ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року Справа № 922/5214/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя : Корсак В.А.

судді: Данилова М.В., Данилова Т.Б. (доповідач)

розглянувши матеріали касаційної скарги Харківської міської ради
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 23.06.2015р.
у справі господарського суду№922/5214/14 Харківської області
за позовомХарківської міської ради
додочірнього підприємства "Спринтер"
про за участю представників сторін: позивача - відповідача -повернення безпідставно набутого майна та стягнення коштів не з'явився пр. Капустін Г.В. - дов. б/н від 01.11.13р.

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до дочірнього підприємства "Спринтер" про зобов'язання відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,5160 га, яка розташована по вул. Достоєвського, 3 у м.Харкові та стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 1913109,06грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.12.2014р. (суддя Прохоров С.А.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.06.2015р. (судді Сіверін В.І., Терещенко О.І., Ільїн О.В.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови задоволення позовних вимог про стягнення з дочірнього підприємства "Спринтер" на користь Харківської міської ради доходи, отримані від безпідставно набутого майна в розмірі 1913109,06грн., Харківська міська рада звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення і постанову в частині відмови задоволення позовних вимог про стягнення з дочірнього підприємства "Спринтер" на користь Харківської міської ради доходи, отримані від безпідставно набутого майна в розмірі 1913109,06грн. та в скасованій частині направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу ДП "Спринтер" проти доводів касаційної скарги заперечує, вважає судові рішення законними та обґрунтованими, просить залишити їх в без змін, а касаційну скаргу без задоволення, а також зазначило, що після винесення судами рішень, а саме 20.01.2015р. ДП "Спринтер" отримало від Харківської міської ради договір оренди землі з додатками і актом приймання-передачі земельної ділянки від 03.12.2014р., тобто після звернення Харківської міської ради до суду з даним позовом. Рішенням Харківської міської ради від 23.09.2015р. поновлено ДП "Спринтер" договір оренди землі строком до 01.10.2020р. З моменту отримання і по теперішній час сторони договору оренди землі добросовісно виконують свої обов'язки за вказаним договором.

Заслухавши присутнього в судовому засіданні представника відповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні і постанові та доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 22.09.2004р. відповідач став власником нежитлових будівель літ."Ч-1" та "Р-3" по вул. Достоєвського,3 у м. Харкові.

Частинами 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Дочірнє підприємство "Спринтер", як власник нерухомого майна, з метою подальшого укладення договору оренди спірної земельної ділянки, звертався до міського голови про надання дозволу на виконання проекту відведення спірної земельної ділянки, на якій таке майно розташоване (лист від 07.10.2004р. №07/10/04), замовив та виготовив необхідну технічну документацію та отримав рішення Харківської міської ради №247/10 від 22.09.2010р. про надання в оренду строком до 01.09.2015р. земельної ділянки площею 0,5160 га по вул. Достоєвського, 3 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель.

Проте, договір оренди спірної земельної ділянки між сторонами так і не був укладений.

На цих підставах, позивач - Харківська міська ради наполягав на безпідставному користуванні відповідачем спірною земельною ділянкою, у зв'язку з чим звернувся з позовом та просив суд зобов'язати відповідача звільнити відповідну ділянку та стягнути з відповідача суму несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою як отриманий останнім дохід від використання безпідставно набутого майна.

Як вірно встановлено судами, у відповідача виникло право власності на нерухомість. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю, належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. Зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого ст.41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлями з посиланням на її самовільне зайняття.

Суди дійшли до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині повернення майна, враховуючи неможливість застосування до даних правовідносин положень ст.ст.1212 1213, 1214 ЦКУ та враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі.

В цій частині рішення судів попередніх інстанцій касатором не оскаржується.

Відповідно до правової позиції позивача, сума позову нарахована як доходи, отримані або які можна було б отримати від безпідставно набутого майна, в порядку ст.ст.1212, 1213, 1214 ЦК України.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Тобто визначальною підставою для застосування положень ст.ст.1212, 1213, 1214 ЦК України є той факт, що майно, набуте особою без достатньої правової підстави, повинно в обов'язковому порядку вибути з його володіння.

Судами встановлено, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належать нежитлові будівлі (нерухоме майно) літ."Ч-1" та "Р-3" по вул. Достоєвського, 3 у м. Харкові.

За таких обставин та враховуючи знаходження об'єктів нерухомості відповідача, які належать йому на праві власності, на території спірної земельної ділянки, суди дійшли висновку про відсутність жодних правових підстав для вилучення зазначеного об'єкту (земельної ділянки) з володіння відповідача.

Зазначене в свою чергу унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень ст.ст.1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Положенням абз.2 п.2.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно.

А отже, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та використання, з наміром у майбутньому укласти договір оренди землі, що в свою чергу також унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень ст.ст.1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України. При цьому, наявність правових підстав для набуття спірної земельної ділянки відповідачем, свідчить про неправомірність ототожнення позивачем поняття безпідставного набуття майна (земельної ділянки), як підстави застосування положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України з не укладенням з боку відповідача договору оренди на земельну ділянку по вул. по вул. Достоєвського, 3.

Згідно із п.3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" також передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993р. №284.

Відповідно до п.2.9 вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені ст.152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

Положеннями ст.152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Пунктом "д" частини 1 статті 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ч.2 ст.157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.3.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення ст.22 ЦК України та частини другої ст.224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Проте, Харківською міською радою не заявлені позовні вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, на підставі ст.22ЦК України та 224 ГК України.

Згідно із п.287.6 ст.287 Податкового Кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину), податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди, їх частини, з урахуванням прибудинкової території, сплачуються на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Також, відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.

Згідно ст.269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

При цьому, судами встановлено, що відповідно до довідки Основ'янської ОДПІ від 20.08.2014р. у відповідача відсутня заборгованість зі сплати податків та зборів.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що сам по собі факт не оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість відповідача у справі(користувача земельною ділянкою) не може бути підставою для застосування до спірних правовідносин положень ст.1212 Цивільного кодексу України, оскільки право на користування земельною ділянкою, в силу Закону набувається в момент набуття права власності на будівлю, розташовану на цій земельній ділянці.

Однак, Харківською міською радою не надано судами попередніх інстанцій доказів того, що відповідач ухилявся від укладення договору оренди, або ж іншим чином перешкоджав діям позивача щодо направлення та узгодження такого договору. У зв'язку з цим, суди відмовили у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 1913109,06грн.

Посилання позивача на п.п.3.2.1-3.2.3 "Положення про Департамент самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради", затвердженого рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013р. №1188/13, визнані судами неправомірним, оскільки даними пунктами визначено лише повноваження Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради щодо обстеження земельної ділянки з метою здійснення контролю за дотриманням порядку їх використання та охорони; складання актів обстеження стану земельних ділянок та дотримання умов їх використання та охорони; отримання у встановленому законом порядку від фізичних та юридичних осіб інформації, документів та відомостей необхідних для виконання покладених на Департамент завдань. Натомість дане положення не міститься жодного припису стосовно наділення Департамента повноваженнями визначення меж площі та конфігурації земельних ділянок комунальної власності.

Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Харківської міської ради, оскільки доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів по справі, а судами було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для даної справи, їм надано належну правову оцінку та прийнято постанову і рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави залишити їх без змін.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.06.2015р. у справі №922/5214/14 господарського суду Харківської області залишити без змін.

Головуючий суддя В. Корсак

Судді М. Данилова

Т. Данилова