РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015Справа №910/19521/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістікс»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»
простягнення 13176 грн. 05 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Звольська Н.О. - представник за довіреністю б/н від 01.08.2014;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29.07.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістікс» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про стягнення 13176 грн. 05 коп., з яких 11290 грн. 19 коп. основного боргу, 931 грн. 60 коп. пені, 46 грн. 58 коп. 3% річних та 907 грн. 68 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не у повному обсязі здійснив оплату за поставлений позивачем товар за видатковими накладними № 35499 від 26.02.2015 на суму 2929 грн. 32 коп., № 35506 від 26.02.2015 на суму 1453 грн. 13 коп., № 50374 від 26.03.2015 на суму 3699 грн. 06 коп., № 50385 від 26.03.2015 на суму 3645 грн. 22 коп. та № 54417 від 02.04.2015 на суму 1618 грн. 12 коп., у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 11290 грн. 19 коп., в порушення умов Договору № 12632К від 01.08.2014. Крім того, у зв'язку з неналежним виконання відповідачем свого обов'язку з оплати за поставлений позивачем товар, останнім було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 931 грн. 60 коп. та 3% річних у розмірі 46 грн. 58 коп. за період з 13.04.2015 по 30.06.2015, а також інфляційні втрати у розмірі 907 грн. 68 коп. за квітень - травень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2015 порушено провадження у справі № 910/19521/15; розгляд справи призначено на 07.09.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 18.09.2015.

17.09.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що за період з 2012 року по 2015 рік позивачем було відвантажено відповідачу товар на загальну суму 708422 грн. 73 коп, тоді як сума сплачених відповідачем грошових коштів становить 775315 грн. 63 коп., у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 11290 грн. 19 коп.

У судовому засіданні 18.09.2015 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що поставка товару за видатковими накладними, які є предметом розгляду у даній справі, була здійснена не за Договором поставки № 12632К від 01.08.2014, а за окремими договорами поставки, які були укладені у спрощеній формі. З огляду на те, що підставою даного позову є стягнення заборгованості саме за Договором № 12632К від 01.08.2014, а не за договорам, укладеними у спрощеній формі, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2015, відповідно до статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 09.10.2015.

08.10.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач повідомив, що між сторонами був укладений інший договір, зокрема, Договір № 10449К від 01.05.2011. При цьому, відповідач зазначив, що у спірних видаткових накладних відсутнє посилання на Договір № 12632К від 01.08.2014 та є лише посилання на Прайс К-171 від 01.04.2011.

У судовому засіданні 09.10.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 15.10.2015.

15.10.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач зазначив, що він не в змозі надати суду видаткові накладні за період дії Договору поставки № 12632К від 01.08.2014; докази здійснення відповідачем часткових оплат за період дії Договору; специфікацію та додатки до Договору та Договір № К-171 від 01.04.2011, оскільки такі документи у позивача відсутні. Крім того, позивач просив суд вважати видаткові накладні № 35499 від 26.02.2015, № 35506 від 26.02.2015, № 50374 від 26.03.2015, № 50385 від 26.03.2015 та № 54417 від 02.04.2015 окремими договорами поставки, укладеними у спрощеній формі, а також просив суд припинити провадження в частині позовних вимог щодо стягнення пені.

У судовому засіданні 15.10.2015 представник позивача подав письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що поставка товару за видатковими накладними № 35499 від 26.02.2015, № 35506 від 26.02.2015, № 50374 від 26.03.2015, № 50385 від 26.03.2015 та № 54417 від 02.04.2015 здійснювалась на основі Прайсу, надати який позивач не в змозі. При цьому, позивач зазначив, що умови поставки товару були викладені у кожній окремій видатковій накладній (спрощена форма поставки). Крім того, позивач зазначив, що вказані ним твердження не є зміною підстав позову, оскільки підставою позову є не сам Договір, а наявність заборгованості за поставлений позивачем товар за вказаними у позові видатковими накладними.

У судовому засіданні 15.10.2015 представник позивача подав заяву, в якій просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу разом з інфляційними втратами у розмірі 12197 грн. 87 коп та 3% річних у розмірі 46 грн. 58 коп. При цьому, у вказаній заяві позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 931 грн. 60 коп.

У судовому засіданні 15.10.2015 представник позивача надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав у повному обсязі (з урахуванням заяви про відмову від позовних вимог в частині стягнення пені).

Представник відповідача у судове засідання 15.10.2015 не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 15.10.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

01.08.2014 уповноваженими представниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» (покупець) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістікс» (постачальник) було підписано та скріплено печатками Договір поставки № 12632К, на умовах якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до специфікації, а покупець зобов'язується прийняти поставлений товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому Договорі.

Відповідно до п. 3.1 Договору, постачальник здійснює поставку товару у відповідності до узгодженої сторонами та посвідченої печатками сторін специфікації. Специфікація надається покупцю постачальником.

