РІШЕННЯ

06.10.2015Справа №909/757/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., при секретарі судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 909/757/15

за позовом приватного підприємства «Івано-Франківськпожсервіс», м. Івано-Франківськ,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія», м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Дошкільний дитячий заклад №1 «Лісова казка» ВАТ «Прикарпатський меблевий комбінат», м. Івано-Франківськ,

про стягнення 841 692 грн.,

за участю представників:

позивача - Пожоджук Р.В. (довіреність від 22.09.2015 № 02.09/15ДС); Іваницький С.С. (довіреність від 22.07.2015 № б/н);

відповідача - Зеленковський О.О. (довіреність від 12.06.2015 № б/н);

третьої особи - не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Івано-Франківськпожсервіс» (далі - Підприємство) звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» (далі - Товариство) про стягнення: 500 000 грн. перерахованих за частину приміщення дитячого садка, позначеного літерою «Б», згідно технічного паспорта, розташованого за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Шкільна, 16; 500 грн. пені; 42 267 грн. річних; 298 925 грн. втрат від інфляції.

Разом з позовною заявою позивач подав заяву про вжиття заходів до забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 10.07.2015 було порушено провадження у справі № 909/757/15; призначено судовий розгляд на 23.07.2015; відмовлено у задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Від представників сторін надійшли клопотання про передачу справи за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва у зв'язку зі зміною місцезнаходження відповідача.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 23.07.2015 було ухвалено передати матеріали справи № 909/757/15 за підсудністю до Господарського суду міста Києва в порядку статей 15, 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

За результатами автоматичного розподілу справу № 909/757/15 передано судді Курдельчуку І.Д. для розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 прийнято справу № 909/757/15 до провадження; призначено судовий розгляд на 10.09.2015; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Дошкільний дитячий заклад №1 «Лісова казка» ВАТ «Прикарпатський меблевий комбінат».

10.09.2015 позивач подав суду клопотання про долучення до матеріалів справи уточненого розрахунку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 розгляд справи відкладено на 24.09.2015, у зв'язку з неявкою представників третьої особи.

14.09.2015 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на таке:

- відповідно до пункту 1.1 Договору сторони зобов'язуються в майбутньому, але у всякому разі не пізніше одного року з дня підписання даного договору укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу частки приміщення дитячого садка (далі - Основний договір) на умовах і в порядку, визначених Договором;

- за приписами статті 635 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі;

- отже, Договір має бути нотаріально посвідченим, у зв'язку з тим, що обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори купівлі-продажу нерухомого майна в порядку статті 657 ЦК України;

- пунктом 6.1 Договору сторони передбачили, що договір набуває чинність з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення, і діє до виконання ними усіх своїх зобов'язань за Договором;

- на думку Товариства, оскільки при укладенні Договору не було дотримано істотних умов, а саме правочин не був посвідчений нотаріально, він є нікчемним, а тому не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю;

- з огляду на викладене, твердження позивача про обов'язок відповідача: укласти Основний договір купівлі-продажу частки приміщення дитячого садка, що складається з басейну зазначеного в плані літерою «Б» в цілому, що розташований на вулиці Шкільна, буд. №16 в місті Івано-Франківську; повернути кошти, сплачені за Договором у сумі 500 000 грн., є необґрунтованими та безпідставними.

23.09.2015 позивач подав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд: визнати укладеним та дійсним Договір; стягнути з відповідача 500 000 грн. перерахованих за частину приміщення дитячого садка (позначеного літерою «Б», згідно технічного паспорта, розташованого за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Шкільна, 16; 871,58 грн. штрафу; 46 082,87 грн. річних; 368 750 грн. втрат від інфляції.

У пункті 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) вказано, що передбачені частиною четвертою статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

ГПК України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК України та зазначені в цій постанові.

Отже, подана позивачем заява є по суті заявою про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог в частині стягнення штрафу, річних та втрат від інфляції.

Вказана заява приймається судом до розгляду.

24.09.2015 позивач подав суду клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

24.09.2015 Товариство подало суду пояснення та доповнення до відзиву, в якому вказало таке: за Договором позивач зобов'язаний сплатити гарантійну суму завдатку 871 856 грн.; протягом року з моменту укладення Договору Підприємство умови Договору не виконало та перерахувало лише частину завдатку у сумі 500 000 грн.; позивач в порушення умов Договору звернувся до іншого нотаріуса щодо нотаріального посвідчення Основного договору.

24.09.2015 представники сторін у судовому засіданні подали клопотання про продовження строку вирішення спору.

Представник позивача зазначив, що Підприємством були здійснені за власний рахунок поліпшення та ремонт приміщення басейну на суму близько 1 000 000 грн., втім документального підтвердження суду не надано.

У судовому засіданні 24.09.2015 було оголошено перерву до 06.10.2015, відповідно до статті 77 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2015 продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів.

06.10.2015 Підприємство подало суду письмові пояснення, в яких вказало на те, що у призначенні платежу платіжного доручення від 05.09.2012 № 923 було допущено описку та невірно вказано дату Договору; сторонами не укладалися інші правочини.

06.10.2015 Товариство подало суду письмові пояснення, в яких зазначило таке: позивач умови Договору не виконав; повністю завдаток не вніс; за приписами статті 571 ЦК України завдаток має залишитися у відповідача, оскільки саме позивач порушив зобов'язання.

Представник позивача у судовому засіданні 06.10.2015 надав пояснення по суті спору, просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.10.2015 надав пояснення по суті спору; проти задоволення позовних вимог заперчив.

Представники третьої особи у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили; про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Ухвали Господарського суду міста Києва було надіслано учасникам процесу на адреси, зазначені у позовній заяві та у витягах з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що також підтверджується відмітками канцелярії на звороті таких ухвал та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

До матеріалів справи долучені конверти з ухвалами суду, які повернуті з адреси третьої особи з відмітками пошти «вибули».

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови Пленуму № 18 зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи наведене та з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 06.10.2015 за наявними в ній матеріалами (стаття 75 ГПК України).

06.10.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

26.08.2011 Товариством і Підприємством укладено Договір, за умовами якого:

- сторони зобов'язуються в майбутньому, але у всякому разі не пізніше одного року з дня підписання Договору укласти і належним чином оформити Основний договір купівлі-продажу частки приміщення дитячого садка на умовах і в порядку, визначених Договором (пункт 1.1 Договору);

- предметом Договору є частка приміщення дитячого садка, що складається з басейну зазначеного в плані літерою «Б» в цілому, що розташований на вулиці Шкільна, буд. № 16 у місті Івано-Франківськ в цілому (пункт 1.2 Договору);

- продавець зобов'язується продати, а покупець зобов'язується купити нерухоме майно за ціну 871 856 грн., в тому числі ПДВ (пункт 1.4 Договору);

- в рахунок належних за Основним договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання (статті 546, 570 ЦК України), з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі нерухомого майна та своєї платіжної спроможності, покупець зобов'язується сплатити продавцю гарантійну суму завдатку у розмірі 871 856 грн., у тому числі ПДВ, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок продавця, що буде підтверджено банківським документом про одержання продавцем вказаних грошових коштів (пункт 4.1 Договору);

- за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення Основного договору здійснюватиметься не пізніше ніж за один рік з дати укладення Договору за адресою: м. Івано-Франківськ, вулиця Незалежності, 15, що є робочим місцем приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І. (пункт 5.1 Договору);

- Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення, і діє до виконання ними усіх своїх зобов'язань за Договором. З моменту укладення Основного договору Договір припиняється як такий, що виконаний належним чином (пункт 6.1 Договору).

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Згідно з частиною третьою статті 635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 182 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Частиною четвертою статті 182 ГК України визначено, що зобов'язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зокрема, посилаючись на те, що Договір не було нотаріально посвідчено в порушення умов самого Договору та приписів ЦК України.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У свою чергу, позивач заявив позовну вимогу про визнання Договору укладеним та дійсним.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що вказана вимога є необґрунтованою, оскільки Договір є дійсним та укладеним, у зв'язку з його схваленням і частковим виконанням сторонами.

Відповідно до частини статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Судом встановлено, що позивач перерахував відповідачу частину завдатку у сумі 500 000 грн., що підтверджується такими платіжними дорученнями: від 09.09.2011 № 572 на суму 425 000 грн. та від 05.09.2012 № 923 на суму 75 000 грн.

Підприємство вказувало на те, що у призначенні платежу платіжного доручення від 05.09.2012 № 923 було допущено описку та невірно вказано дату Договору; сторонами не укладалися інші правочини.

Таким чином, Підприємство частково виконало зобов'язання передбачене пунктом 4.1 Договору, а Товариство прийняло вказане виконання без зауважень та грошові кошти як одержані безпідставно (за неукладеним договором) позивачу не повернуло, тобто погодилося з фактом укладання Договору.

Що ж до вимог про стягнення попередньої оплати, то суд відмовляє у задоволенні вказаної позовної вимоги, з огляду на таке.

Позивач частково виконав пункт 4.1 Договору, тобто вніс завдаток не у повному обсязі (передбачено Договором 871 856 грн., а фактично перераховано 500 000 грн.).

У визначений Договором та чинним законодавством України строк (протягом одного року з моменту укладення Договору) сторонами так і не було підписано Основний договір.

Твердження Підприємства про те, що не підписання Основного договору сталося лише за вини відповідача, спростовується доказами у справі.

Сторони чітко визначили місце укладення Основного договору, проте жодна з них не подала суду докази виконання підпункту 3.2.2 пункту 3.2 Договору для продавця та підпункту 3.4.1 пункту 3.4 Договору для покупця.

Таким чином, сторони винні в не укладенні Основного договору та невиконанні умов Договору, що стосуються особистої явки для укладення Основного договору у чітко визначеному місці (пункт 5.1 Договору).

Що ж до листа позивача від 07.07.2012 № 20/1, то його не можна вважати доказом намагання нотаріального посвідчення договору, оскільки цей лист є лише зверненням до нотаріуса (не узгодженого у Договорі), тобто фактично запит про надання нотаріальної послуги.

Суду не подано доказів намагання нотаріального посвідчення Основного договору сторонами.

Також, позивач вказував на те, що нерухоме майно є обтяженим, незважаючи на гарантії відповідача, зафіксовані у Договорі.

Разом з тим, позивач як покупець не був позбавлений права перевірити наявність обтяження нерухомого майна в момент його купівлі-продажу, іншими словами нотаріального посвідчення Основного договору.

При здійсненні посвідчення Основного договору, нотаріус був зобов'язаний і перевірив би наявність обтяження та відмовив у вчиненні нотаріальної дії у випадку з'ясування інформації про обтяження нерухомого майна.

Що ж до права Підприємства вимагати повернення від Товариства завдатку, то слід вказати таке.

Відповідно до частини першої статті 570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Статтею 571 ЦК України передбачені правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком.

Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором.

У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Відповідно до частини першої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Оскільки позивач не виконав свого зобов'язання щодо сплати завдатку у повному обсязі, то у відповідача не виникло зобов'язання з його повернення, у зв'язку з не укладенням Основного договору.

Посилання позивача на стягнення грошових коштів в порядку статті 1212 ЦК України, також, є безпідставними, виходячи з такого.

Відповідно до приписів статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Позивач не надав суду доказів на підтвердження: належного виконання умов Договору в частині повної сплати завдатку та укладення Основного договору; відмови від Договору чи вчинення дій спрямованих на його розірвання; відсутності правових підстав для отримання Товариством частини завдатку тощо.

Позивач також просить стягнути з відповідача 368 750 грн. втрат від інфляції, 46 082,87 грн. річних і 871,85 грн. штрафу.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині першій статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Оскільки судом встановлено відсутність підстав для стягнення частини завдатку з відповідача, то позовні вимоги про стягнення втрат від інфляції, річних і штрафу також не підлягають задоволенню.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 15.10.2015.

Суддя І.Д. Курдельчук