КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2015 р. Справа№ 910/11015/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 28.09.2015 року

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» на рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року

у справі № 910/11015/15 (суддя - Комарова О.С.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»

до приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім»

про стягнення грошових коштів у розмірі 49 500,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року по справі № 910/11015/15 позов ПАТ «Страхова компанія «Країна» до ПрАТ «Київський страховий дім» про стягнення грошових коштів у розмірі 49 500,00 грн. - задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 16.06.2015 року, ПрАТ «Київський страховий дім» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року по справі № 910/11015/15 скасувати частково та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Страхова компанія «Країна» до ПрАТ «Київський страховий дім» задовольнити частково, а саме у розмірі 34 116,41 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Страхова компанія «Країна» вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Позивач просив суд апеляційної інстанції в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ПАТ «Страхова компанія «Країна» у судових засіданнях 21.09.2015 року та 28.09.2015 року надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу. Представник позивача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Представник позивача просив залишити скаргу без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник ПрАТ «Київський страховий дім» у судові засідання 21.09.2015 року та 28.09.2015 року не з'явився, про час та місце розгляду справи скаржник був повідомлений належним чином про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки свого представника, відповідач на час розгляду справи суд не повідомив.

Враховуючи викладене, заслухавши пояснення представника позивача що з'явився в судове засідання, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки відповідач про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином на підтвердження чого, в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Участь представника скаржника, що не з'явився, у судовому засіданні 28.09.2015 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи на час розгляду справи та витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі. Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, та у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду справи за клопотанням позивача вже продовжувався.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

12 листопада 2014 року між позивачем (надалі - страховик) та ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» (далі по тексту - страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № ТП 44048 (далі по тексту - договір або договір добровільного страхування). Об'єктом договору є транспортний засіб «Subaru Outback», державний реєстраційний номер АА 9375.

Вказаний транспортний засіб позивач прийняв на страхування, на випадок пошкодження внаслідок страхових подій (випадку), зокрема - пошкодження чи знищення внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

З матеріалів справи вбачається, що відповідний страховий випадок настав 21.01.2015 року по Столичному Шосе в м. Києві, а саме: відбулося зіткнення автомобіля «Renault Kangoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що знаходився під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Subaru Outback», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Subaru Outback», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, зазнав механічного пошкодження, що підтверджується довідкою, виданою органами МВС України.

За наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди на підставі рахунку-фактури № 0502-1 від 05.02.2015 року позивачем було перераховано страхове відшкодування в розмірі 51 655,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1911 від 17.02.2015 року копія якого міститься в матеріалах справи. Крім того, позивач зазначає що вказаний розмір страхового відшкодування підтверджується також страховим актом № 43/34979/2.1.5.1 від 17.02.2015 року.

Відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 30.01.2015 року у справі № 752/1332/15-п, дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 п.п. 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року. Останнього визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2, який керував транспортним засобом марки «Renault Kangoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на момент скоєння ДТП застрахована ПрАТ «Київський страховий дім» (відповідач у справі), за полісом № АІ/1607315, позивач у квітні 2015 року звернувся до господарського суду міста Києва із позовом до ПрАТ «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди в порядку регресу. Позивач зазначає, що виконавши умови договору страхування майнових інтересів власника автомобіля і виплативши йому у зв'язку з пошкодженням автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді суму страхового відшкодування, отримав право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, якими є відповідач, як особа, що застрахувала цивільну відповідальність винної у пригоді особи.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року по справі № 910/11015/15 позов ПАТ «Страхова компанія «Країна» до ПрАТ «Київський страховий дім» про стягнення грошових коштів у розмірі 49 500,00 грн. - задоволено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вказаного позову, виходячи з наступного.

Стаття 979 Цивільного кодексу України та стаття 16 Закону України «Про страхування» визначають, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно зі ст.993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат (затрат) переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув право вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи.

Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вбачається з ч.1 ст.1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана, серед іншого, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, на момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2, який керував транспортним засобом марки «Renault Kangoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, застрахована ПрАТ «Київський страховий дім» (відповідач у справі), за полісом № АІ/1607315 (відповідно до витягу з Єдиної централізованої бази МТСБУ).

Так, у зв'язку з тим, що цивільно-правову відповідальність осіб, які на законній підставі користуються автомобілем марки Renault Kangoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 застраховано відповідачем на підставі полісу № АІ/1607315, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме відповідач зобов'язаний відшкодувати шкоду, заподіяну позивачу в межах ліміту відповідальності. Як вбачається з полісу серії № АІ/1607315 ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 50000 грн., розмір франшизи - 500 грн.

Відповідно до ч. 2 п. 12.1 статті 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

За таких підстав, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу грошові кошти в межах ліміту відповідальності за вирахуванням франшизи.

Аналізуючи зазначені вище норми, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з позивачем та судом першої інстанції, та вважає що страхове відшкодування за вирахуванням франшизи підлягає стягненню з відповідача у сумі 49500 грн. (50000 грн. - 500 грн. = 49500 грн.).

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Оскільки, відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано суду доказів сплати позивачу страхового відшкодування, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування в розмірі 49500 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому правомірно задоволені місцевим господарським судом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що оскільки на момент ДТП відсутня оцінка пошкодженого транспортного засобу та рахунок СТО та перерахована грошова сума за платіжним дорученням не є належним доказом розміру матеріального збитку, виходячи з наступного.

Нормами Закону України «Про страхування» не передбачено обов'язковості проведення суб'єктами оціночної діяльності незалежної професійної оцінки шкоди, завданої транспортному засобу внаслідок ДТП, тобто необхідність відшкодування шкоди не ставиться у залежність від проведення такої оцінки, а під оціненою шкодою в ньому розуміється передусім шкода, оцінена страховою компанією.

Також, враховуючи положення ч. 1 ст. 990 ЦК України та ст.ст. 25, 26 Закону України «Про страхування», сама по собі відсутність звіту про оцінку витрат, пов'язаних з відновленням транспортного засобу, не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування за умови підтвердження розміру оціненої шкоди іншими доказами по справі. Отже доводи відповідача про недоведеність розміру збитків, які ґрунтуються виключно на відсутності складеного відповідним експертом звіту про оцінку майна, як обов'язкового документу, є необґрунтованими.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що ні Законом України «Про страхування», ні Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що такої ж правової позиції дотримується й Верховний Суд України зокрема у своїй постанові від 15.04.2015 року по справі 910/7163/14.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» на рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року у справі № 910/11015/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року у справі № 910/11015/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/11015/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич

Дата підписання 05.10.2015 року