Згідно з п. 3.2 Договору (в редакції Протоколу узгодження розбіжностей) для погодження покупцем постачальник зазначає у специфікації такі обов'язкові реквізити: перелік товару (асортимент), який підлягає поставці за Договором; найменування кожної одиниці товару, яке повинно відповідати найменуванню товару, нанесеному на споживчу тару, в яку розфасований товар. В разі поставки товару, який не фасований в споживчу тару, найменуванню товару, нанесеному на транспортну тару; одиниці виміру товару; штрих-код товару відповідно до стандарту Європейського товарного коду; ціну за одиницю товару без ПДВ; ціну за одиницю товару з ПДВ.

Згідно з п. 4.1 Договору замовлення на поставку товару покупець здійснює на підставі Специфікації шляхом направлення на електронну адресу або на факс постачальника відповідного замовлення.

Пунктом 12.17.1 Договору сторони погодили, що Додатком № 1 до даного договору є Специфікація.

Судом встановлено, що 26.02.2015, 26.03.2015 та 02.04.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістікс» поставило Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКО» узгоджений між сторонами товар на загальну суму 13344 грн. 85 коп., що підтверджується видатковими накладними № 35499 від 26.02.2015 на суму 2929 грн. 32 коп., № 35506 від 26.02.2015 на суму 1453 грн. 13 коп., № 50374 від 26.03.2015 на суму 3699 грн. 06 коп., № 50385 від 26.03.2015 на суму 3645 грн. 22 коп. та № 54417 від 02.04.2015 на суму 1618 грн. 12 коп., належним чином засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Крім того, факт поставки товару за вказаними видатковими накладними не заперечувався відповідачем під час розгляду справи.

У відповідності до частин 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

При цьому, суд зазначає, що обґрунтовуючи у позовній заяві вимоги, позивач, зокрема, вказує на невиконання відповідачем умов саме Договору № 12632К від 01.08.2014, який долучено позивачем до позовної заяви.

Разом з тим, як вбачається із Договору № 12632К від 01.08.2014, поставка товару здійснюється відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору (п.п. 2.1, 1.1 Договору).

Однак, позивачем не надано суду специфікації до Договору № 12632К від 01.08.2014. Крім того, у письмових поясненнях, поданих до суду 15.10.2015, позивач зазначив, що у нього відсутня специфікація до Договору № 12632К від 01.08.2014.

Також, як вбачається із видаткових накладних № 35499 від 26.02.2015, № 35506 від 26.02.2015, № 50374 від 26.03.2015, № 50385 від 26.03.2015 та № 54417 від 02.04.2015, у них відсутнє посилання на Договір № 12632К від 01.08.2014. Натомість, зазначено, що поставка здійснюється на підставі Прайсу: конті (перерахунок) № К-171 від 01.04.2011.

Таким чином, суд не може дійти висновку, що поставка позивачем товару відповідачу на загальну суму 13344 грн. 85 коп. була здійснена за Договором № 12632К від 01.08.2014, так як сторонами не надано суду Специфікації до Договору (яка визначає предмет договору - найменування товару) та у видаткових накладних (стягнення заборгованості за якими є предметом позову) відсутнє посилання на Договір № 12632К від 01.08.2014.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що поставка товару здійснювалась за договорами поставок, які укладені між сторонами у спрощеній формі, а саме за видатковими накладними № 35499 від 26.02.2015 на суму 2929 грн. 32 коп., № 35506 від 26.02.2015 на суму 1453 грн. 13 коп., № 50374 від 26.03.2015 на суму 3699 грн. 06 коп., № 50385 від 26.03.2015 на суму 3645 грн. 22 коп. та № 54417 від 02.04.2015 на суму 1618 грн. 12 коп., про що зазначає відповідач у відзиві, поданому до суду 08.10.2015, та позивач у письмових поясненнях, поданих у судовому засіданні 15.10.2015.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Оскільки надані до матеріалів справи видаткові накладні № 35499 від 26.02.2015, № 35506 від 26.02.2015, № 50374 від 26.03.2015, № 50385 від 26.03.2015 та № 54417 від 02.04.2015 містять найменування товару, його кількість та ціну, суд дійшов висновку, що між сторонами були укладені відповідні договори поставок.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 08.10.2015, та у відзиві, поданому у судовому засіданні 18.09.2015, щодо відсутності підстав для задоволення позову у зв'язку з тим, що підставою позову позивачем було заявлено саме невиконання умов Договору № 12632К від 01.08.2014, а не договорів № 35499 від 26.02.2015, № 35506 від 26.02.2015, № 50374 від 26.03.2015, № 50385 від 26.03.2015 та № 54417 від 02.04.2015.

