РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2015Справа № 910/21021/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» про зобов'язання вчинити дії, за участю представників сторін:

від позивачаОСОБА_2 (довіреність від 04.09.2015 № б/н);
від відповідачане з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року до Господарського суду міста Києва звернувся ФОП ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» про зобов'язання вчинити дії, а саме: виконати платіжне доручення від 17.07.2015 № 10 на суму 42241,00 грн.

Позов мотивований тим, що відповідачем в порушення умов договору від 23.10.2012 № 228 на розрахунково-касове обслуговування, не виконано вказане платіжне доручення позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2015 прийнято позов ФОП ОСОБА_1 до розгляду та порушено провадження у справі № 910/21021/15.

Ухвали у даній справі надсилалися, зокрема, відповідачеві на його адресу місцезнаходження, яка відповідає відомостям, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а відтак, в силу ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце судових засідань належним чином. Крім того, в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення уповноваженій особі відповідача поштових відправлень суду завчасно.

Однак, відповідач в жодне судове засідання свого повноважного представника не направив, обґрунтованих письмових пояснень із зазначенням поважних причин неявки його представника у судові засідання до суду не подав, правом, наданим ст. 59 ГПК України, не скористався, відзиву на позов від останнього до суду не надійшло, а тому, відповідно до положень ст. 75 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 19 жовтня 2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши повноважного представника позивача, судом встановлено таке.

Між ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір від 23.10.2012 № 228 на розрахунково-касове обслуговування (далі - договір), у відповідності до предмета якого банк відкриває клієнтові поточний рахунок у національній валюті та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку згідно з тарифами банку в порядку і на умовах, визначених договором (п. 1.1 договору).

Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку в операційний день банку у порядку і на умовах, визначених чиним законодавством України та банківськими правилами (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 2.2 договору списання банком грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чиним законодавством України.

Підпунктом 3.2.1 договору передбачено, що клієнт має право самостійно розпоряджатися грошовими коштами на рахунку, окрім випадків обмеження такого права, встановлених чинним законодавством України.

Згідно з підпунктом 3.3.2 договору банк зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунку та виконувати за дорученням клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами.

Також банк зобов'язаний здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку у визначений час з 9:00 годин до 15:00 годин, крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів (підпункт 3.3.3 договору).

Як передбачено сторонами у п. 8.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє протягом невизначеного строку.

Договір може бути розірваний за заявою будь-якої із сторін, а також в інших випадках та з підстав, передбачених договором та чинним законодавством України (п. 8.2 договору).

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

Так, судом встановлено, що позивачем надано відповідачеві платіжне доручення від 17.07.2015 № 10 на перерахування грошових коштів на суму 42241,00 грн (вказане доручення міститься у матеріалах справи у вигляді засвідченої копії). Вказаний розрахунковий документ містить відбиток штампу, з якого вбачається, що його отримано банком у той же день, коли він надавався позивачем.

Як вбачається з банківської виписки за період з 16 липня 2015 року по 17 вересня 2015 року, на поточному рахунку позивача, з якого останній доручив відповідачеві перерахувати грошові кошти на інший, перебувають грошові кошти у розмірі 53006,81 грн. З наведеного слідує, що на поточному рахунку позивача було достатньо грошових коштів для виконання доручення від 17.07.2015 № 10 (засвідчена копія виписки міститься у матеріалах справи).

Спір між сторонами справи виник внаслідок невиконання відповідачем вищевказаного платіжного доручення у зв'язку із чим, позивач звернувся із позовною заявою у даній справі.

Також судом встановлено, що позивач повторно звернувся до відповідача із платіжним дорученням від 17.09.2015 № 11 про перерахування грошових коштів в сумі 42241,00 грн. Вказаний розрахунковий документ отримано відповідачем у той же день, про що свідчить відповідний відбиток банку на згаданому платіжному дорученні.

Однак, враховуючи невиконання відповідачем доручень позивача, останній звернувся до відповідача з листом від 20.07.2015, який отримано відповідачем 21 липня 2015 року під вхідним № 3438, згідно з яким вимагав від банку виконання ним розрахункового документа від 17.07.2015 № 10. Позивач 24 вересня 2015 року повторно надіслав відповідачеві лист від 24.09.2015 вих. № 108 із аналогічною вимогою.

Однак, матеріали справи не містять жодної вмотивованої відповіді відповідача на вимогу позивача, викладеної у листі від 20.07.2015.

Відповідно до п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Як передбачено ст. 1089 ЦК України, за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Отже, зважаючи на вищенаведені норми права, умови договору та обставини, позивач звернувся із позовом у даній справі.

У той же час судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612» Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням у публічному акціонерному товариству «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року, включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні строком на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Суд відзначає, що у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником.

Вказаної правової позиція наведена у таких постановах Верховного Суду України: від 25.03.2015 № 3-24гс15, від 29.04.2015 № 3-61гс15, від 10.06.2015 № 3-223гс15.

Таким чином, враховуючи факт запровадження у ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» тимчасової адміністрації та обмеження, встановлені положеннями п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на виконання вимоги позивача щодо здійснення переказу грошових коштів за договором банківського рахунка від 23.10.2012 № 228, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_1

За приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 34 ГПК).

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23 жовтня 2015 року.

Суддя Я.А. Карабань