ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

20 жовтня 2015 р. Справа № 902/1357/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємства "Авіс" (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, буд. 150)

до Приватно-орендного підприємства "Авангард" (23551 с. Зведенівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Першотравнева, буд. 5)

про стягнення 150264,83 грн.

Головуючий суддя Баранов М.М.

Cекретар судового засідання Сидоренко О.О.

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю від 09.06.2015 року;

відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю від 19.10.2015 року.

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" звернулось з позовом до Приватно-орендного підприємства "Авангард" про стягнення 150264,83 грн., в т.ч. 77287,00 грн. основного боргу за поставлене насіння соняшнику, 33978,73 грн. пені, 2147,09 грн. 3% річних, 36852,01 грн. інфляційного збільшення боргу внаслідок несвоєчасного виконання зобов'язань.

Ухвалою суду від 30.09.2015 року за вказаним позовом господарським судом Вінницької області порушено провадження у справі № 902/1357/15 та призначено судове засідання на 20.10.2015 року.

На визначену судом дату з'явились представники обох сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві. Підставою для звернення з позовом зазначав неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-24/1, за яким позивач поставив відповідачу 50 посівних одиниць матеріалу високоолеїнового соняшнику вартістю 77287,00 грн. Відповідач зобов'язаний був розрахуватися не пізніше 20 жовтня 2014 року. В зв'язку з непроведенням розрахунків відповідачем, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Представник відповідача в судовому засіданні, в письмовому відзиві на позовну заяву та в доповненні до відзиву суду вказав на те, що визнає борг в сумі 77287,00 грн. Як пояснив суду представник відповідача, 07.02.2014 року між сторонами у справі дійсно було укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-24/1. Відповідач отримав від позивача 50 посівних одиниць матеріалу високоолеїнового соняшнику вартістю 77287,00 грн., та відповідно до договору повинен був розрахуватися до 20 жовтня 2014 року. Непроведення розрахунків представник відповідача пояснив тим, що сталось незаконне захоплення та заволодіння майном та посівами соняшнику, належних Приватно-орендним підприємству "Авангард". Директор Приватно-орендного підприємства "Авангард" зверталась із відповідною заявою до прокурора Шаргородського району. Відкрито кримінальне провадження №0000348 за ст. 356 Кримінального кодексу України.

В зв'язку з цим, представник відповідача вважає, що мають місце форс-мажорні обставини, непереборна сила, через які відповідача має бути звільнено від невиконання зобов'язань за договором №ДА-24/1 від 07.02.2014 року.

Також 20.10.2015 року представником відповідача подано заяву про витребування доказів, відповідно до якої просить витребувати в Управлінні МВС України у Вінницькій області матеріали кримінального провадження №0000348 за ст. 356 Кримінального кодексу України.

Дана заява судом відхилена, оскільки на переконання суду, докази, що можуть міститися в матеріалах кримінального провадження №0000348, не мають вирішального значення для вирішення спору, що розглядається. Відповідно до ч. 1 ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Окрім того, 20.10.2015 року представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності щодо вимог про стягнення пені в сумі 33978,73 грн., вказуючи на те, що п. 7.4. договору №ДА-24/1 від 07.02.2014 року про незастосування строків позовної давності суперечить вимогам частини 6 ст. 232 ГК України. Дана заява судом прийнята до розгляду.

За заявою позивача, поданою через канцелярію суду 12.10.2015 року, у справі здійснюється технічна фіксація судового процесу шляхом звукозапису.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступне.

07.02.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" та Приватно-орендним підприємством "Авангард" було укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-24/1, відповідно до п.1.1.1. якого позивач зобов'язався передати у власність відповідачу посівний матеріал високоолеїнового соняшника та здійснити розрахунок за поставлений відповідачем соняшник, вирощений з посівного матеріалу. Пунктом 1.1.2. договору передбачено, що відповідач узяв на себе зобов'язання прийняти посівний матеріал та використати його за призначенням, встановленим договором, здійснити за нього розрахунок та поставити позивачу соняшник, вирощений з посівного матеріалу. Підпунктом 2.1.1. договору встановлено, що позивач зобов'язується передати у власність відповідачу посівний матеріал в кількості 50 посівних одиниць загальною вартістю 77287,00 грн. з метою його посіву на земельній ділянці площею 100 га.

Відповідно до п.п. 2.2.4. та п.2.2. договору, відповідач зобов'язаний оплатити позивачу вартість посівного матеріалу не пізніше 20 жовтня 2014 року.

Позивач поставив відповідачу 50 посівних одиниць насіння високоолеїнового соняшнику загальною вартістю 77287,00 грн.

Факт поставки та отримання товару підтверджується видатковою накладною №АУ000021443 від 01.04.2014 року, довіреністю №18 від 01.04.2014 року на ім'я ОСОБА_3 і не заперечується відповідачем.

Вирішуючи даний спір, господарський суд виходить із умов договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-24/1 від 07.02.2014 року та норм чинного законодавства, що регулюють правовідносини сторін з поставки товарів.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-1У (зі змінами та доповненнями) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Статті 173, 174, 181, 193 ГК України, статті 525, 526, 530, 546, 655, 692, 712 ЦК України містять такі положення:

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта ( виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договорів.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений іншим строк оплати товару, та сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, господарські зобов'язання між сторонами виникли на підставі укладеного договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-24/1 від 07.02.2014 р. Договір, виходячи з його умов, є договором поставки. Свої зобов'язання за цим договором позивач виконав належним чином, поставивши відповідачу 50 посівних одиниць насіння високоолеїнового соняшнику, за які останній повного розрахунку у визначений договором строк до 20.10.2014 року не провів, вартість неоплаченого товару на час розгляду справи становить 77287,00 грн., що не оспорюється відповідачем.