Суд зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення; підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (відповідна правова позиція викладена у пункті 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Тобто, предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 12244 грн. 45 коп. (у редакції заяви про відмову від пені), а підставою позову є саме наявність заборгованості за поставлений позивачем товар за видатковими накладними № 35499 від 26.02.2015, № 35506 від 26.02.2015, № 50374 від 26.03.2015, № 50385 від 26.03.2015 та № 54417 від 02.04.2015.

Як встановлено судом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістікс» поставило Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКО» узгоджений між сторонами товар на загальну суму 13344 грн. 85 коп., що підтверджується видатковими накладними № 35499 від 26.02.2015 на суму 2929 грн. 32 коп., № 35506 від 26.02.2015 на суму 1453 грн. 13 коп., № 50374 від 26.03.2015 на суму 3699 грн. 06 коп., № 50385 від 26.03.2015 на суму 3645 грн. 22 коп. та № 54417 від 02.04.2015 на суму 1618 грн. 12 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 1.7. Постанови Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначається, що нормою ст. 530 ЦК України передбачено, між іншим, можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

З огляду на те, що у видаткових накладних сторонами не погоджено строк оплати поставленого товару, суд керується нормами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що свій обов'язок з оплати за поставлений позивачем товар відповідач повинен був здійснити 26.02.2015 за видатковою накладною № 35499 від 26.02.2015 на суму 2929 грн. 32 коп. та № 35506 від 26.02.2015 на суму 1453 грн. 13 коп.; 26.03.2015 - за видатковою накладною № 50374 від 26.03.2015 на суму 3699 грн. 06 коп. та № 50385 від 26.03.2015 на суму 3645 грн. 22 коп.; 02.04.2015 - за видатковою накладною № 54417 від 02.04.2015 на суму 1618 грн. 12 коп.

У позовній заяві позивач пояснив, що відповідач частково сплатив грошові кошти за поставлений позивачем товар за видатковими накладними № 35499 від 26.02.2015, № 35506 від 26.02.2015, № 50374 від 26.03.2015, № 50385 від 26.03.2015 та № 54417 від 02.04.2015, а саме - грошові кошти у розмірі 2054 грн. 66 коп., у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 11290 грн. 19 коп.

При цьому, 07.09.2015 позивач через канцелярію суду подав звіт про дебетові і кредитові операції по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістікс» та копію акту звіряння взаємних розрахунків за січень - травень 2015 року.

Так, із звіту про дебетові і кредитові операції по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістікс» станом на 20.04.2015 вбачається, що відповідач сплатив грошові кошти у розмірі 13950 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за кондитерські вироби згідно з Договором № 10449К від 01.05.2011).

08.10.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач повідомив, що між сторонами був укладений інший договір, а саме Договір № 10449К від 01.05.2011.

При цьому, в акті звіряння не зазначено, за яким саме договором проведено звіряння взаємних розрахунків, а також зазначено початкове сальдо у розмірі 20102 грн. 40 коп., обґрунтованість розміру якого позивачем суду не доведено належними та допустимими доказами.

Так, 15.10.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач зазначив, що він не в змозі надати суду видаткові накладні за період дії Договору поставки № 12632К від 01.08.2014; докази здійснення відповідачем часткових оплат за період дії Договору; специфікацію та додатки до Договору та Договір № К-171 від 01.04.2011, оскільки такі документи у позивача відсутні.

Разом з тим, до відзиву на позовну заяву, поданому до суду 08.10.2015, відповідачем долучені копії платіжних доручень, суми яких відображені позивачем в акті звіряння взаємних розрахунків за січень - травень 2015 року (зокрема, на суму 6930 грн. 00 коп., на суму 29000 грн. 00 коп. та 13950 грн. 00 коп.), із зазначеним призначенням платежу - оплата за кондитерські вироби згідно з Договором № 10449К від 01.05.2011.

При цьому, у відзиві відповідач зазначив, що оплати здійснювались ним саме за Договором № 10449К від 01.05.2011.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зазначає, що сукупністю наявних в матеріалах справи вищевказаних доказів не підтверджується факт здійснення відповідачем часткової оплати у розмірі 2054 грн. 66 коп. за поставлений позивачем товар за видатковими накладними № 35499 від 26.02.2015, № 35506 від 26.02.2015, № 50374 від 26.03.2015, № 50385 від 26.03.2015 та № 54417 від 02.04.2015, натомість, надані позивачем та відповідачем докази свідчать про здійснені відповідачем оплати виключно за Договором № 10449К від 01.05.2011.

При цьому, суд витребовував у позивача та відповідача (ухвала від 09.10.2015) копію вказаного договору, однак копію Договору № 10449К від 01.05.2011 сторонами не було надано, водночас факт укладення вказаного договору сторонами не заперечувався.

