ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" жовтня 2015 р.Справа № 916/3108/15

Позивач: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ „Порто-Форанко" Красюка Ігоря Івановича

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю „НОТЛЕКСІНВЕСТ"

Про: визнання нікчемного договору недійсним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

Суддя Демешин О. А.

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Черкесова О.О.-довіреність

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ „Порто-Форанко" Красюка Ігоря Івановича (далі - Позивач) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „НОТЛЕКСІНВЕСТ" (далі - Відповідач) про визнання нікчемної Додаткової угоди № 1 від 31.03.2014р до Договору застави майнових прав № 1419/13-ИП від 13.11.2013р., укладеної між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Порто-Франко» і Товариством з обмеженою відповідальністю „НОТЛЕКСІНВЕСТ" - недійсною та про застосування наслідків недійсності вищевказаної нікчемної Угоди шляхом стягнення з відповідача 7500000грн.

Позивач під час розгляду справи позов підтримав.

Відповідач відзиву на позов не надав у зв'язку з чим справа розглядається за наявними матеріалами в порядку ст.75 ГПК України.

В С Т А Н О В И В :

29.10.2012р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «ПОРТО-ФРАНКО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «НОТЛЕКСІНВЕСТ" було укладено Кредитний договір (відзивна реверсивна кредитна лінія) № 759/4-12 у відповідності з яким позивач надав відповідачу кредит у вигляді відзивної реверсивної кредитної лінії з лімітом в сумі 1000000 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, 13.11.2013р. між позивачем та відповідачем був укладений Договір застави майнових прав № 1419/13-ИП, пунктом 1.2. якого передбачалось, що предметом застави є майнові права за Договором банківського вкладу (депозиту) №20Д-2013 від 02.08.2013р.

Додатковою угодою від 31.03.2014р. вищевказаний договорі застави майнових прав було розірвано.

Позивач вважає зазначену Додаткову угоду нікчемною і просить в судовому порядку визнати її недійсною та застосувати наслідки її недійсності шляхом стягнення з відповідача 7580000грн., які знаходились на депозитному рахунку останнього та майнові права на які були передані позивачу в заставу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі

Постанови Правління Національного банку України від 26.09.2014 № 610 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «ПОРТО-ФРАНКО» до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 26.09.2014 № 103 про запровадження з 29.09.2014р. тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ АБ „Порто-Франко".

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних

осіб», Уповноважена особа Фонду з дня свого призначення здійснює такі повноваження: виконує повноваження органів управління банку; виконує повноваження, які визначені частиною другою статті 37 цього Закону.

Відповідно до ч.2 ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних

осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Уповноваженою особою Красюком І.І. була проведена перевірка вищезазначеної Додаткової угоди № 1 від 31.03.2014р. до Договору застави майнових прав1419/13-ИП від 13.11.2013р. та виявлено, що вона є нікчемною за ознаками п.1 ч.3.ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Вказаною нормою Закону встановлено, що правочини (у тому числі договори) є нікчемними зокрема у випадку коли банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Тобто, нікчемність спірної Додаткової угоди № 1 від 31.03.2014р., на думку позивача, полягає в тому, що між сторонами по справі протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, було вчинено правочин, яким ПАТ АБ „Порто-Франко" відмовилось від власних майнових вимог, що були передбачені Договором застави майнових прав № 1419/13-ИП від 13.11.2013р.

Заслухавши пояснення представників сторін, надані під час вирішення спору та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного:

Як зазначалось вище, пунктом 1 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав того, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Відповідно до ст.546 ЦК України - застава є одним з видів забезпечення зобов`язання.

В силу застави, згідно ст.572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Статтею 1 Закону України „Про заставу" встановлено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна

переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до 49 (Застава майнових прав) вказаного Закону - заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Як зазначалось вище, предметом Договору застави майнових прав № 1419/13-ИП від 13.11.2013р. були майнові права за Договором банківського вкладу (депозиту) №20Д-2013 від 02.08.2013р., укладеного між позивачем та відповідачем по справі.

