ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" жовтня 2015 р.Справа № 916/3346/15

Позивач: Одеська міська рада

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 101 707, 19 грн.

Суддя Цісельський О.В.

За участю представників:

від позивачів: ОСОБА_2 довіреність

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ: Позивач, Одеська міська рада, звернувся до господарського суду Одеської області із позовною заявою до ФОП ОСОБА_1, в якій просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за договором на резервування (використання) місця розташування обєкту від 05.04.2013р. № 169 у розмірі 82 622,95 грн., пені у розмірі 2 559,65 грн. та штрафу у розмірі 16 524,59 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 12.08.2015р. позовну заяву № 3517/15 прийнято до розгляду, порушено провадження по справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивачів заявлені позовні вимоги підтримує просить суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судові засідання не зявлявся, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення повернуті на адресу суду з відміткою про сплив терміну збрігання, відзив на позов та витребувані документи суду не надав, своїм правом на захист не скористався.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані учасниками судового процесу докази та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

05.04.2013 року між Одеською міською радою (Власник) з однієї сторони та ФОП Романов (далі - Користувачі) було укладено договір № 169 про резервування (використання) місця розташування об'єкту (далі-Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Власник надає, а Користувачі приймають у строкове платне користування місце розташування об'єкту за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 123.

Згідно з п. 1.2 Договору об'єкт розташований на земельній ділянці загальною площею 1114 м2.

Відповідно до п. 1.3 Договору на земельній ділянці знаходиться вбудовано-прибудоване приміщення магазину-складу, які належать Позивачам на праві спільної часткової власності.

За умовами п.2.1 Договору його дія починається з моменту прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду і закінчується у момент державної реєстрації Договору оренди земельної ділянки відповідно до законодавства України, але не пізніше ніж через 12 місяців з дня укладання договору резервування (використання) місця розташування об'єкту.

Плата за місце розташування об'єкту (плата) вноситься Користувачами виключно у грошовій формі (п.3.1 Договору).

Пунктом 3.2 Договору визначено, що плата за цим Договором нараховується у розмірі 5-ти відсотків від розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки та складає 102213,95 грн. на рік.

Згідно із п.3.4. Договору плата вноситься користувачем рівними частками щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного місяця на рахунок власника.

Плата за резервування (використання) місця розташування обєкту підлягає індексації згідно із щорічною індексацією нормативної грошової оцінки землі.

Згідно із п.4.1. Договору цільове призначення місця розташування обєкту експлуатація та обслуговування нежитлових приміщень клініко-діагностичної лабораторії.

У 4.2. Договору зазначено, що місце розташування обєкту передається виключно для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень клініко-діагностичної лабораторії у 3-денний термін з моменту початку дії цього договору, визначеного у п.2.1. за актом приймання-передачі.

Договір набирає чинності з моменту, визначеного у п.п. 2.1 Договору та реєстрації в Одеському міському управлінні земельних ресурсів ОМР (п.10.1 Договору).

05.04.2013 року договір був зареєстрований в Одеському міському управлінні земельних ресурсів Одеської міської ради, про що у книзі реєстрації договорів вчинено запис за №169 та за Актом приймання-передачі, укладеним між ОМР та ФОП Романов власник передав, а користувач прийняв в строкове платне користування місце розташування обєкту, який знаходиться на земельній ділянці площею 1114 м2 за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 123.

Відповідно до розрахунку (без дати 2013р.) плати за резервування (використання) місця розташування обєкту за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 123 (додаток до договору № 169 від 05.04.2013р.) вбачається, що площа обєкту 1114 м2, нормативна грошова оцінка земельної ділянки із урахуванням коефіцієнту індексації складає 2044279,12грн., ставка податку на землю (відсотків від нормативної грошової оцінки землі) 1%, відсоток прийнятий для розрахунку плати за резервування від нормативної грошової оцінки земельної ділянки 5%, розмір земельного податку на рік складає 20442,79 грн., розмір плати за резервування за місце розташування обєкту в рік складає 1022013,95 грн.

16.04.2013 р. ОМР було прийнято рішення №3423- VІ "Про надання дозволу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтовною площею 0.1114 га, за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 123, для експлуатації і обслуговування нежитлових приміщень клініко-діагностичної лабораторії".

13.02.2014р. ОМР надіслало відповідачу претензію № 01-13/1066 в якій із посиланням на договір № 169 від 05.04.2013р. зазначила, що станом на 01.01.2014р. заборгованість за договором становить 72 401,55 грн., яку потрібно сплатити у строк до 24.02.2014р.

Як вказує представник позивача, відповідач відповіді на претензію не надав.

16.05.2014р. ОМР повторно надіслало відповідачу претензію № 01-13/3749 в якій із посиланням на договір № 169 від 05.04.2013р. зазначила, що станом на 30.04.2014р. заборгованість за договором становить 82622,95 грн. та сума пені становить 2559,65 грн. та штраф становить 16524,52, яку потрібно сплатити у строк до 09.06.2014р.

