КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2015 р. Справа№ 910/14433/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Єлісєєв В.В., довіреність № 246 від 16.06.2014;

від відповідача - Вовна О.М., довіреність № 3-131100/18135 від 23.09.2015,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на рішення господарського суду міста Києва від 25.06.2015 у справі № 910/14433/15 (суддя Сівакова В.В.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Спортмастер-Україна" до публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення 1 550 860,27 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Спортмастер-Україна" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення 1 550 860,27 грн., з яких: 1 200 000,00 грн. - основний борг, 348 000 грн. - пеня та 2 860, 27 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.06.2015 у справі № 910/14433/15 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 1 200 000,00 грн. основного боргу, 57 205, 48 грн. пені та 2 860, 27 грн. 3% річних.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення по даній справі виходив з того, що відповідач не виконав своє грошове зобов'язання в частині повернення банківського вкладу позивачу за договором.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 25.06.2015 у справі № 910/14433/15 скасувати в частині стягнення пені та 3% річних.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки договором сплата неустойки та її розмір не передбачені, позивач необґрунтовано вимагає її стягнення.

Також, апелянт вказує на те, що 3% відсотки річних необґрунтовано нараховано позивачем, оскільки договором визначено інший розмір відсотків - 19 %, які, за доводами відповідача, він вчасно сплачував позивачу, тому відповідно річні не повинні нараховуватись.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 12.10.2015 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" в особі Філії "Центральне регіональне управління" (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "Спортмастер-Україна" (клієнт) 24.04.2014 укладено договір банківського вкладу "Класичний" № 1767.

Відповідно до п. 1.1 договору клієнт надає банку суму грошових коштів, надалі - вклад, у тимчасове користування на умовах терміновості, платності та зворотності, а банк виплачує клієнту таку суму та проценти, нараховані на неї.

Згідно п. 1.3 договору він діє до 30.04.2015. Внесення коштів на вкладний рахунок відбувається протягом строку дії цього договору.

За умовами п. 3.1. договору при закінченні строку розміщення вкладного траншу повернення вкладного траншу здійснюється банком шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок клієнта, що вказаний в розділі 7 цього договору.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що після закінчення строків надання вкладених траншів, що обумовлюються сторонами в додатках та є невід'ємною частиною цього договору, банк зобов'язаний повернути суму вкладних траншів на умовах, зазначених у цьому договорі та у додатках до цього договору.

У випадку прострочення повернення вкладу банк зобов'язаний сплатити клієнту пеню в розмірі 1% від простроченої суми, але в будь-якому випадку не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який стягується пеня (п. 4.3 договору).

Додатком № 1767-1 від 24.04.2014 передбачено, що клієнт розміщує кошти в розмірі 1 200 000,00 грн. на строк до 30.04.2015, на яку нараховуються проценти виходячи із ставки в розмірі 19%.

Клієнтом на виконання умов договору було розміщено на рахунку, відкритому у відповідача, грошові кошти в сумі 1 200 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2560 від 24.04.2014.

Згодом, позивач звернувся до Філії "Центральне регіональне управління" публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" з листом № 08/04-2015 від 08.04.2015 (отриманий останнім 09.04.2015 за зареєстрований вх. № 3404), в якому повідомляв про необхідність вчасного повернення вкладного траншу на рахунок клієнта, вказаний в розділі 7 цього договору.

Оскільки, грошові кошти (вклад) у передбачений договором строк не були повернуті відповідачем на поточний рахунок клієнта, позивач звернувся до суду з даним позовом про їх стягнення.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Додатком № 1767-1 від 24.04.2014 передбачено, що клієнт розміщує кошти в розмірі 1 200 000,00 грн. на строк до 30.04.2015.

За умовами п. 3.1. договору при закінченні строку розміщення вкладного траншу повернення вкладного траншу здійснюється банком шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок клієнта.

Відповідачем зобов'язання в частині повернення клієнту вкладного траншу в обумовлені договором строки виконано не було.

Отже, на момент звернення позивача з даним позовом до суду строк виконання відповідачем зобов'язання з повернення вкладу позивачу настав.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Факт наявності заборгованості, як станом на день подачі позову, так і станом на день ухвалення рішення, у загальній сумі 1 200 000,00 грн. підтверджується матеріалами справи та не спростовується відповідачем.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу у розмірі 1 200 000,00 грн.

Також, окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 348 000 грн. та 3% річних в сумі 2 860, 27 грн.

Апелянт, заперечуючи проти нарахування пені посилається на те, що договором сплата неустойки та її розмір не передбачені.

Наведені доводи відповідача спростовуються п. 4.3 договору, яким передбачено, що у випадку прострочення повернення вкладу банк зобов'язаний сплатити клієнту пеню в розмірі 1% від простроченої суми, але в будь-якому випадку не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який стягується пеня.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом п. 4.3 договору передбачено, що у випадку прострочення повернення вкладу банк зобов'язаний сплатити клієнту пеню в розмірі 1% від простроченої суми, але в будь-якому випадку не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який стягується пеня.

За змістом положень договору, сторонами передбачена відповідальність у вигляді пені.

Законодавством обмежений максимально граничний розмір пені.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", який є чинним на даний час, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також, згідно ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім цього, в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 27.02.2012 № 01-06/2224/2012 "Про доповнення до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" викладена аналогічна позиція з приводу даного питання.

Так, зазначено, що у спорах, які виникають внаслідок порушення грошових зобов'язань договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Оскільки, визначений в договорі розмір пені (1%) перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, судом першої інстанції правомірно була розрахована пеня за цією обліковою ставкою Національного банку України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем за договором банківського вкладу № 1767, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 57 205, 48 грн. та 3% річних в сумі 2 860, 27 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Доводи апелянта про те, що 3% відсотки річних необґрунтовано нараховано позивачем, оскільки договором визначено інший розмір відсотків - 19 %, які, за доводами відповідача, він вчасно сплачував позивачу, тому відповідно річні не повинні нараховуватись, є необґрунтованими з наступних підстав.

Апелянт не відрізняє правову природу відсотків на банківський вклад, які виплачує банк відповідно до умов договору банківського вкладу (стаття 1061 Цивільного кодексу України) від відсотків, які нараховуються від простроченої суми та стягуються за порушення грошового зобов'язання (стаття 625 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1061 Цивільного кодексу України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Додатком № 1767-1 від 24.04.2014 до укладеного між сторонами договору банківського вкладу встановлено проценту ставку у розмірі 19%.

В свою чергу, сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2014 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Отже, правова природа відсотків, визначених ст. 1061 Цивільного кодексу України, відрізняється від правової природи трьох процентів річних (ст. 625 Цивільного кодексу України), а тому відповідач, який прострочив повернення суми вкладу, зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, незалежно від сплати процентів, належних вкладникові згідно ст. 1061 цього Кодексу.

З огляду на викладене, твердження апелянта про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 Цивільного кодексу України є необґрунтованими.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 25.06.2015 у справі № 910/14433/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи № 910/14433/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко