства оборони України), в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник 3-го позивача (Військово-медичного клінічного центру Північного регіону України) після перерви в судове засідання не з"явився.

Представник відповідача, в судовому засіданні, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник 3-ї особи (Фонд державного майна України) надав суду пояснення (вх. №36491 від 14.09.2015) в яких вказує на те, що на сьогодні у Єдиному реєстрі об'єктів державної власності відсутні відомості щодо нерухомого майна (будівель, споруд) за місцезнаходженням: м. Харків, пр. П'ятдесятиріччя, 2-Д.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення прокурора та присутніх представників сторін та третіх осіб, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

27.03.2007 між Міністерством оборони України та товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «РАЙВЕЛ» (далі - товариство «Райвел») був укладений договір № 1 «Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю» (далі - договір).

Предметом цього договору (п.1.2 розділу 1) є правове регулювання участі Сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально-технічної бази військового шпиталю, а також здійснення будівельних робіт та введення об'єкта в експлуатацію.

Метою договору (п. 1.1) є підвищення рівня матеріально-технічного, технологічного та медичного оснащення військового шпиталю, розташованого на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності, площею 3,59 га по вулиці Комсомольській, 63 у місті Дніпропетровськ.

Міністерством оборони України та товариством «Райвел» укладено додаткову угоду від 03.10.2008 №4. Відповідно до якої передано нерухоме майно, що розташоване на території військових містечка № 183 по просп. П'ятдесятиріччя СРСР, 2-Д у м. Харків, а саме: нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 1762,7 кв. м; нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1763,4 кв. м; нежитлову будівлю В-1 загальною площею 1946 кв. м; нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 1756,1 кв. м; нежитлову будівлю літ. Д-1 загальною площею 1763,4 кв. м, нежитлову будівлю літ. Е-1 загальною площею 1755,7 кв. м, нежитлову будівлю літ. Ж-1 загальною площею 31,3 кв. м, нежитлову будівлю літ. 3-1 загальною площею 1755,2 кв. м, нежитлову будівлю літ. И-1 загальною площею 355,6 кв. м, у власність товариству «Райвел».

Прокурор вважає, що цією додатковою угодою фактично змінено істотні умови договору інвестування та на її виконання незаконно передано нерухоме майно, що розташоване на території військових містечка № 183 по просп. П'ятдесятиріччя СРСР, 2-Д у м. Харків, а саме: нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 1762,7 кв. м; нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1763,4 кв. м; нежитлову будівлю В-1 загальною площею 1946 кв. м; нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 1756,1 кв. м; нежитлову будівлю літ. Д-1 загальною площею 1763,4 кв. м, нежитлову будівлю літ. Е-1 загальною площею 1755,7 кв. м, нежитлову будівлю літ. Ж-1 загальною площею 31,3 кв. м, нежитлову будівлю літ. 3-1 загальною площею 1755,2 кв. м, нежитлову будівлю літ. И-1 загальною площею 355,6 кв. м, у власність товариству «Райвел» в обмін на медичне обладнання, поставлене товариством. В наслідок чого, у подальшому, за договором купівлі-продажу від 06.03.2009 між товариством «Райвел» та відповідачем, останній незаконно набув право власності на вказану нерухомість.

Такі обставини, на думку прокурора, свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Разом з тим, суд такі доводи прокурора спростовуються судовими рішеннями господарських судів, які були ухвалені за участю Військової прокуратури Південного регіону України та Військової прокуратури Центрального регіону України, і набули законної сили.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15 лютого 2008 року у господарській справі № 32/6 за позовом Військової прокуратури Північного регіону України в особі Кабінету Міністрів України до Міністерства оборони України і Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел»» про визнання недійсним договору № 1 від 27 березня 2007 року у позові відмовлено повністю та встановлено, що цей інвестиційний договір укладений сторонами вільно, у відповідності до їх внутрішньої волі, спрямований на реальне настання правових наслідків, не суперечить актам цивільного законодавства і моральним засадам суспільства, а підстави для застосування положень статті 215 Цивільного кодексу України - відсутні (реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 1729532).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10 квітня 2008 року у цій господарській справі зазначене вище рішення господарського суду першої інстанції залишене без змін, а апеляційна скарга Військового прокурора Північного регіону України залишена без задоволення (реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 1555754).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 18 грудня 2013 року у цій господарській справі касаційна скарга повернута без розгляду (реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 36271899).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2010 року у господарській справі № 32/60-10 за позовом Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел»» про визнання недійсним цього ж інвестиційного договору та застосування наслідків його недійсності провадження у господарській справі припинено на підставі пункту 2 частини 1 статті 80 ГПК України, оскільки існує наведене вище рішення господарського суду міста Києва від 15 лютого 2008 року у господарській справі № 32/6 (реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 8349915).

