КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р. Справа№ 910/5927/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Івасів Ю.Ю. ( за довіреністю №5197, 5198 від 15.12.2014р.)

від відповідача 1: Тарнавська О.В. ( довіреність №185 від 21.04.15р.);

від відповідача 2: Харабет О.І. ( довіреність № 11/15 від 05.05.15р.)

від третьої особи: Жолнеровська Н.В. (за довіреністю №5-135/164 від 11.02.2015р.)

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

на рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2015

у справі №910/5927/15-г (суддя: Підченко Ю.О.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

до 1. товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготехпром"

2. приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-поліс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічне акціонерне товариство "Криворізький турбінний завод "Констар"

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №2107 від 21.07.2014 р

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №2107 від 21.07.2014 року

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.05.2015 у справі №910/5927/15-г у позові відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що скаржник не довів належними доказами підстави, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач - ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2015 у справі №910/5927/15-г повністю та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що договір відступлення права вимоги №2107 від 21.07.2014 р. укладений між ТОВ "Енерготехпром" та ПрАТ "СК "Мега-поліс" з порушенням ст.ст. 2, 31 Закону України "Про страхування", тобто з недотриманням ст. 203 ЦК України, що відповідно до приписів ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" та призначено справу до розгляду.

01.07.2015 року через відділ документального забе6зпечення суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

14.07.2015 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В подальшому розгляд справи відкладався.

13.10.2015 року у судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача 1 та 2 та третьої особи, у судовому засіданні, заперечили проти вимог апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21.07.2014 р. між ТОВ "Енерготехпром" (кредитор) та ПрАТ "СК "Мега-поліс" (новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги №2107(т.1 а.с.14)

Відповідно до п. п. 2.1 та 2.2 вищевказаного договору передбачено, що кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор зобов'язався сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена в п. 3.9 договору, та набути означене право вимоги за договором оренди нежитлового приміщення. Загальний розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається згідно цього договору становить 422 043,10 грн.

Згідно п. 5.1 договору, новий кредитор гарантує, що він є юридичною особою, яка належним чином створена та існує за законодавством України і має необхідну правоздатність для укладення та виконання положень цього договору; має право укладати цей договір і виконувати свої зобов'язання по ньому та має усі необхідні для цього повноваження від співвласників (учасників, акціонерів) уразі необхідності їх надання, будь-яких інших третіх осіб і відсутні будь-які інші законодавчі, договірні обставини, що обмежують його право укласти і виконати цей договір та те, що він ознайомлений зі всіма пунктами цього договору, повністю з ними згоден та підтверджує те, що вони відповідають його волевиявленню.

Звертаючись до суду з даним позовом, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» посилається на те, що оспорюваний правочин було укладено з порушенням норм чинного законодавства України, зокрема, положень Закону України "Про страхування", оскільки відповідач 2, як страхова компанія, за твердженнями позивача, має обмежену цивільну дієздатність.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.. 203 ЦК України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з вимогами ст. 626 ЦК України, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двохстороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагенту та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою,внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги ( ст. 512 ЦК України). При цьому, відповідно до вимог ст.. 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до п.3.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господаорських договорів) недійсними» цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі є цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (ч.1 статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Здійснення певних видів підприємницької діяльності потребує відповідного ліцензування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абз. 4 пп. 2.1 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Згідно ст. 2 Закону України "Про страхування" предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням.

Відповідно до ст. 6 ГК України визначено загальні принципи господарювання, якими є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, а згідно зі ст. 43 зазначеного кодексу підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, оспорюваний правочин є договором відступлення права вимоги, який регулюється нормами ст.ст. 512, 514 ЦК України і не є фінансовою послугою, не є предметом безпосередньої фінансової діяльності страховика, обмеження щодо здійснення якої визначено ст. 2 Закону України "Про страхування". Також договір про відступлення права вимоги не містить жодних ознак кредитної діяльності, забороненої ст. 31 Закону України "Про страхування".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що чинне законодавство не містить заборон чи обмежень щодо укладення відповідачем-2 спірного договору про відступлення права вимоги, а тому посилання апелянта на положення Закону України "Про страхування", є необґрунтованими та безпідставними.

Стосовно посилання скаржника щодо обмеження його прав, як кредитора ПАТ "КТЗ "Констар", колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки договір відступлення права вимоги було укладено між відповідачем-1 та відповідачем-2 21.07.2014 р., а справа про банкрутство ПАТ "КТЗ "Констар" була порушена господарським судом Дніпропетровської області 12.08.2014 р., у зв'язку з чим, укладення спірного правочину не порушувало права позивача, як кредитора третьої особи.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції. заборгованість ПАТ "КТЗ "Констар", право стягнення якої відступалось за договором відступлення права вимоги існувала тривалий час і факт її наявності визнано господарським судом Дніпропетровської області. Укладеним договором не змінювався розмір заборгованості третьої особи, а лише змінено особу кредитора.

При цьому, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2014 р. у справі №904/5722/14 визнано грошові вимоги відповідача-2 до третьої особи на суму 3 160 167,62 грн., з яких 422 043,10 грн. вимоги, які ґрунтуються на оспорюваному договорі.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, в матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази які б підтвердили доводи апелянта стосовно того, що право вимоги за оспорюваним Договором було передано підприємству, яке підконтрольне голові наглядової ради ПАТ "КТЗ "Констар", також необґрунтованими є посилання на п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України право господарського суду, приймаючи рішення, визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Однак, передбачене право господарського суду визнати недійсним повністю чи в певній частині відбувається в тому випадку, коли визнання недійсним договору не є предметом позову, тобто позовна вимога не полягає у визнанні договору недійсним. Договір повинен бути лише пов'язаним із предметом спору, тобто позовна вимога ґрунтується на договорі, що його суд може визнати недійсним з власної ініціативи.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, предметом спору у даній справі є визнання договору відступлення права вимоги №2107 від 21.07.2014 р. недійсним, що виключає можливість застосування п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статі 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача, який не надав належних доказів які б підтвердили , що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вищезазначена правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду від 05.10.2015 року у справі № 910/6281/15-г.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 22.05.2015 року у справі № 910/5927/15-г, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2015 року у справі № 910/5927/15-г залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2015 року у справі № 910/5927/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/5927/15-г повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко