ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р.Справа № 916/2566/15
Одеській апеляційний господарський суд у складі колегії суддів :

суддя-доповідач: Мирошниченко М.А., судді: Богатир К.В. О.Л., Лашин В.В.

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматичного розподілу справ між суддями)

при секретарі судового засідання - Кияшко Р.О.

за участю представників:

ДП „Адміністрація морських портів України" - Остапов В.В. (на підставі доручення),

ДП „Іллічівський морський торговельний порт"- Чернишова А.О. (на підставі доручення),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одеса апеляційну скаргу Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" на рішення господарського суду Одеської області від 17.08.2015 р. по справі № 916/2566/15 за позовом Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" до Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" про стягнення заборгованості за договором майнового сервітуту від 30.09.2013р. № 649-0/110-П-ІЛФ-13 у розмірі 158564, 91 грн., з яких 141482, 82 грн. - інфляційні нарахування, 17082, 09 грн. - 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

23.06.2015 р. Державне підприємство „Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" (далі - Позивач) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості за Договором майнового сервітуту від 30.09.2013 № 649-0/110-П-ІЛФ-13 у розмірі 158 564,91 грн., з яких 141 482,82 грн. - інфляційні нарахування, 17 082,09 грн. - 3% річних.

Позов мотивований тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами по справі договором № 649-0/110-П-ІЛФ-13 від 30.09.2013 р. щодо своєчасної та повної оплати за сервітут на причал № 17, а саме відповідач своєчасно не сплатив борг у сумі 560 842,28 грн., а тому у позивача виникло право вимагати від відповідача сплатити позивачеві інфляційні у сумі 141 482,82 грн. та 17 082,09 грн. 3% річних. Крім того, позивач просив покласти витрати по сплаті судового збору на позивача. (а.с. 4-5)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24.06.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження по справі № 916/2566/15. (а.с. 1)

10.07.2015 р. відповідач до місцевого господарського суду подав відзив на позовну заяву в якому просив суд припинити провадження по справі та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що у господарському суді Одеської області від 07.08.2014 у справі № 916/943/14 між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав розглядалась справа. (а.с. 41-43)

10.07.2015 р. позивач до місцевого господарського суду подав заяву про уточнення позовних вимог в якій зазначив, що спір між тим ж сторонами та про той же предмет спору не розглядався. (а.с. 45-46)

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.08.2015 року (суддя Шаратов Ю.А.) позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Рішення суду прийнято з посиланням на норми чинного законодавства України та з урахуванням того, що сума інфляційних нарахувань у зв'язку із простроченням відповідачем плати за сервітут становить суму у розмірі 141 482,82 грн., а також що сума 3% річних за прострочення плати за сервітут становить суму у розмірі 17 082,09 грн.

Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі у зв'язку із наявністю рішення Господарського суду Одеської області від 07.08.2014 у справі № 916/943/14 між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, суд зазначив, що у цій справі розглядаються вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за Договором від 30.09.2013 у вигляді інфляційних нарахувань у розмірі 141 482,82 грн. та 3% річних в сумі 17 082,09 грн., тобто про інший предмет ніж у справі №916/943/14, відсутні підстави для припинення провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України. (а.с. 80-84)

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції з апеляційною скаргою до Одеського апеляційного господарського суду звернувся відповідач, в якій просить суд скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив ті ж самі доводи, що і у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 04.09.2015 р. вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження у складі суддів: Мирошниченко М.А. (доповідач), Воронюк О.Л.,Лашин В.В. та призначено до розгляду на 13.10.2015р. об 11.30, про що всі учасники процесу згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

У зв'язку з хворобою судді Воронюка О.Л. визначення судді який буде примати участь у розгляді справи замість судді Воронюка О.Л. було передано на повторний автоматичний перерозподіл справ між суддями, в процесі якого було визначено що участь у розгляді справи буде приймати суддя Богатир К.В.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суд від 13.10.2015 р. апеляційну скаргу Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" на рішення господарського суду Одеської області від 17.08.2015 р. по справі № 916/2566/15 прийнято до провадження в новому, з урахування часткового повторного автоматичного перерозподілу, складі суддів: Мирошниченко М.А. (доповідач), Богатир К.В. та Лашин В.В.

Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічних засобів.

Представник скаржника (відповідача) в усних поясненнях наданих суду просив суд задовольнити його скаргу, скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове яким припинити провадження у справі.

Представник позивача в усних поясненнях наданих суду просив суд залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Переглядаючи відповідно до приписів ст.101 ГПК України справу повторно, заслухавши усні пояснення учасників процесу, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, дослідивши фактичні обставини справи та наявні у матеріалах справи докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, та ці обставини дослідив місцевий господарський суд, що 30.09.2013 між позивачем і відповідачем укладено Договір майнового сервітуту (користування гідротехнічними спорудами) № 649-0/110-П-ІЛФ-13 (далі - Договір). (а.с. 10-13)

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору власник (позивач), на визначених договором умовах оплати, надає сервітуарію (відповідачу) право обмеженого користування належними власнику гідротехнічними спорудами (нерухомим майном) розташованими в акваторії Іллічівського морського порту, а саме: причал № 17, довжиною 200,00 п.м., архівний номер паспорту 85237. Право користування сервітуарієм причалом обмежується виконанням навантажувально-розвантажувальних робіт силами і засобами сервітуарія.