Як вказує представник позивача, відповідач знову відповіді на претензію не надав борг не сплатив.

Несплата відповідачем заборгованості за договором про резервування (використання) місця розташування об'єкту, як вказує позивач, порушує його законні права, що й зумовило його звернення до господарського суду Одеської області із відповідним позовом.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши доводи та заперечення представників сторін, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

От же вимога позивача ґрунтується на невиконанні відповідачем умов договору на резервування (використання) місця розташування обєкту від 05.04.2013р. № 169.

З цього приводу суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують, крім передбачених в Основному Законі України, й інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

За правовою позицією Конституційного Суду України предметами відання місцевого самоврядування є не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення. Перелік таких питань визначено у Конституції України та Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні" (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року №6-рп/2002). Зокрема, згідно з цим законом до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин відповідно до закону (пункт 34 частини першої статті 26).

Конституційний Суд України вважає, що системний аналіз положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є субєктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як субєкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Відповідно до пунктів а, б, в, г ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Розділ III Земельного кодексу України (який є спеціальною правовою нормою, що регулює земельні правовідносини в Україні) визначає перелік видів прав на землю, до яких відносяться право власності та право користування, набуті в порядку та на встановлених законом умовах.

Главою 15 Земельного кодексу України передбачений вичерпний перелік прав користування землею та підстав набуття цих прав.

Відповідно до ч.1 ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Обєктом плати за землю є земельна ділянка.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч.1 ст.79 Земельного кодексу України).

Здійснивши правовий аналіз договору на резервування (використання) місця розташування обєкту від 05.04.2013р. № 169, на підставі якого виникли спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що йому притаманні всі суттєві умови договору оренди землі.

Як встановлено судом, з наведеного договору вбачається, що в ньому зазначена конкретна сформована земельна ділянка із визначеними на місцевості межами, зазначеною площею - 1114м2, чітко визначеною адресою розташування - м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 123, з чітко зазначеним цільовим призначенням цієї земельної ділянки - для експлуатації і обслуговування нежитлових приміщень клініко-діагностичної лабораторії.

Виходячи з чого, суд дійшов беззаперечного висновку, що цей договір є удаваним правочином, метою якого є отримання ОМР на час, поки, відповідач не оформив у встановленому Земельним кодексом України порядку, право користування земельною ділянкою площею 1114м2, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 123, для експлуатації і обслуговування нежитлових приміщень клініко-діагностичної лабораторії плати за користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України підставою набуття громадянами та юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результати аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За приписами ч. 2 та ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з- клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Статтею 235 Цивільного кодексу України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з приписами пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочин і який правочин насправді укладений сторонами.

Крім того, Пленум Верховного Суду України в зазначеній постанові також роз'яснив, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Аналогічні роз'яснення містяться у п. 3.11 Пленуму Вищого господарського суду України постанови від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

На думку суду, оспорюваний Договір є удаваним, оскільки його умови цілком співпадають з умовами Типового договору оренди землі, форма якого затверджена постановою Кабінету міністрів України від 03.03.2014р. №220.

Єдина відмінність - замість земельної ділянки спірний договір визначає об'єктом оренди "місце розташування об'єкта", яке не може виступати об'єктом оренди - майном, річчю, зокрема та об'єктом цивільних прав взагалі у розумінні ст. 177 Цивільного кодексу України.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ст. 93 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі".

Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно із ст. 13 ЗУ "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Оскільки суд дійшов висновку, що договір № 169 про резервування (використання) місця розташування об'єкту від 05.04.2013 року укладений між Одеською міською радою та ФОП Романов є удаваним правочином, а відповідно до вимог закону до нього слід застосовувати приписи законодавства, що регулюють відносини оренди землі, то доцільним слід звернути увагу на наступне.

Частиною першою статті 210 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р № 9).

Стаття 125 Земельного кодексу України встановлює, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною пятою статті 6 Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998р. № 161-XIV, в редакції Закону України від 11.02.2010р. № 1878-VI, встановлено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно із ч.3 ст.3, п. 2 ч.1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004р. № 1952-IV, з наступними змінами та доповненнями, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, з урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що за відсутності державної реєстрації договір № 169 про резервування (використання) місця розташування об'єкту від 05.04.2013 року укладений між Одеською міською радою та ФОП Романов є не вчиненим.

Як вказує позивач, підставою для стягнення боргу є порушення відповідачем умов договору № 169 про резервування (використання) місця розташування об'єкту від 05.04.2013 року.

А оскільки суд дійшов висновку, що цей договір є неукладеним, то й підстав для задоволення позову у суду не має.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене та враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку що позовні вимоги не відповідають приписам закону, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. У позові Одеської міської ради відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Повний текс рішення складено 19 жовтня 2015 р.

Суддя О.В. Цісельський