КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2015 р. Справа№ 910/19721/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: Тихонов В.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-банк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2015 року

у справі № 910/19721/14 (головуючий суддя Головіна К.І., судді Літвінова М.Є., Плотницька Н.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-банк"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Авенір-Інвест"

про визнання договору № ВПВ-08/08/14юр від 08.08.2014 року нікчемним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Актив-банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Авенір-Інвест" про визнання договору відступлення права вимоги № ВПВ-08/08/14юр від 08.08.2014 року нікчемним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.08.2015 року у справі № 910/19721/14 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Актив-банк" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що оскаржуване рішення було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, як і при поданні позовної заяви так і при поданні апеляційної скарги зазначає, що сума кредитних вимог за договорами, укладеними банком з фізичними та юридичними особами, є набагато більшою від суми, за якою ці вимоги були передані відповідачу та зазначає, що фактично право вимоги дорівнювало 16590882,39 грн., а не 3652000,00 грн.

Також, апелянт зазначає, що в матеріалах справи рішення судів про стягнення з позичальників кредитної заборгованості.

Крім того, апелянт обґрунтовує скаргу тим, що певна частина кредитної заборгованості погашалась за рахунок звернення стягнення на предмети застави та іпотеки.

До того ж, апелянт у своїй скарзі зазначає, що ним було надано клопотання про забезпечення позову, а судом першої інстанції не винесено ухвали, як окремого процесуального документу.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2015 року у зв'язку з перебування суддів Самсіна Р.І., Шаптали Є.Ю. у відпустці, сформовано для розгляду зазначених апеляційних справ колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Авдеєв П.В., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2015 року у складі головуючого судді Гончарова С.А., суддів Авдеєва П.В., Пономаренко Є.Ю., апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 15.10.2015 року

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 15.10.2015 року у зв'язку з виходом судді Авдеєв П.В у відставку, сформовано для розгляду даної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А. судді Пономаренко Є.Ю., Шаптала Є.Ю.

Відповідач до судового засідання, що відбулось 15.10.2015 року, не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності відповідача є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

08.08.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Актив-банк" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Авенір-Інвест" (новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами № ВПВ-08/08/14юр), відповідно до якого первісний кредитор, в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним в Україні законодавством, за плату, передбачену даним договором, відступає, а новий кредитор набуває права грошових вимог первісного кредитора в розмірі та в обсязі визначеному цим договором за кредитними договорами, перелік яких наведено в додатку № 1 до цього договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 Договору новий кредитор одержує замість первісного кредитора право вимагати від позичальника належного виконання зобов'язань визначених кредитним договором. Розмір зобов'язань, права вимоги за якими відступаються, визначено в додатку № 1 (графи №№ 4-8), а саме:

- за кредитним договором № 1008/04 від 08.10.2007 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_4, договором іпотеки від 08.10.2007 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9;

- за кредитним договором № 92.1.08/Д(І)-1 від 01.04.2008 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_10, договором іпотеки від 01.04.2008 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_10;

- за кредитним договором № 12.1.07/ДЖ-1 від 01.11.2007 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_10, договором іпотеки від 01.11.2007 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_10;

- за кредитним договором № 25.1.07/ІЖ-1 від 21.11.2007 року, договором іпотеки від 21.11.2007 року, укладеними між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_11 та договором поруки № 25.1.07/ІЖ-1 від 21.11.2007 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_12;

- за кредитним договором № 0712/01 від 12.07.2007 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_13, договором іпотеки від 12.07.2007 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17;

- за кредитним договором № 0713/03 від 13.07.2007 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_18, договором іпотеки від 13.07.2007 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_19;

- за кредитним договором № 79.1.08/Д(С)-1 від 04.03.2008 року, укладеним між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_20, договором іпотеки від 04.03.2008 року, договором поруки від 04.03.2008 року, укладеними між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_21;

- за кредитним договором № 901.1.08/ДЖ-12 від 15.02.2008 року, договором іпотеки від 15.02.2008 року, укладеними між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_22;

- за кредитним договором № 1226/01 від 26.12.2008 року, договором іпотеки від 26.12.2008 року, укладеними між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ТОВ "Трансеко";

- за кредитним договором № 1114/02 від 14.11.2007 року, договором застави транспортних засобів від 14.11.2007 року, укладеними між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ТОВ "Трансеко";

- за кредитним договором № 77.1.08/Д(С)-1 від 11.03.2008 року, договором іпотеки від 12.03.2008 року, укладеними між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_23;

- за кредитним договором № 0713/02 від 13.07.2007 року, укладений між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_24, договором іпотеки від 13.07.2007 року, укладений між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_25, ОСОБА_26;

- за кредитним договором № 53.1.07/ІЖ-1 від 20.12.2007 року, договором іпотеки від 20.12.2007 року, укладеними між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_27;

- за кредитним договором № 0612/01 від 12.06.2007 року, договорами іпотеки від 12.06.2007 року, укладеними між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ОСОБА_28

Згідно з п. 1.5 договору сторони досягли згоди, що загальна вартість прав вимоги, що відступаються складає 3652000,00 грн.

