ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А
"20" жовтня 2015 р. Справа № 4/139-12
Господарський суд Київської області у складі колегії: суддя Конюх О.В. головуюча, судді Д.Г. Заєць та Т.Д. Лилак, розглянувши заяву відділу Державної виконавчої служби Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції від 10.09.2015р. №3593 про зміну способу та порядку виконання рішення господарського суду від 15.04.2013р. у справі № 4/139-12

за позовом Київського міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури в інтересах держави в особі

1) Міністерства оборони України, м. Київ;
2) Державного підприємства Міністерства оборони України «Ржищівський військовий лісгосп», с. Сошників Бориспільського району
до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Калина Центр», м. Київ
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 , м. Переяслав-Хмельницький,
про звільнення та повернення земельної ділянки площею 12 га

за участю представників:
від стягувача: Сажієнко І.О., уповноважена, довіреність від 19.11.2014р.;
Боголей І.Ю., уповноважена, довіреність від 03.06.15р. №220/435/д;
від боржника: Гора А.В., уповноважений, довіреність від 14.09.2015р. б/н;
від органу ДВС (заявника): Павлюченко М.А., уповноважена, довіреність від 27.04.2015р. №1865.
від прокуратури: Літковець Ю.А., посвідчення від 02.02.2015р. №031878;
ВСТАНОВИВ :
рішенням господарського суду Київської області від 15.04.2013р. у справі №4/139-12 позов задоволено в повному обсязі та зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю Калина Центр звільнити та повернути Міністерству оборони України земельну ділянку загальною площею 12 га, яка розміщена в прибережній захисній смузі Канівського водосховища у кварталі 88 виділ 6,89 виділ 11,90 виділ 91 виділ 1,2,4,5 за визначеними судом координатами.

На виконання рішення господарського суду Київської області від 15.04.2013р., яке відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2013р. набрало законної сили 20.11.2013р., господарський суд видав наказ від 29.11.2013р.

Ухвалою від 19.05.2014р. було задоволено заяву відділу Державної виконавчої служби Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції про роз`яснення рішення суду від 15.04.2013р. у справі №4/139-12 та роз`яснено, що відповідач (боржник) відповідно до норм чинного законодавства повинен за власний рахунок привести земельну ділянку у попередній стан, шляхом знесення самовільно збудованих споруд.

14.09.2015р. до господарського суду Київської області від відділу Державної виконавчої служби Переяслав - Хмельницького міськрайонного управління юстиції надійшла заява від 10.09.2015р. №3593 про зміну способу та порядку виконання рішення суду по справі №4/139-12, в якій орган ДВС просить суд змінити спосіб та порядок подальшого виконання рішення господарського суду Київської області від 15.04.2013р. у справі №4/139-12, шляхом:

1) зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю Калина Центр звільнити земельну ділянку загальною площею 12 га, яка розміщена в прибережній захисній смузі Канівського водосховища у кварталі 88 виділ 6,89 виділ 11,90 виділ 91 виділ 1,2,4,5 за визначеними судом координатами та

2) зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю «Калина Центр» повернути Міністерству оборони України зазначену земельну ділянку з передачею Міністерству оборони України на зберігання (з правом користування) самовільно збудованих споруд, розташованих на зазначеній земельній ділянці.

Заява обгрунтована тим, що подальше виконання рішення суду в межах існуючого виконавчого провадження неможливо, оскільки по-перше, рішення суду боржником не виконано і самовільно збудовані споруди, що розташовані на спірній земельній ділянці, ним не знесені; по-друге, стягувач відмовився взяти на баланс спірну земельну ділянку з урахуванням відсутності для цього правових підстав і водночас відмовився здійснювати авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій по знесенню самовільно збудованих будівель.

Ухвалою від 25.09.2015р. заяву відділу ДВС Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції про зміну способу та порядку виконання рішення прийнято до розгляду колегією суддів у складі: суддя Конюх О.В. головуюча, суддя Заєць Д.Г. та суддя Лилак Т.Д.

07.10.2015р. відповідачем (боржником) ТОВ «Калина Центр» до суду подані заперечення на заяву, в яких відповідач просить відмовити ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ у задоволенні вказаної заяви. Заперечення мотивовані тим, що на думку боржника заявник намагається змінити рішення господарського суду від 15.04.2013р. по суті, а не змінити спосіб та порядок виконання рішення. Відповідач твердить, що під час розгляду справи судом жодним чином не вирішувалось питання про надання на зберігання, а тим більше в користування Міністерству оборони України споруджених на спірній земельній ділянці об`єктів нерухомості, і такі дії за своїм змістом являють собою зміну резолютивної частини рішення та предмету спору.

