ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

23.10.2015 Справа № 908/5396/15

м. Запоріжжя

Суддя Соловйов В.М., розглянувши матеріали

за позовом: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Видавничо-поліграфічне обєднання Запоріжжя (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 52, ідентифікаційний код 33243097)

до відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ТРАНС.НАФТА (69002, м. Запоріжжя, вул. Крива Бухта, 1, ідентифікаційний код 36605198)

про витребування речі з чужого незаконного володіння, стягнення неустойки в сумі 37969,48 грн. та стягнення заборгованості в сумі 30438,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ Видавничо-поліграфічне обєднання Запоріжжя звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача ТОВ ТРАНС.НАФТА про:

стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором оренди від 02.06.2014р. № 2014/06-2 в сумі 30438,88 грн., а саме: 27139,33 грн. основного боргу, 2736,18 грн. пені, 148,05 грн. - 3 % річних та 415,32 грн. інфляційних збитків;

стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення в сумі 37969,48 грн.;

зобовязання відповідача повернути позивачу промисловий майданчик 600,00 кв.м., який розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Українська, 52.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2015р. справу призначено для розгляду судді Соловйову В.М.

Позовна заява підлягає поверненню в звязку з наступним.

Згідно ст. 61 ГПК України, питання про прийняття позовної заяви вирішується суддею, якому вона була передана у порядку, встановленому частиною третьою статті 2-1 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 4-2 ГПК України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Частинами 1, 2 ст. 4-3 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 54 ГПК України, позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником, прокурором, громадянином - суб'єктом підприємницької діяльності або його представником.

Позовна заява повинна містити:

найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) сторін, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб), ідентифікаційні коди суб'єкта господарської діяльності за їх наявності (для юридичних осіб) або реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків за його наявності;

За приписами ч. 1 ст. 56 ГПК України позивач, прокурор зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Пунктом 2 частини 1 статті 57 ГПК України унормовано, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо:

не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Судом встановлено, що при звернені з позовною заявою від 16.10.2015р. позивачем додано до позовної заяви опис вкладення до цінного листа від 16.10.2015р. № 894, який свідчить про те, що копія позовної заяви і доданих до неї документів направлені відповідачу на неналежну адресу: 69068, м. Запоріжжя, вул. Іванова, 105.

Ця адреса самостійно визначена позивачем у позовній заяві від 16.10.2015р. як адреса для листування з відповідачем.

В підпункті 3.1 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розяснено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 № 1556/5 (з подальшими змінами).

У визначенні місця проживання інших фізичних осіб господарському суду слід враховувати приписи частини першої статті 29 та статті 379 Цивільного кодексу України, за якими відповідним місцем є житло, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово, а таким житлом є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Частиною шостою згаданої статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Водночас громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 Господарського кодексу України (частина перша статті 128 названого Кодексу).

Таким чином, у випадках, передбачених статтею 56 ГПК України, місцезнаходження (місце проживання) відповідача визначається за даними його державної реєстрації як суб'єкта господарювання.

Згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 23.10.2015р. за № 21343787, станом на 23.10.2015р. місцезнаходженням ТОВ ТРАНС.НАФТА є: 69002, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Крива бухта, будинок 1.

У абзаці 3 пункту 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N 18 зазначено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Таким чином, сторона може повідомити суд про наявність у неї іншої адреси (адреси для листування) ніж та, яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців тільки особисто.

Отже, заявником не надано доказів надсилання на адресу відповідача копії позовної заяви та доданих до неї документів, що є безумовним порушенням імперативних приписів ст. 56 ГПК України.

Це порушує загальні принципи господарського судочинства, зокрема рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (ст.4-2 ГПК України) та змагальності (ст.4-3 ГПК України).

Також суд зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", - право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до порушення провадження у справі.