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13 травня 2010 року у цій господарській справі зазначена вище ухвала господарського суду першої інстанції залишена без змін, а апеляційна скарга Заступника військового прокурора Центрального регіону України залишена без задоволення (реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 9535639).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 16 травня 2013 року у цій господарській справі касаційна скарга повернута скаржнику (реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 31213383).

Відповідно до вимог частини 3 статті 35 ГПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, наведені вище судові рішення господарських судів мають преюдиціональне значення при розгляді та вирішенні позову прокурора у цій господарській справі, зокрема, щодо питання нікчемності інвестиційного договору.

Враховуючи зазначену норму процесуального права і те, що у розгляді зазначених вище господарських справ брали участь органи прокуратури, TOB «Райвел», МО України та KM України, посилання прокурора на нікчемність інвестиційного договору є безпідставною, необґрунтованою і спростовується вказаними вище судовими рішеннями господарських судів, які набрали законної сили.

Прокурор обґрунтовує нікчемність інвестиційного договору порушенням під час його укладання норм матеріального права, а саме: частини 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (без зазначення реквізитів), статті 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» № 107 5-XIV від 21 вересня 1999 року, статей 1 і 4 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» № 185-V від 21 вересня 2006 року і пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил» № 1919 від 28 грудня 2000 року.

Однак, наведена вище норма матеріального права, а саме частина 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» не могла бути порушена при укладанні цього інвестиційного договору, оскільки цього закону не існувало на момент укладання інвестиційного договору. Закону України «Про Кабінет Міністрів України» № 2591-VI від 07 жовтня 2010 року був прийнятий 07 жовтня 2010 року та втратив чинність у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Кабінет Міністрів України» № 794-VII від 27 лютого 2014 року.

Стосовно посилання прокурором на інші зазначені вище норми матеріального права, то воно є помилковим і безпідставним, оскільки ці норми матеріального права не передбачають і не встановлюють правового наслідку у вигляді нікчемності договору та/або правочину у разі його укладання з їх порушенням та/або недотриманням.

Відповідно до вимог частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, тобто правовий наслідок у вигляді нікчемності правочину існує лише у випадку, коли він прямо встановлений законом.

Право власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: місто Харків, проспект П'ятидесятиріччя СРСР, 2-Д, набуте ним не на підставі інвестиційного договору, а на підставі оплатного (4.560.000,00 гривень з урахуванням податку на додану вартість) нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу і зареєстроване у відповідності до вимог законодавства у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується: договором купівлі-продажу, який укладений між TOB «Райвел» і TOB «Созидатель» та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 06 березня 2009 року (зареєстрований у реєстрі за № 331); Витягом з Державного реєстру правочинів № 7082161 від 06 березня 2009 року; актом приймання-передачі до цього договору від 06 березня 2009 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22177529 від 17 березня 2009 року.

TOB «Райвел» набуло право власності на зазначене нерухоме майно також не на підставі інвестиційного договору, а на підставі рішення господарського суду Харківської області від 15 грудня 2008 року у господарській справі № 60/158-08. Цим рішенням господарського суду Харківської області визнано право власності TOB «Райвел» на спірне нерухоме майно, а також, як наведеними вище рішеннями господарських судів встановлена відповідність інвестиційного договору актам цивільного законодавства і моральним засадам суспільства, а також визнане право власності TOB «Райвел» на спірне нерухоме майно (реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 2643261). Ухвалою господарського суду Харківської області від 26 грудня 2008 року у цій господарській справі виправлена технічна описка (помилка) у наведеному вище рішенні господарського суду Харківської області. Право власності TOB «Райвел» було зареєстровано відповідно до вимог законодавства у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що отриманий ОСОБА_6 про реєстрацію права власності № 21456790 від 30 грудня 2008 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Конституцією України (ст.41) та ЦК України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У відповідності до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до вимог частини 1 статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави ним заволоділа.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є добросовісним набувачем і власником спірного нерухомого майна, а тому це майно знаходиться у його володінні на законних підставах. Право власності на це нерухоме майно набуте ним на підставі правочину, а саме на підставі оплатного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, та зареєстроване у встановленому законодавством порядку.

