РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2015Справа №905/1156/15

За позовом Публічне акціонерне товариство "Азовзагальмаш"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

2) Приватного акціонерного товариства "Торговий дім Азовзагальмаш"

3) Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь"

про визнання пункту кредитного договору недійсним

Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача Паперник С.В. (дов. № 234/юро-26 від 23.01.2015 року)
від відповідача -1 Черей О.В. (дов. № 001864/15 від 21.09.2015 року)
від відповідача -2не з'явився
від відповідача -3не з'явився

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 22 жовтня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Публічне акціонерне товариство "Азовзагальмаш" звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", Приватного акціонерного товариства "Торговий дім Азовзагальмаш" та Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" про визнання пункту кредитного договору недійсним.

Позов мотивовано тим, що абзац 9 пункту 11.6. Договору про відкриття кредитної лінії № 114-В/13 від 01.10.2013 року не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 30.07.2015 року матеріали справи № 905/1156/15 було скеровано за підсудністю до Господарського суду міста Києва відповідно до вимог статті 17 Господарського процесуального кодексу України.

11.08.2015 року в результаті автоматичного розподілу справ у Господарському суді міста Києва справу передано судді Стасюку С.В. для розгляду спору по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 року суддя Стасюк С.В. порушив провадження у справі № 905/1156/15 та призначив розгляд справи на 17.09.2015 року.

17.09.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позов. У поданому відзиві представник відповідача-1 зазначив, що оспорюваний пункт 11.6. Договору про відкриття кредитної лінії відповідає нормам чинного законодавства, жодним чином не порушує права позикодавця та третіх осіб, а лише встановлює правило згідно якого у випадку виникнення у позичальника або поручителя простроченої заборгованості за будь-яким іншим договором укладеним з банком, останній має право на дострокове стягнення коштів за Договором про відкриття кредитної лінії № 114-В/13 від 01.10.2013 року. Вимога щодо дострокового повернення кредиту може бути висунута в тому числі, у разі погіршення умов забезпечення, незалежно від того, чи вплинули на ці обставини дії позичальника.

У судовому засіданні 17.09.2015 року представник відповідача-1 надав документи на виконання вимог ухвали суду та клопотання про продовження строків розгляду спору.

Розглянувши подане відповідачем-1 17.09.2015 року клопотання про продовження строків розгляду спору, суд приходить до висновку про його задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 року розгляд справи було відкладено на 15.10.2015 року, у зв'язку з неявкою сторін та необхідністю подання додаткових доказів у справі.

У судовому засіданні 15.10.2015 року представник позивача надав документи на виконання вимог ухвали суду.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 15.10.2015 року винесено ухвалу про відкладення розгляду справи на 22.10.2015 року.

22.10.2015 року представник позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надав письмові пояснення по справі. У поданих поясненнях позивач зазначив, що спірне застереження Кредитного договору підлягає визнанню недійсним, оскільки не відповідає вимогам законодавства України та призводить до безпідставної відповідальності позичальника за дії, які не є обов'язковими для нього.

22.10.2015 року представник відповідача-1 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав доповнення до відзиву.

У судовому засіданні 22.10.2015 року представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні 22.10.2015 року заперечував проти позову, надав усні пояснення по суті спору.

Представники відповідача-2 та відповідача-3 в судове засідання 22.10.2015 року не з'явилися, вимоги ухвали суду не виконали, про дату та час слухання справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» (Банк) та Публічним акціонерним товариством «АЗОВЗАГАЛЬМАШ» (Позичальник) було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 114-В/13 (надалі - Договір про відкриття кредитної лінії або Договір), згідно з яким Банк відкрив Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, з лімітом 35 441 215,20 дол. США. (Трицять п'ять мільйонів чотириста сорок одна тисяча двісті п'ятнадцять доларів США 20 центів) та строком дії до 01 липня 2016 року.

Згідно з пунктом 1.1. Договору про відкриття кредитної лінії, терміном «невідновлювальна кредитна лінія» позначалася кредитна лінія, за якою після надання Позичальнику одного або декількох траншів у загальній сумі, що дорівнює ліміту Кредитної лінії, подальше надання Кредиту не здійснюється, незалежно від того, чи повернений він Банку.