Відповідно до п. 2.2 договору новий кредитор (відповідач) повинен виконати своє зобов'язання щодо сплати вартості відступленого права шляхом перерахування суми у розмірі 3652000,00 грн. не пізніше наступного дня після підписання цього договору.

Судом першої інстанції встановлено, що за договором про відступлення права вимоги відповідач перерахував на розрахунковий рахунок позивача вартість переданих прав у сумі 3652000,00 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача.

У подальшому, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 21.08.2014 року прийнято рішення № 79 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк". Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено строком на 3 місяці з 03.09.2014 року по 03.12.2014 року, строки якої були продовжені до 30.12.2014 року (рішення Фонду № 134 від 03.12.2014 року).

Постановою Правління Національного банку України від 23.12.2014 року № 838 у ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації позивача, в зв'язку з чим виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 24.12.2014 року № 158 про початок здійснення процедури ліквідації банку, та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є визнання нікчемним договіру про відступлення права вимоги № ВПВ-08/08/14юр від 08.08.2014 року, укладені між ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк" та ТОВ "Компанія з управління активами "Авенір-Інвест" та зобов'язання відповідача повернути оригінали кредитних договорів та договорів іпотеки.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що при дослідженні умов договору про відступлення права вимоги № ВПВ-08/08/14юр від 08.08.2014 року уповноваженою особою Фонду встановлено, що даний договір є нікчемним на підставі ч. 3 п.п. 1-3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а відтак, є таким, що не створює будь-яких правових наслідків в силу приписів ст. 216 Цивільного кодексу України, а вартість переданого права грошової вимоги за спірним договором є заниженою у порівнянні з фактичною заборгованістю за кредитними договорами та договорами іпотеки (застави), за якими передавалось право грошової вимоги, а тому правочин є нікчемним.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 655, 656 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України).

Таким чином, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права та сплачує вартість відступленого права.

Суд першої інстанції, дослідивши договір відступлення права вимоги № ВПВ-08/08/14юр від 08.08.2014 року, встановив, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: предмет, строки та порядок виконання зобов'язань, порядок розрахунків та підстави заміни кредитора у зобов'язанні, обсяг прав, що переходять новому кредитору, що узгоджується з вимогами Цивільного кодексу України. У подальшому зазначений договір був скріплений підписами повноважених осіб і печатками підприємств.

На час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства.

Приписами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на час укладення договору) передбачено, що банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Як вже було встановлено судом першої інстанції, умови спірного договору сторонами були виконані, зокрема, відповідачем оплачена вартість права вимоги за договором, при цьому, відбулась заміна сторони у зобов'язанні, а позивач зі свого боку передав ТОВ "Компанія з управління активами "Авенір-Інвест" кредитні справи, за якими були відступлені відповідачу вимоги, що підтверджується актом прийому-передачі документів.

Позивач вважає, що сума кредитних вимог за договорами, укладеними банком з фізичними та юридичними особами, є набагато більшою від суми, за якою ці вимоги були передані відповідачу та зазначає, що фактично право вимоги дорівнювало 16590882,39 грн., а не 3652000,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні в матеріалах справи рішення судів про стягнення з позичальників кредитної заборгованості, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані рішення приймались протягом 2009-2013 років, і стан заборгованості за ними не відповідав фактичному боргу на дату укладення спірної угоди - 08.08.2014 року.

Доводи стосовно того, що певна частина кредитної заборгованості погашалась за рахунок звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, також не приймається, оскільки, доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять, а також суду не надно первинних документів за кредитними договорами або розрахунків заборгованості за ними станом на 08.08.2014 року.

Також, у матеріалах справи не міститься доказів, що саме внаслідок укладення спірного правочину банк став неплатоспроможний, при тому, що він самостійно визначає свою діяльність та контрагентів для укладення правочинів (принцип свободи договору).