Суд зазначає, що національним законодавством України (ст. 56 ГПК) передбачено забезпечення права відповідача на інформацію про подану позовну заяву та ознайомлення з її змістом і доданими документами, а також передбачено механізм реалізації такого права - шляхом встановлення обов'язку позивача надіслати сторонам відповідні копії позовної заяви та доданих до неї документів до порушення провадження у справі.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (Рішення ЄСПЛ у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні ЄСПЛ у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи одстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Таким чином, право на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, включає в себе обов'язок позивача належним чином інформувати відповідача про подання позову до суду шляхом направлення на його адресу копії позовної заяви з усіма додатками. Таке інформування повинно бути здійснене позивачем до порушення судом провадження у справі. Отже, порушення провадження у справі до виконання позивачем вказаного обов'язку, не відповідатиме статті 6 Конвенції.

У зв'язку із тим, що судом встановлено, що позивачем не надано належних доказів відправки відповідачу позовної заяви та доданих до неї документів, повернення позовної заяви є не правом, а обов'язком суду.

Як зазначено в абзацах 1, 10 пункту 3.5 постанови пленуму Вищого господарського суд України від 26.12.2011р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, недодержання вимог статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК.

І лише в тому випадку, якщо передбачені у п. 2, 3, 4, 5 і 6 ч. 1 ст. 63 ГПК підстави повернення позовної заяви виявлено господарським судом після прийняття позовної заяви до розгляду, справа підлягає розглядові по суті.

На підставі викладеного позовна заява ТОВ Видавничо-поліграфічне обєднання Запоріжжя підлягає поверненню без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 ГПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України від 08.07.2011р. N 3674-VI "Про судовий збір", за повторно подані позови, що раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах. У разі якщо сума судового збору підлягала поверненню у зв'язку із залишенням позову без розгляду, але не була повернута, до повторно поданого позову додається первісний документ про сплату судового збору.

Оскільки цією ухвалою не залишено позов без розгляду (ст. 81 ГПК України), а повертається позовна заява (ст. 63 ГПК України) і судовий збір не повертається, суд розяснює позивачу, що при повторному поданні позову до ТОВ ТРАНС.НАФТА про стягнення заборгованості за договором оренди від 02.06.2014р. № 2014/06-2 в сумі 30438,88 грн., а саме: 27139,33 грн. основного боргу, 2736,18 грн. пені, 148,05 грн. 3 % річних та 415,32 грн. інфляційних збитків, стягнення неустойки у розмірі 37969,48 грн. за користування річчю за час прострочення, повернення промислового майданчику 600,00 кв.м., який розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Українська, 52, він має право додати до позову в якості доказів сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі (п.3 ч. 1 ст. 57 ГПК України) первісні документи про сплату судового збору - платіжне доручення № 403 від 15.10.2015р. на суму 1610,04 грн.

У разі відсутності необхідності повторного звернення до суду, позивач має право повернути судовий збір, сплачений за платіжним дорученням № 403 від 15.10.2015р. на суму 1610,04 грн., звернувшись з відповідною заявою до суду. При цьому, надання до заяви оригіналів платіжних документів є обовязковим.

Керуючись ст. 50-51, ч.1, п. 2 ч.2 ст. 54, п. 6 ч. 1 ст. 63, ст. 86 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Видавничо-поліграфічне обєднання Запоріжжя до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ТРАНС.НАФТА про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором оренди від 02.06.2014р. № 2014/06-2 в сумі 30438,88 грн., а саме: 27139,33 грн. основного боргу, 2736,18 грн. пені, 148,05 грн. 3 % річних та 415,32 грн. інфляційних збитків, стягнення неустойки у розмірі 37969,48 грн. за користування річчю за час прострочення, повернення промислового майданчику 600,00 кв.м., який розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Українська, 52, та додані до неї матеріали на 60 аркушах (в тому числі оригінал платіжного доручення № 403 від 15.10.2015р. на суму 1610,04 грн.) повернути без розгляду.

Суддя Соловйов В.М.