В судовому засідані 07.10.2015р. розпочато розгляд заяви відділу ДВС по суті та в порядку частини третьої ст. 77 ГПК України оголошено перерву в засіданні спочатку до 13.10.2015р. до 14 год. 30 хв., а потім до 20.10.2015р. до 14 год. 30 хв., про що представники органу ДВС (заявника), стягувача, боржника та прокурор були повідомлені особисто під розпис.

12.10.2015р. боржник подав додаткові письмові заперечення на заяву, в якій зазначив, що ухвалою Голосіївського районного суду у справі № 752/8892/14-к накладено арешт на нерухоме майно, яке державний виконавець просить передати на зберігання з правом користування Міністерству оборони України, і зазначені дії підпадають під кваліфікацію ст. 388 КК України.

Розглянувши заяву відділу ДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ від 10.09.2015р. №3593, колегія суддів встановила, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

На підставі статті 124 Конституції України, частини першої статті 45, частини першої статті 84 ГПК судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території. Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду.

Зазначена позиція викладена також у Постанові Пленуму ВГСУ від 23.03.2012р. N 6 «Про судове рішення».

Відповідно до пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд, приймаючи рішення, розглядає спір у справі в межах предмету позову на підставах, які визначає позивач на власний розсуд згідно частини 1 ст. 12, ст. 20 ЦК України.

Предметом позову у справі № 4/139-12 було повернення законному власнику самовільно зайнятої земельної ділянки загальною площею 12 га, яка розміщена в прибережній захисній смузі Канівського водосховища у кварталі 88 виділ 6,89 виділ 11,90 виділ 91 виділ 1,2,4,5, при цьому питання про склад, вартість та правову належність майна (як рухомого, так і нерухомого), яке розташоване на спірній земельній ділянці, не належали до предмету розгляду та дослідження під час вирішення спору у справі та прийняття рішення, тому судом не досліджувались відповідні письмові та інші докази.

Частиною 1 ст. 121 ГПК України встановлено, що при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті (пункт 7.1.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.10.2012, № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України").

По-перше, враховуючи те, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом, вирішуючи питання про зобов`язання боржника повернути Міністерству оборони України земельну ділянку з передачею на зберігання (з правом користування) самовільно збудованих споруд, суду необхідно на підставі належних та допустимих доказів достовірно ідентифікувати зазначене майно, щодо якого орган ДВС просить прийняти рішення про передачу на зберігання з правом користування, встановити його склад, місцезнаходження, площу, вартість, встановити факт його побудови саме боржником, встановити особу, якій належать повноваження власника щодо вказаного майна, факт наявності або відсутності введення його в експлуатацію, факт наявності або відсутності державної реєстрації прав на зазначене майно, факт наявності або відсутності порушень в процесі самовільного будівництва будівельних норм та правил, та відповідно безпеки подальшої експлуатації спірного майна, що суд не вправі досліджувати та встановлювати, в межах провадження за заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду в порядку ст. 121 ГПК України, оскільки зазначене є виходом за межі позовних вимог та зміною рішення суду по суті.

По-друге, відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування (отже і господарський суд), їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 не містять законодавчо визначених підстав та не передбачають можливості передання майна, на яке не звертається стягнення в процесі виконавчого провадження, на зберігання стягувачу, тим більше з правом користування. Положення інших законодавчих актів, які б передбачали таке право господарського суду або державного виконавця, заявником також не наведено. Сама по собі відмова стягувача приймати на баланс земельну ділянку з майном та відмова авансувати роботи по його знесенню не є підставою для прийняття рішення судом про передачу майна стягувачу на зберігання з правом користування.

За таких обставин, заява відділу ДВС Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції від 10.09.2015р. № 3593 про зміну способу і порядку виконання рішення суду від 15.04.2013р. у справі № 4/139-12 задоволенню не підлягає.

Разом із тим, стягувач як власник земельної ділянки не позбавлений права вирішити питання про самовільно збудоване на земельній ділянці майно шляхом подання позову до суду, в тому числі в порядку частин 4, 5 ст. 376 ЦК України.

Беручи наведене вище до уваги, керуючись ст.ст. 86, 121 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:
Заяву відділу ДВС Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції від 10.09.2015р. № 3593 про зміну способу і порядку виконання рішення суду від 15.04.2013р. у справі № 4/139-12 залишити без задоволення.

Головуючий суддя О.В. Конюх

Суддя Д.Г. Заєць

Суддя Т.Д. Лилак