ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р.Справа № 922/4662/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровой Т.О.

розглянувши справу

за позовом Приватного АТ "Страхова компанія "Добробут та Захист", м. Київ
до ТОВ "ТК Енергія", м. Харків
про стягнення коштів у сумі 31 932,50 грн.
за участю представників сторін :

сторони не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року до господарського суду Харківської області звернулось Приватне АТ "Страхова компанія "Добробут та Захист", м. Київ з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК Енергія" м. Харків, в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 31 932,50 гривень за договром позики № 44 ДТЗ-Г від 31.03.2015 року.

У позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору позики №44 ДТЗ-Г щодо своєчасності та в повному розмірі повернення грошових коштів.

Ухвалою суду від 17.08.2015 року було порушено провадження у справі та її розгляд був призначений на 09.09.2015 року об 11:40 год.

Ухвалою суду від 09.09.2015 року розгляд справи було відкладено на 22.09.2015 року.

09.09.2015 р. через канцелярію господарського суду на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження від позивача надійшли додаткові документи (вх. №35955), які були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду від 22.09.2015 року розгляд справи повторно було відкладено на 13.10.2015 року у зв'язку з неявкою відповідача у судове засідання.

Представник позивача у судове засідання 13.10.2015 року не з'явився, був повідомлений судом належним чином.

Представник відповідача в судове засідання 13.10.2015 року не зявився, документів, витребуваних судом та відзиву на позовну заяву, не надав. На адресу суду повернулась ухвала про порушення провадження у справі від 17.08.2015 року, та ухвала від 09.09.2015 року з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до положень Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18, відповідно до якої зазначено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

Також у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 зазначено, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про належне повідомлення учасників процесу про час та місце судового засідання.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, процесуальне право на участь у судовому засіданні не реалізував.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, тому вважає за можливе розглядати справу за відсутності представників сторін за наявними в справі матеріалами, як передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані позивачем докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом обєктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд, виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

31 березня 2015 року між Приватним Акціонерним Товариством "Страхова компанія "Добробут та Захист" (надалі Позикодавець або позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТК Енерегія" (далі - Відповідач або Позичальник) було укладено договір позики №44 ДТЗ-Г (далі - Договір).

За умовами Договору позики пункту 1.1., 2.1 Позикодавець передав у власність Позичальника на безвідсотковій основі грошові кошти у розмірі 26 500,00 (двадцять шість тисяч п'ятсот) гривень 00 копійок.

Пунктом 3.2. встановлено, що позика передається Позичальнику в безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок Позичальника. Позика вважається переданою Позичальнику в момент зарахування позики, у розмірі визначеному п. 2.1 цього Договору, на поточний рахунок Позичальника. (пункт. 3.3.)

Згідно пункту 4.1. Договору строк на який надається позика розпочинається з моменту зазначеного у п.3.3 цього Договору і закінчується "30" червня 2015 року.

Пунктом 5.1. визначено, що позичальник зобов'язаний повернути суму позики (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в п. 4.1. цього Договору.

Позика повертається в безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів, у розмірі визначеному п. 2.1. даного Договору, на поточний рахунок Позикодавця.

Пунктом 6.4. встановлено, що у випадку несвоєчасного повернення Позичальником суми позики по цьому Договору, Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 0,5 % від суми позики за кожний день прострочення виконання зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач на підставі платіжного доручення № 213 від 03.04.2015 року перерахував відповідачу позику в сумі 26 500,00 грн.

Відповідна операція відбулась 03.04.2015 року шляхом перерахування грошових коштів з рахунку позивача № 265021998, відкритому в АТ «ОСОБА_2 Аваль», на рахунок відповідача № 6603, відкритий в АТ «Укрсиббанк».

Однак відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав і в обумовлені Договором строки грошові кошти позивачу не повернув.

20.07.2015р. за вих. №13/07 позивач направив відповідачу вимогу про сплату боргу, якою просив до 07.08.2015 року погасити заборгованість, проте вона була залишена відповідачем без задоволення.

З огляду на те, що відповідачем так і не було виконано взятого на себе зобов'язання з повернення відповідної суми позики, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що відповідно до умов Договору позивач на підставі платіжного доручення № 213 від 03.04.2015 року перерахував відповідачу позику в сумі 26 500,00 грн., яку останній за умовами п. 4.1., 5.1. Договору зобов'язався повернути у строк до 30.06.2015 року.

Однак, всупереч вимог ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України та взятих на себе зобов'язань відповідач в обумовлені вищевказаним Договором строки позику в сумі 26 500,00 грн. позивачу не повернув.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Враховуючи те, що відповідач в обумовлені Договором строки не повернув позивачу позику в сумі 26 500,00 грн., відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттю «пеня» дано визначення ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до розрахунку пені у розмірі 5 432,50 грн., зазначеному позивачем у позовній заяві, нарахування були здійсненні за період з 01.07.2015 року по 10.08.2015 року, тобто в шестимісячний термін встановлений чинним законодавстом. У зв'язку із невиконанням відповідачем свої договірних зобов'язань перед позивачем дана сума, на думку суду, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання щодо повернення позики, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК Енергія" (61080, АДРЕСА_1, , п/р 6603 в ПАТ "Укрсиббанк", МФО 351005) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "Добробут та Захист" (01001, м. Київ, вул. Михайлівська, 24/11-13В, р/р 265021998 в ПАТ "ОСОБА_2 Аваль", МФО 380805, ) суму боргу у розмірі 26 500 гривень 00 копійок. (двадцять шість тисяч п'ятсот гривень), суму пені у розмірі 5 432 гривень 00 копійок (п'ять тисяч чотириста тридцять дві гривні) , а також судові витрати у розмірі 1 827 гривень 00 копійок .(одна тисяча вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 19.10.2015 р.

Суддя ОСОБА_1