Відповідач, в порушення вимог ст.ст. 525, 526, 530, 692 ЦК України, свої зобов'язання щодо оплати вартості отриманого товару вчасно не виконав, заборгувавши позивачу на час розгляду справи 77287,00 грн. основного боргу, який підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі.

Враховуючи порушення відповідачем грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-24/1 від 07.02.2014 року, на підставі статті 625 ЦК України, позивачем заявлені вимоги про стягнення 33978,73 грн. пені за період з 21.10.2014 року по 23.09.2015 року, 36852,01 грн. інфляційних втрат за період листопад 2014 року - червень 2015 року та 2147,09 грн. 3% річних за період прострочення з 21.10.2014 року по 23.00.2015 року.

Розглядом вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 33978,73 грн. пені, 36852,01 грн. інфляційних втрат за період листопад 2014 року - червень 2015 року та 2147,09 грн. 3% річних судом встановлено наступне.

Пунктом 7.1. договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-24/1 від 07.02.2014 року його сторони передбачили, що у випадку порушення умов цього договору, сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним законодавством України.

Так, пунктом 7.4. договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-24/1 від 07.02.2014 року передбачено, що при порушенні виконання зобов'язань, передбачених підпунктами 2.2.4. пункту 2.2. договору, а саме: оплатити стороні 1 (позивачу) вартість посівного матеріалу не пізніше 20 жовтня 2014 року, - сторона 2 (відповідач) сплачує на користь сторони 1 (позивача) суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період протермінування платежу, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних або несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочення за весь період протермінування платежу. Обмеження, передбачені п. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України у даному випадку не застосовуються.

Частина 1 ст. 216 ГК України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Разом з тим, як вже було зазначено вище, пунктом 7.4. договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-24/1 від 07.02.2014 року передбачено, що обмеження, передбачені п. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України у даному випадку не застосовуються.

З огляду на це, судом не задовільняється заява відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені, оскільки договором передбачені інші умови її нарахування.

При цьому суд визнає необґрунтованими твердження відповідача про наявність обставин непереборної сили, форс-мажорних обставин, які б звільняли відповідача від обов'язку нести відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Придбавши посівний матеріал за договором купівлі-продажу, відповідач став його власником, і відповідно, повинен нести ризики, пов'язані із його господарською діяльністю.

Як вбачається з наданих представником відповідача копій звернень Приватно-орендного підприємства "Авангард" (відповідача у справі) до правоохоронних органів, в них іде мова про події, які мали місце восени 2014 року (тоді як посівний матеріал було поставлено ще 01 квітня 2014 року) і стосуються ці події не посівного матеріалу, а збирання невідомими особами урожаю соняшнику тощо у жовтні 2014 року. Тобто, зазначені події не мають жодного стосунку до правовідносин сторін щодо поставки у квітні 2014 року насіння соняшнику і обов'язку його оплати.

Окрім того, предметом даного судового розгляду є стягнення заборгованості за посівний матеріал, який відповідач повинен був використати ще до настання тих обставин, які відповідач вважає форс-мажорними.

Натомість обставин, які б звільняли відповідача від відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунків за придбане насіння соняшнику судом не встановлено.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення: пені відповідно до п. 7.4. договору за кожен день прострочення платежу, на підставі статей 546, 549 ЦК України, з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГК України та положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" 3% річних та інфляційних втрат за ст. 625 ЦК України за весь час прострочення заборгованості.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана правова позиція викладена у постанові пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року.

Тобто, законодавець передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов'язання річні проценти. Розмір річних процентів визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені статтею 625 ЦК України, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань.

Стосовно вимоги про стягнення 36852,01 грн. інфляційних втрат за період прострочення з 21.10.2014 року по 30.06.2015 року суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 625 ЦК України інфляційні витрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, завдані знеціненням грошових коштів.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Грошові зобов'язання можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу тощо). Правила цієї статті розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання, а також незалежно від того, чи передбачена сплата грошей в готівковій чи в безготівковій формі.

Частина 2 згаданої статті визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов'язань, зокрема, боржник зобов'язаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом України та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua).

Також згідно з Інформаційним листом Верховного Суду України № 3.2-2005 від 15.07.2005 року інфляційні витрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, завдані знеціненням грошових коштів, а три відсотки річних - є платою за користування коштами, які не були своєчасно сплачені боржником.

Здійснений судом перерахунок пені за період з 21.10.2014 року по 23.09.2015 року є більшим за розрахунок позивача на 0,02 грн., проте суд не може виходити за межі позовних вимог, а тому задоволенню підлягає заявлена до стягнення позивачем сума пені в розмірі 33978,73 грн.

Здійснений судом перерахунок 3% річних за період з 21.10.2014 року по 23.09.2015 року є більшим за розрахунок позивача на 0,01 грн., проте суд не може виходити за межі позовних вимог, а тому задоволенню підлягає заявлена до стягнення позивачем сума 3% річних в розмірі 2147,09 грн.

Наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за період прострочення з 21.10.2014 року по 30.06.2015 року в розмірі 36852,01 грн. є вірним, а тому позовні вимоги про стягнення 36852,01 грн. втрат від інфляції також підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволені позову на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовільнити повністю.

2. Стягнути з Приватно-орендного підприємства "Авангард" (23551, с. Зведенівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Першотравнева, буд. 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, б. 150, ) 77287,00 грн. основного боргу, 33978,73 грн. пені, 2147,09 грн. - 3% річних, 36852,01 грн. втрат від інфляції, 2253,97 грн. відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення направити сторонам.

Повне рішення складено 21 жовтня 2015 р.

Суддя Баранов М.М.

віддрук.3 прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, буд. 150)

3 - відповідачу (23551 с. Зведенівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Першотравнева, буд. 5)