Пунктом 1.4 договору строк дії сервітуту - період дії договору.

Пунктами 2.2, 2.3 договору встановлено, що плата за сервітут на причал № 17, розрахована за формулою визначеною у пункті 2.1 договору, на період дії договору складає 560 842,27 грн. (з ПДВ). Оплата сервітуту здійснюється сервітуарієм щомісячно, до 30 числа місяця, наступного за звітним, на підставі рахунку власника. Сума щомісячного платежу розраховується виходячи з кількості днів у звітному періоді.

Згідно із п. 3.2 договору сервітуарій зобов'язаний своєчасно і на умовах договору вносити плату за сервітут за весь час фактичного користування причалом.

Відповідно до п. 3.3 договору власник має право отримувати плату за сервітут, розраховану відповідно розділу 2 договору.

У п. 4.1 договору встановлено, що за невиконання (неналежне) виконання умов договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 7.1 договору сторони встановили, що договір набуває чинності з дня його укладення, але регулює взаємовідносини між сторонами починаючи з 21.08.2013 у відповідності до статті 631 ЦК України. Договір діє до 31.12.2013 але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наявного в матеріалах справи акту від 30.09.2013 р. вбачається, що адміністрація відповідно до умов договору № 110-П-ІЛФ-13 від 30.09.2013 надала в період з 21.08.2013 по 30.09.2013 року Сервітуарію право обмеженого користування гідротехнічними спорудами, що належать Адміністрації та розташовані вдовж акваторії Іллічівського морського порту, а саме: ПРИЧАЛ 17 довжиною 200 п.м. Розмір плати за право обмеженого користування причалом № 17 за період з 21.08.2013 по 30.09.2013 року складає 144 076,02 грн. без ПДВ, ПДВ 20% - 28 815,2 грн. Загальна сума плати з ПДВ складає 172 891,22 грн. (Сто сімдесят дві тисячі вісімсот дев'яносто одна гривня 22 копійки) Цей Акт є підставою для здійснення взаєморозрахунків, порядок яких визначений у Договорі.

Акт від 30.09.2013 р. підписаний обома сторонами та скріплений печатками установ, без будь-яких зауважень. (а.с. 17)

Тобто викладене свідчить про те, що відповідач за період з 21.08.2013 по 30.09.2013 року повинен був сплатити відповідачу 172 891,22 грн. за обмежене користування гідротехнічними спорудами, причалом № 17.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як свідчать матеріали справи та це встановив суд першої інстанції, позивач на виконання умов договору виставляв відповідачу рахунки від 30.09.2013 № ПР/4459 на суму 172 891,22 грн.; від 31.10.2013 № ПР/9367 на суму 130 722,64 грн.; від 30.11.2013 № ПР/9386 на суму 126 505,78 грн.; від 31.12.2013 № ПР/12854 на суму 130 722,64 грн. (а.с. 16, 18, 15, 14), на загальну суму 560842,28 грн.

Проте відповідач (сервітуарій) оплату виставлених рахунків згідно п.2.3 договору до 30 числа місяця, наступного за звітним не здійснив, у зв'язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 560 842,28 грн.

Більш того з матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до господарського суду Одеської області з позовом до відповідача про стягнення 560 842,28 грн. за Договором майнового сервітуту від 30.09.2013 № 649-0/110-П-ІЛФ-13.

Рішенням господарського суду Одеської області від 07.08.2014, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.11.2014 і постановою Вищого господарського суду України від 30.12.2014 у справі № 916/943/14, задоволеного позов Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" до Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" про стягнення 560 842,28 грн. заборгованості зі сплати за сервітут за Договором майнового сервітуту від 30.09.2013 № 649-0/110-П-ІЛФ-13, тобто факт порушення відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати та розмір заборгованості встановлений вищевказаним рішенням суду, а відтак згідно приписів ст. 35 ГПК України ці обставини не підлягають доказуванню при вирішенні цього спору. (а.с. 29-31, 24-28, 20-23)

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач на виконання наказу виданого господарським судом Одеської області по справі № 916/943/14, 17.12.2014 р. на рахунок позивача перерахував грошові кошти у сумі 572059,12 грн. (а.с. 19)

Враховуючи викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач здійснив оплату сервітуту причалу № 17 лише 17.12.2014 р., натомість відповідач повинен був здійснити оплату рахунку від 30.09.2013 № ПР/4459 на суму 172 891,22 грн. до 30.10.2013 р.; від 31.10.2013 № ПР/9367 на суму 130 722,64 грн. до 30.11.2013 р.; від 30.11.2013 № ПР/9386 на суму 126 505,78 грн. до 30.12.2013 р.; від 31.12.2013 № ПР/12854 на суму 130 722,64 грн. до 30.01.2014 р., тобто відповідач розрахувався з позивачем пропуском встановленого умовами договору строку.