Вказаним Договором застави було забезпечено виконання зобов`язань ТОВ „Нотлексінвест" перед ПАТ АБ „Порто-Франко" за Кредитним договором (відзивна реверсивна кредитна лінія) № 759/4-12 від 29.10.2012р.

Позивач стверджує, що спірною Додатковою угодою від 31.03.2014р., якою було розірвано Договір застави майнових прав № 1419/13-ИП від 13.11.2013р., ПАТ АБ „Порто-Франко" відмовилось від власних майнових вимог по цьому договору, що свідчить про нікчемність такого правочину, з огляду на положення п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд не погоджується з такими висновками позивача, оскільки, як зазначалось вище, заставою є вид забезпечення зобов`язання і право на задоволення, забезпечених нею вимог у заставодержателя виникає у разі невиконання основного зобов`язання.

Тобто, станом на дату укладення між сторонами спірної Додаткової угоди від 31.03.2014р. - майнові вимоги до відповідача, в розумінні вищевказаних норм ЦК України та Закону „Про заставу" у позивача існували лише по основному договору (Кредитному договору (відзивна реверсивна кредитна лінія) № 759/4-12 від 29.10.2012р.

При цьому, Додатковою угодою № 3 до вищевказаного Кредитного договору (відзивна реверсивна кредитна лінія), строк на який надавався кредит був встановлений по 02.03.2015р.

Статтею 23 Закону України „Про заставу" встановлено, що при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Підпунктами 5.1.1.-5.1.5. пункту 5.1. , укладеного між сторонами Договору застави майнових прав № 1419/13-ИП від 13.11.2013р., було встановлено перелік випадків, коли заставодержатель (позивач по справі) набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет застави, в тому числі в достроково. З матеріалів справи вбачається, що станом на 31.03.2014р. не настав жоден з таких випадків.

Тобто, станом на дату укладення спірної Додаткової угоди № 1 від 31.03.2014р. ПАТ АБ „Порто-Франко" не заявляло вимог до відповідача з приводу порушення останнім основного зобов`язання, не пред'являло вимог до відповідача про дострокове погашення кредиту, не ставило питань щодо задоволення своїх майнових вимог по погашенню кредиту та процентів по ньому за шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права або вимог про переведення на нього в судовому порядку заставленого права тощо.

Таким чином, на вищезазначену дату у позивача не існувало майнових вимог до відповідача по Договору застави майнових прав від № 1419/13-ИП від 13.11.2013р.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для застосування при вирішенні спору положень п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги щодо нікчемності спірного правочину і визнання його з цих підстав недійсним, оскільки у ПАТ АБ „Порто-Франко" не існувало майнових вимог до відповідача, в разі відмови від яких правочин слід було б вважати нікчемним.

Тому, у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсною нікчемної Додаткової угоди №1 від 31.03.2014р до Договору застави майнових прав № 1419/13-ИП від 13.11.2013р., укладеної між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Порто-Франко» і Товариством з обмеженою відповідальністю „НОТЛЕКСІНВЕСТ" - слід відмовити.

З огляду на те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 7580000грн. є похідними від вимог про визнання недійсною нікчемної Додаткової угоди № 1 від 31.03.2014р. і ґрунтуються на умовах, передбачених ст.216 ЦК України (Правові наслідки недійсності правочину) - то в цій частині позову, також, слід відмовити.

Крім того, згідно частини другої статті вказаної статті, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все що вона одержала на виконання цього правочину.

Суд зазначає, що відповідач не одержував від позивача грошових коштів в сумі 7580000грн. по Додатковій угоді № 1 від 31.03.2014р.

Тому, ще й з цих підстав, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вказаної суми грошових коштів - задоволенню не підлягають.

За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 13.10.2015р.

Суддя О.А. Демешин