Пунктами 1, 2 частини 3 статті 38 вказаного Закону України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; якщо банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

З аналізу вказаної норми випливає те, що нікчемність правочинів ставиться в залежність від звичайної вартості майна та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами в договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20 %.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, передбачених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Єдиним доказом на підтвердження своїх доводів позивач надав звіт про незалежну оцінку ринкової вартості майнових прав, складену суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ "Незалежна експертна компанія "Правий Берег", згідно з яким станом на 08.08.2014 року ринкова вартість права грошової вимоги за кредитними договорами становить 6128489,28 грн.

У свою чергу відповідач - ТОВ "Компанія з управління активами "Авенір-Інвест" також надав суду звіт про оцінку права грошової вимоги за кредитними договорами, складений суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ "Професіонал", відповідно до якого ринкова вартість грошових прав вимоги станом на 06.08.2014 року становить 3651633,30 грн.

У зв'язку з цим колегія суддів господарського суду міста Києва вважала за необхідне призначити у справі судову економічну експертизу для визначення реальної вартості відступлених прав за спірним договором, виконання якої було доручено спочатку Київському НДІСЕ, а потім - Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру.

Разом з тим, справа була повернута обома експертними установами без висновків з тих підстав, що на даний час відсутні методики щодо встановлення ринкової вартості відступленого права вимоги, а тому провести таку експертизу неможливо.

Колегія суддів господарського суду міста Києва вірно відхиляє надані сторонами оціночні звіти (рецензії на них), оскільки вони не є належними доказами.

Відповідно до глави 2 Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 25.01.2012 року № 23 (далі - Положення), банк з метою формування резерву за активами здійснює оцінку ризиків таких активів, починаючи з дати визнання їх в обліку до дати припинення такого визнання. Банк з метою розрахунку резервів класифікує активи за такими категоріями якості: I (найвища) - немає ризику або ризик є мінімальним; II - помірний ризик; III - значний ризик; IV - високий ризик; V (найнижча) - реалізований ризик. Заборгованість за активами/наданими фінансовими зобов'язаннями, віднесеними до V категорії, є безнадійною. Банк самостійно встановлює порядок визначення показника ризику активу в межах діапазонів, визначених для відповідних категорій якості активів, у тому числі з урахуванням кредитної історії боржника, а також іншої інформації, що забезпечує об'єктивну оцінку подій та обставин, які можуть свідчити про наявність ризиків погашення боргу боржником із перевищенням строків, передбачених умовами договору, або невиконанням договірних умов. Банк класифікує не вище V категорії якості актив, за яким більше ніж 50 відсотків боргу прострочено понад 90 днів.

З урахуванням вимог вищенаведеного Положення заборгованість за вказаними кредитними договорами (договорами іпотеки та застави), що були укладені у 2007 року - 2008 року, які є предметом спірного договору № ВПВ-08/08/14юр від 08.08.2014 року, тривалий час класифікуються банком як проблема з найнижчим (реалізованим) ризиком та є безнадійною.

Судом позивачем не надано доказів, які свідчать про те, що передане право грошової вимоги за договором про відступлення права вимоги № ВПВ-08/08/14юр від 08.08.2014 року було відчужене за ціною нижчою або вищою від звичайних відповідно до ч. 3 п. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому позовні вимоги є недоведеними.

Оскільки позивачу відмовлено у визнанні вказаного договору нікчемним, то й у позовних вимогах щодо зобов'язання вчинити певні дії - повернути оригінали кредитних договорів та договорів іпотеки судом першої інстанції вірно відмовлено.

Доводи апелянта стосовно того, що ним було надано клопотання про забезпечення позову, а судом першої інстанції не винесено ухвали, як окремого процесуального документу, судом першої інстанції не приймаються, оскільки, Господарський процесуальний кодекс України не містить норм щодо обов'язкового винесення окремої ухвали стосовно відмови у задоволенні клопотання про забезпечення позову, тому висновки суду стосовно вказаного клопотання можуть міститись у рішенні.

Судова колегія зазначає, що судом першої інстанції вірно відхилено клопотання позивача про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ "Компанія з управління активами "Авенір-Інвест" здійснювати відступлення (відчуження) права вимоги третім особам за кредитними договорами, договорами іпотеки та застави, які є предметом договору відступлення права вимоги № ВПВ-08/08/14юр від 08.08.2014 року.

З огляду на викладене позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-банк" є необґрунтованими та такими, в задоволені яких вірно відмовлено судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 06.08.2015 року у справі № 910/19721/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-банк", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-банк" на рішення господарського суду міста Києва від 06.08.2015 року у справі № 910/19721/14 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-банк" на рішення господарського суду міста Києва від 06.08.2015 року у справі № 910/19721/14 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2015 року у справі № 910/19721/14 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19721/14 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Є.Ю. Пономаренко

Є.Ю. Шаптала