Відповідно вимог ст.. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначалось вище сторони у п. 4.1 договору встановили, що за невиконання (неналежне) виконання умов договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства.

Таким чином оскільки відповідач розрахувався з позивачем за сервітут лише 17.12.2014 р., то позивач мав право вимагати стягнення з відповідача стягнення 3% річних та інфляційних збитків за весь час прострочення платежу.

Відповідно до абз. 1 п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Викладене надає змогу апеляційному господарському суду зробити висновок, що оскільки згідно п. 2.3 договору сторони встановили, що оплата сервітуту здійснюється сервітуарієм щомісячно, до 30 числа місяця, наступного за звітним, на підставі рахунку власника. Сума щомісячного платежу розраховується виходячи з кількості днів у звітному періоді, то останній день сплати по рахункам:

від 30.09.2013 № ПР/4459 на суму 172 891,22 грн. випадає на 29.10.2013 р.;

від 31.10.2013 № ПР/9367 на суму 130 722,64 грн. на 29.11.2013 р.;

від 30.11.2013 № ПР/9386 на суму 126 505,78 грн. на 29.12.2013 р.;

від 31.12.2013 № ПР/12854 на суму 130 722,64 грн. на 29.01.2014 р., проте відповідач здійснив оплату усіх рахунків в один день 17.12.2014 р.

Згідно абз. 2 п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Аналогічна позиція викладена і у постанові Вищого господарського суду України №23/466 від 05.04.2011 та листі Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" №62-97р. від 03.04.1997, у яких зазначено, що індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути збитки з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. При здійсненні розрахунку індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату № 265 від 27.07.2007 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін").

Отже при стягненні інфляційних за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання, якщо термін прострочення становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується, вказана правова позиція також зазначена в Постанові Вищого Господарського Суду України по справі №29/75-10-1823 від 24.11.2010, по справі №4/54-10-18-18 від 19.01.2011 та по справі №915/727/13 від 30.10.2013.

Апеляційний господарський суд самостійно за допомогою методики визначеної у програмно-технічному комплексі „Ліга Закон Еліт", здійснив розрахунок боргу з урахуванням індексу інфляції та встановив, що його зроблено вірно, а тому місцевий господарський суд обґрунтовано у своєму рішенні стягнув з відповідача на користь позивача 141 482,82 грн. суму боргу з урахуванням індексу інфляції.

Крім того як вбачається з рішення суду першої інстанції, з відповідача стягненню 3% річних у сумі 17082,09 грн. за вище вказаними рахунками.

Згідно із вимогами ст. 252 ЦК України (визначення строку та терміну) строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до частини 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідні, святковий або інший не робочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певних дій, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як вбачається з наданого позивачем суду розрахунку 3% річних, то останній почав здійснювати нарахування 3% річних не з 30 числа місяця, а з наступного дня за ним, хоча як було зазначено вище він мав нараховувати саме з 30 числа, оскільки останній день оплати припадає на 29, однак він мав право нараховувати на день менше, оскільки це його право.

Апеляційний господарський суд здійснив власний розрахунок 3% річних за допомогою програмно-технічного комплексу „Ліга Закон Еліт" та встановив, що його зроблено як позивачем так і місцевим господарським судом вірно.

Враховуючи викладене рішення місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 17082,09 грн. є таким, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Щодо доводів скаржника викладених в апеляційній скарзі то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вірно встановив суд першої інстанції та це вбачається із самого змісту рішення господарського суду Одеської області від 07.08.2014, що предметом розгляду у справі №916/943/14 були вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати за сервітут за Договором від 30.09.2013 у розмірі 560842,28 грн.

Тобто спір стосувався стягнення заборгованості яка виникла у відповідача перед позивачем саме за цим же договором, проте за іншим предметом спору.

Згідно із п. 5.1 Постанови, Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013, № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Отже, оскільки у цій справі розглядаються вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань у розмірі 141 482,82 грн. та 3% річних в сумі 17 082,09 грн., тобто про інший предмет ніж у справі № 916/943/14, тому відсутні підстави для припинення провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України та скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене апеляційний господарський суд вважає вимоги викладені в апеляційній скарзі є такими, що не підлягають задоволенню з підстав їх необґрунтованості, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та не доводять помилковість прийнятого місцевим господарським судом рішення. Крім того, позивач мав право на звернення до суду з окремим позовом про стягнення збитків від інфляції та 3% річних, за несвоєчасне виконання умов договору щодо сплати сервітуту, оскільки це не заборонено нормами чинного законодавства України, як зазначалось вище.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 22.03.2012р. Про судове рішення" рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку апеляційного господарського суду місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи та у відповідності до приписів ст.43 ГПК України дав повну всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, які фактично повторюють доводи викладені ним у відзиві на позов , яким, як зазначалось вище, місцевий суд дав належну оцінку, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять його помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 33-34, 43, 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд -,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 17.08.2015 р. по справі №916/2566/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 13.10.2015 р.

Суддя-доповідач : М.А. Мирошниченко

Судді: К.В. Богатир

В.В. Лашин