Держава не є власником спірного нерухомого майна, що підтверджується, зокрема, тим, що прокурор у своєму позові просить господарський суд Харківської області про визнання права власності за державою Україна на це спірне нерухоме майно.

Прокурор також посилається на те, що розпорядженням Харківського міського голови «Про видачу свідоцтва на право власності на нерухоме майно» № 2776 від 10 грудня 2008 року державі Україна видане свідоцтво на право власності на нежитлові будівлі військового містечка № 183 серії САС № 087955, яке зареєстроване відповідно до ОСОБА_6 про реєстрацію права власності на нерухому майно серії ССМ № 906692.

Однак, зазначене вище розпорядження Харківського міського голови не є належним доказом на підтвердження права власності держави Україна на спірне нерухоме майно, а інші докази, зокрема, вказане вище свідоцтво на право власності і ОСОБА_6 про реєстрацію права власності, прокурором до господарського суду Харківської області не надані.

Крім того, з позовної заяви прокурора та доданих до неї матеріалів вбачається, що спірне нерухоме майно, яке є предметом цього позову розташоване за адресою: місто Харків, проспект П'ятидесятиріччя, 2-Д, а у наведеному вище розпорядженні Харківського міського голови зазначене нерухоме майно, яке розташоване за іншою адресою: місто Харків, проспект П'ятидесятиріччя СРСР, 2-Д.

Передача нерухомого майна на баланс позивача № 3 і знаходження у нього на балансі, також не є належним доказом права власності держави Україна на спірне нерухоме майно.

Реєстрація права власності за державою Україна на нерухоме майно, яке є предметом позову прокурора відсутня у Реєстрі прав власності на нерухому майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 34836488 від 12 березня 2015 року.

Як вже було зазначено вище, право власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: місто Харків, проспект П'ятидесятиріччя СРСР, 2-Д набуте відповідачем на законних підставах, а саме на підставі оплатного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу і зареєстроване у відповідності до вимог законодавства у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується: договором купівлі-продажу, який укладений між TOB «Райвел» і TOB «Созидатель» та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 Об березня 2009 року (зареєстрований у реєстрі за № 331); Витягом з Державного реєстру правочинів № 7082161 від 06 березня 2009 року; актом приймання-передачі до цього договору від 06 березня 2009 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22177529 від 17 березня 2009 року. Право власності на вказане нерухоме майно також підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 34836488 від 12 березня 2015 року.

Згідно статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст..330 ЦК України).

З цитованих норм вбачається, що висновок, що добросовісний набувач це особа набувач майна за відплатним договором, котрий не знав і не міг знати про відсутність прав на відчуження майна в особи, яка здійснила його відчуження. У такого добросовісного набувача на підставі статті 330 ЦК України може виникнути право власності на спірне майно за умови, якщо майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. №519 набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

З урахуванням викладеного в результаті дослідження усіх обставин справи суд приходить до висновку про те, що відповідач вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Відповідно, відповідач укладаючи договір купівлі-продажу спірного майна діяв добросовісно, розумно та із додержанням вимог чинного законодавства, які регулюють відповідні правовідносини.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку про те, що прокурор та позивачі всупереч вимог ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) не надали суду достатніх та належних доказів, що підтверджують позовні вимоги, та з огляду на те, що відповідач є добросовісним набувачем і не заволодів спірним нерухомим майном незаконно та/або без відповідної правової підстави, позовна вимога прокурора про витребування спірного нерухомого майна з його незаконного володіння не підлягає задоволенню господарським судом Харківської області.

Враховуючи, що прокурор, на момент подання позову, був звільнений від сплати судового збору, суд не стягує судовий збір в доход бюджету.

Враховуючи викладене вище, керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 24, 27, 32, 33, 34, 43, 43-3, 44, 49, 66, 67, 75, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України та Військово-медичного клінічного центру Північного регіону України відмовити повністю.

Повне рішення складено 21.09.2015 р.

Суддя ОСОБА_1

(справа №922/4370/15)