Відповідно до пункту 1.3. Договору про відкриття кредитної лінії розмір процентів за користування Кредитом складає 11,5 % річних.

Пунктом 4.2. Договору про відкриття кредитної лінії сторони погодили, що кредит надається у межах строку кредитної лінії окремими частинами (траншами), шляхом надання одного траншу, що дорівнює ліміту кредитної лінії, або декількох траншів, але так, щоб у будь який момент розмір Кредиту не перевищував ліміт Кредитної лінії. Кожний транш надається на підставі окремої додаткової угоди до цього Договору, укладеної між Позивачем та Позичальником, у строк не пізніше 2-х календарних днів з дня її укладення. Додаткові угоди про надання окремих Траншів можуть бути укладені лише за взаємною згодою Сторін і є невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно пункту 6.1. Договору про відкриття кредитної лінії, проценти нараховуються щомісяця, при цьому таке нарахування здійснюється не рідше одного разу на місяць, на суму Кредиту протягом усього строку користування ним, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році (метод факт/360). Для цілей визначення періоду для нарахування процентів на суму кожного з траншів день його надання враховується, а день повернення - не враховується.

Пунктом 6.2 Договору про відкриття кредитної лінії проценти, нараховані за місяць, Позичальник зобовязаний сплачувати щомісяця у строк з 1-го числа по 5-те число (включно) місяця, наступного за тим, за який вони нараховані.

Проценти нараховані за грудень та/або квітень, Позичальник зобов'язаний сплачувати у строк з 1-го числа по 15-те число (включно) місяця наступного за тим, за який вони нараховані.

Відповідно до пункту 11.6. Договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, і виконання усіх інших зобов'язань позичальника за цим договором у строк не пізніше 10 календарних днів з дати направлення позичальнику відповідної вимоги, серед іншого, у разі виникнення у позичальника та/або у будь-якої особи, яка від свого імені надала гарантію, поруку або заставу у забезпечення зобов'язань позичальника за цим договором, простроченної заборгованості та/або несплаченої неустойки (пені, штрафів) за будь-яким іншим договором, що укладений позичальником та/або такою особою з банком, незалежно від виду договору та суми такої заборгованості.

Цей договір вважається укладеним з дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов`язань позичальником за цим договором (пункт 12.3 договору).

Позов мотивовано тим, що абзац 9 пункту 11.6. Договору про відкриття кредитної лінії № 114-В/13 від 01.10.2013 року не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним.

У поданому відзиві представник відповідача-1 зазначив, що оспорюваний пункт 11.6. Договору про відкриття кредитної лінії відповідає нормам чинного законодавства, жодним чином не порушує права позикодавця та третіх осіб.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

На підставі Договору про відкриття кредитної лінії № 114-В/13 від 01.10.2013 року між сторонами виникли кредитні правовідносини.

В силу положень статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається, зокрема, на те, що абзац 9 пункту 11.6. Договору підлягає визнанню недійсним, оскільки не відповідає вимогам законодавства України та призводить до безпідставної відповідальності позичальника за дії, які не є обов'язковими для нього.

Згідно з пунктами 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в надані ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

В статті 627 Цивільного кодексу України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони при укладенні спірного Договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов Договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови і підписали Договір про відкриття кредитної лінії № 114-В/13 від 01.10.2013 року, а відтак можна зробити висновок, що всі умови спірного Договору суттєві та з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. В свою чергу, у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні Договору, волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, правочин був здійснений за волевиявленням обох сторін, і в даному випадку, усі твердження позивача свідчать про незгоду з раніше досягнутими домовленостями по Договору, що не може бути підставою визнання договору недійсним, а згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суд приходить до висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких абзац 9 пункту 11.6. Договору має бути визнаний недійсним. Більше того, судом встановлено та враховано, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а обставини, наведені позивачем в обґрунтування позовних вимог не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання спірного пункту Договору недійсним.

За таких обставин, підстави для задоволення позову Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" із викладених у ньому підстав відсутні.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.10.2015

Суддя С.В. Стасюк