ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року Справа № 910/6129/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Черкащенко М.М. (головуючий),

Вовк І.В. (доповідач),

Нєсвєтова Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 року у справі № 910/6129/15-г за позовом публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 59 777,77 грн., пені в сумі 2 284,65 грн., 7% штрафу в сумі 4 184,44 грн., 3% річних у сумі 5 389,82 грн. та 3 168,22 грн. інфляційних сум.

Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем умов договору поставки від 30.09.2010 року № Д-1111-75/184-Д щодо оплати поставленого товару.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року (суддя Підченко Ю.О.) в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 року (судді: Сітайло Л.Г., Мальченко А.О., Баранець О.М.) зазначене рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 59 777,77 грн. та 3% річних у сумі 2 992,16 грн.

У касаційній скарзі відповідач вважає, що судом апеляційної інстанції порушено і неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняту ним постанову скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У відзиві на касаційну скаргу позивач вважає, що постанова апеляційного господарського суду є законною, а тому просить залишити її без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 07.10.2015 року було оголошено перерву до 21.10.2015 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи і прийняті в ній судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, що 30.09.2010 року між ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" (постачальник), правонаступником якого є позивач, та ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" (покупець) було укладено договір поставки № Д-1111-75/184-Д, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити у зумовлені строки покупцеві певну продукцію (товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Згідно з п. 1.2 договору товар поставляється єдиною партією. Асортимент, кількість, ціна за одиницю та загальна вартість товару вказані у специфікації, яка оформлюється у вигляді додатку до даного договору і є невід'ємною частиною.

Специфікацією від 30.09.2010 року сторони погодили асортимент, кількість, ціну та загальну вартість товару в розмірі 59777,77 грн.

Пунктом 2.2 договору визначено, що оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором у розмірі 100% вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3 даного договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженого представника покупця, який діє на підставі оригіналу довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Відповідно до п. 6.3 договору оплата здійснюється після поставки товару, у розмірі його вартості.

Згідно з п. 7.2 договору за невиконання або неналежне виконання покупцем своїх зобов'язань з оплати, згідно з п. 6.3 даного договору, покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення.

Договір набуває чинності з дати підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п. 10.1 договору).

Позивач на виконання умов договору поставив відповідачу товар на загальну суму 59777,77 грн., проте, відповідач свої зобов'язання в частині розрахунків не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 59777,77 грн.

РВУ "Донецькавтогаз" ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз" складено та підписано акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 року та 30.09.2013 року, які скріплені печатками сторін, та в яких зафіксовано наявність заборгованості відповідача перед позивачем за укладеними між сторонами договорами в загальному розмірі 1106612,92 грн.

Предметом даного судового розгляду є вимоги постачальника до покупця про стягнення заборгованості, пені, штрафу, 3% річних та інфляційних сум у зв'язку з невиконанням зобов'язання за договором поставки щодо оплати одержаного товару.

Висновок суду першої інстанції про відмову в позові обгрунтовано зверненням позивача до суду з даним позовом поза межами строку позовної давності та відсутністю підстав вважати, що укладені між сторонами акти звірки можуть вважатися належними доказами переривання строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції висновок про скасування рішення місцевого господарського суду та часткове задоволення позову про стягнення заборгованості й частини 3% мотивував наявністю у відповідача зобов'язання з оплати одержаного товару за договором у зв'язку з перериванням позовної давності підписанням актів звірки в межах позовної давності, відмову в позові про стягнення пені та частини інфляційних сум і 3% річних обгрунтовано спливом позовної давності, стягнення штрафу - помилковим застосуванням до відповідача відповідальності, передбаченої абзацом 3 ч. 2 ст. 231 ГК України за порушення ним грошових зобов'язань, а решти інфляційних сум - від'ємним значенням (дефляцією).

Згідно із статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Пленум Вищого господарського суду України у постанові від 29.05.2013 за № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснив, що правила переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання (п. 4.4).

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належать, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності (пп. 4.4.1).

Судами попередніх інстанцій встановлено обставини належного виконання позивачем свого зобов'язання щодо поставки продукції та невиконання відповідачем зобов'язання за договором щодо оплати вартості отриманої продукції у визначений договором строк - протягом 30 робочих днів з дня надходження товару.

При цьому, судами попередніх інстанції зазначено, що перебіг строку позовної давності про стягнення заборгованості починається з 11.11.2010 року і спливає через три роки - 11.11.2013 року, в той час як позивач звернувся з даним позовом 13.03.2015 року, тобто з пропуском позовної давності.

Однак, дійшовши правильного по суті висновку про сплив позовної давності, суди обох інстанцій помилково визначили дату її спливу, оскільки з урахуванням вимог статей 253, 254 ЦК України останнім днем виконання зобов'язання з оплати товару є 11.11.2010 року, та відповідно перебіг строку позовної давності починається з 12.11.2010 року та спливає 12.11.2013 року.

Водночас, за висновком суду апеляційної інстанції, 31.03.2013 року та 30.09.2013 року (у межах трирічного строку позовної давності) сторонами було складено та підписано акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 року та 30.09.2013 на загальну суму 1106612,92 грн., який включає борг і за спірним договором на суму 59 777,77 грн.

Проте всупереч вимогам ст. 105 ГПК України у мотивувальній частині постанови не вказано, з яких підстав суд дійшов висновку, що вказані акти звірки підтверджують визнання відповідачем боргу саме за договором поставки від 30.09.2010 року № Д-1111-75/184-Д з урахуванням наведених в актах переліків договорів. Також суд апеляційної інстанції не зазначив, з яких підстав ним зроблено висновок про дату підписання зазначених актів звірки.

Разом з тим, суд першої інстанції, дійшовши висновку про відмову в позові та відхиляючи вказані акти звірки як докази переривання позовної давності, послався лише на відсутність у них посилання на спірний договір поставки, так само не встановив дату підписання цих актів.

До того ж, відхиливши як неналежний доказ акт звірки станом на 30.09.2013 року у зв'язку з неможливістю встановити ким його було підписано як з боку позивача, так і з боку відповідача, місцевий господарський суд в порушення ч. 3 ст. 36 ГПК України не витребував оригінал зазначеного акту звірки для встановлення дійсних обставин справи щодо його підписання.

Частина 5 статті 267 ЦК України передбачає, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Втім, суд першої інстанції неправильно застосував наведену норму законодавства, пославшись на необхідність клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, оскільки цією нормою така вимога не передбачена.

Крім того, частково задовольняючи вимоги про стягнення інфляційних сум та 3% річних у зв'язку з тим, що зазначені нарахування є складовою загальної суми боргу щодо якої строк позовної давності перервався, апеляційний господарський суд не врахував, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора, а відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

З огляду на недотримання судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні даного спору вимог ст.ст. 43, 47, 43, 86, 105 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх обставин справи, протилежні за висновками судові рішення не повністю відповідають нормам матеріального і процесуального права, а відтак підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати наведене і вирішити спір з дотриманням вимог закону.

З огляду викладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року скасувати, і справу № 910/6129/15-г передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Головуючий суддя М.Черкащенко

Судді І.Вовк

Н.Нєсвєтова