Крім того, суд не приймає до уваги у якості доказу визнання позову відповідачем - акт звіряння взаємних розрахунків за період з січня 2015 року по травень 2015 року (копія долучена позивачем до матеріалів справи через канцелярію суду 07.09.2015), оскільки суду не надано доказів, які підтверджують факт здійснення часткової оплати (банківські виписки, платіжні доручення) за видатковими накладними, які є предметом позову та які зазначені в акті; та в акті вказано початкове сальдо у розмірі 20102 грн. 40 коп., розмір якого не доведений сторонами належними доказами, зокрема, сторонами не надано суду видаткових накладних та доказів їх оплати за період, у який виникло сальдо.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що поставлений позивачем товар за видатковими накладними № 35499 від 26.02.2015, № 35506 від 26.02.2015, № 50374 від 26.03.2015, № 50385 від 26.03.2015 та № 54417 від 02.04.2015 на загальну суму 13344 грн. 85 коп., не був оплачений відповідачем. Протилежного відповідачем не доведено.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» у загальному розмірі 13344 грн. 85 коп. (2929 грн. 32 коп. за видатковою накладною № 35499 від 26.02.2015, 1453 грн. 13 коп. за видатковою накладною № 35506 від 26.02.2015, 3699 грн. 06 коп. за видатковою накладною № 50374 від 26.03.2015, 3645 грн. 22 коп. за видатковою накладною № 50385 від 26.03.2015 та 1618 грн. 12 коп. за видатковою накладною № 54417 від 02.04.2015) підтверджуються наявними в матеріалах справи та відповідачем не були спростовані, зокрема відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 13344 грн. 85 коп. за вказаними видатковими накладними.

Однак, зважаючи на те, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму основного боргу у розмірі 11290 грн. 19 коп., та беручи до уваги, що суд не може вийти за межі позовних вимог за відсутності відповідного клопотання позивача, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача підлягає сума основного боргу, яка заявлена до стягнення позивачем, тобто 11290 грн. 19 коп.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 46 грн. 58 коп. за загальний період нарахування з 13.04.2015 по 30.06.2015 та інфляційні втрати у розмірі 907 грн. 68 коп. за квітень-травень 2015 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку в їх обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістікс» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» 3% річних у розмірі 46 грн. 58 коп. та інфляційних втрат у розмірі 907 грн. 68 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 931 грн. 60 коп., суд зазначає наступне.

У судовому засіданні 15.10.2015 представник позивача подав заяву, в якій просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу разом з інфляційними втратами у розмірі 12197 грн. 87 коп та 3% річних у розмірі 46 грн. 58 коп. При цьому, у вказаній заяві позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 931 грн. 60 коп.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Нормами частини 6 статті 22 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Відповідно до положень пункту 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 визначено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Згідно з правовою позицією, викладеною у п. 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18, якщо у справі заявлено кілька позовних вимог і позивач відмовився від деяких з них, провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 80 ГПК припиняється у частині тих вимог, від яких було заявлено відмову (за умови, що судом не буде застосовано припис частини шостої статті 22 ГПК щодо неприйняття відмови від позовних вимог), а розгляд решти позовних вимог здійснюється в загальному порядку.

Судом встановлено, що відповідно до довіреності представник позивача Звольська Н.О. має право на відмову від позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 Господарського процесуального кодекс України, до прийняття відмови позивача від позову або до затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Згідно з ч. 4 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

З огляду на подану позивачем заяву про відмову від позову в частині стягнення пені, роз'яснивши представнику позивача процесуальні наслідки відмови від позову та перевіривши повноваження представника позивача на відмову від позову, суд прийняв відмову позивача від позову в частині стягнення пені, у зв'язку з чим дійшов висновку припинити провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» пені у розмірі 931 грн. 60 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, з огляду на відмову позивача від позову в частині стягнення пені, судовий збір у цій частині позовних вимог у розмірі 129 грн. 18 коп. покладається на позивача; решта частина судового збору у розмірі 1697 грн. 82 коп. покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1, ст. 49, ч. 4 ст. 78, п. 4 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (03039, м. Київ, просп. Науки, буд. 8; ідентифікаційний код: 32104254) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістікс» (33001, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Дворецька, буд. 93; ідентифікаційний код: 37198169) основний борг у розмірі 11290 (одинадцять тисяч двісті дев'яносто) грн. 19 коп., 3% річних у розмірі 46 (сорок шість) грн. 58 коп., інфляційні втрати у розмірі 907 (дев'ятсот сім) грн. 68 коп. та судовий збір у розмірі 1697 (одна тисяча шістсот дев'яносто сім) грн. 82 коп.

3. Прийняти відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Логістікс» від позовних вимог в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» пені у розмірі 931 грн. 60 коп.

4. Припинити провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» пені у розмірі 931 грн. 60 коп.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 20.10.2015

Суддя І.М. Отрош