РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2015Справа №910/25044/15
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом державного підприємства "Дарницький вагоноремонтний завод"

до публічного акціонерного товариства "Київгаз"

про стягнення 1 145 637,90 грн.

Представники сторін:

від позивача: Дмитрасевич М.О. - представник за довіреністю № 1733 від 07.07.2015 року;

від відповідача: Ступак Т.О. - представник за довіреністю № Д-09/15 від 19.03.2015 року.

встановив :

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги державного підприємства "Дарницький вагоноремонтний завод" до публічного акціонерного товариства "Київгаз" про стягнення 1 145 637,90 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем укладено договір на постачання природного газу за регульованим тарифом для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання №34510/03/15/23/01-П від 23.03.2015 року.

01.07.2015 року сторони уклали додаткову угоду, якою вирішено припинити дії договору в частині постачання природного газу та п.3 якої визначили, що борг відповідача перед позивачем становить 1 050 568,63 грн. та повинен бути сплачений упродовж десяти днів з дня укладання цієї додаткової угоди.

Оскільки, відповідачем борг у вказаний термін не сплачений, тому позивач звернувся в суд з вимогами про стягнення основного боргу в розмірі 1 050 568,63 грн., пені в розмірі 90 492,82 грн., 3% річних в розмірі 4 576,45 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 22.09.2015 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду.

06.10.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі, відповідач подав відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 06.10.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені та 3% річних.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

23.03.2015 року між державним підприємством "Дарницький вагоноремонтний завод" (споживач) та публічним акціонерним товариством "Київгаз" (постачальник) укладено договір №34510/03/15/23/01-П на постачання природного газу за регульованим тарифом для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання.

Відповідно до п.1.1 договору, постачальник постачає природний газ споживачу в обсягу і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 1 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

01.07.2015 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання №34510/03/15/23/01-П від 23.03.2015 року, відповідно до умов якої сторони за взаємною згодою, вирішили припинити з 1 липня в частині постачання природного газу дію договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання №34510/03/15/23/01-П від 23.03.2015 року.

Пунктом 3 додаткової годи №2 від 01.07.2015 року сторони домовились, що борг ПАТ «Київгаз» перед споживачем, що на дату укладання цієї додаткової угоди становить 1 050 568,63 грн. повинен бути сплачений ПАТ «Київгаз» упродовж десяти днів з дня укладання цієї додаткової угоди на банківський рахунок.

Спір у справі виник у зв'язку з несплатою відповідачем суми боргу в розмірі 1 050 568,63 грн.

Відповідно до п.4.6 договору, оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем в такому порядку:

- авансовий платіж споживач здійснює до 25 числа місяця, що передує місяцю поставки газу у розмірі 100% вартості послуг з постачання, передбачених договором на місяць поставки газу;

- остаточний розрахунок здійснюється протягом п'яти календарних днів наступного місяця після надання послуг, виходячи з вартості фактично отриманих, але не сплачених постачальнику послуг за звітний місяць.

Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. У разі відсутності інформації про ціну газу на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці.

У разі переплати за фактично спожитий газ сума переплати зараховується постачальником в рахунок оплати поставленого газу в наступному розрахунковому періоді.

Відповідно до ч.1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Таким чином, позивач повинен був сплачувати вартість природного газу до його безпосередньої поставки, що є попередньою оплатою.

А тому, сума заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 1 050 568,63 грн. є попередньою оплатою (авансом).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, враховуючи те, що сторонами припинено дію договору №34510/03/15/23/01-П від 23.03.2015 року, а відповідачем не сплачено борг в розмірі 1 050 568,63 грн., який є авансом, та беручи до уваги те, що відповідачем визнано суму заборгованості, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 1 050 568,63 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивач просить стягнути з відповідача на підставі п.6.4.2 договору пеню в розмірі 90 492,82 грн.

Відповідно до п.6.4.2 договору, у разі порушення постачальником строків оплати, передбачених підпунктом 6.4.1 цього пункту, з постачальника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 6.4.1 договору передбачено, що у разі невиконання своїх зобов'язань щодо обсягів постачання газу постачальник зобов'язаний виплатити споживачеві суму у розмірі вартості недопоставленого газу протягом 10 днів.

Проте, як встановлено судом в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено аванс на виконання умов договору, проте в подальшому сторонами припинено дію договору в частині постачання природного газу, а тому відсутній обов'язок відповідача в поставці газу.

У зв'язку з чим, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 90 492,82 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України 3% річних в розмірі 4 576,45 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, п.п.5.2 п.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

А тому, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4 576,45 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 с. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Київгаз" (01103, місто Київ, вулиця Кіквідзе, будинок 4 Б, ) на користь державного підприємства "Дарницький вагоноремонтний завод" (02092, місто Київ, вулиця Алма-Атинська, 74, ) основний борг в розмірі 1 050 568 (один мільйон п'ятдесят тисяч п'ятсот шістдесят вісім) грн. 63 коп. та судовий збір в розмірі 15 758 (п'ятнадцять тисяч сімсот п'ятдесят вісім) грн. 25 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 22.10.2015 року.

Суддя С.М. Мудрий