ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 р. Справа № 917/1823/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Златобанк" ОСОБА_1, 01030, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 17/52

до Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький завод технічного вуглецю", 39609, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Свіштовська, буд.4

про стягнення грошових коштів у сумі 262507,82 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники 19.10.2015 р.:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4

Представники 22.10.2015 р.:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: ОСОБА_3

Рішення виноситься після перерви, оголошеної в засіданні суду 19.10.2015 р. для подання сторонами додаткових доказів, про що сторони повідомлені під розписку.

Після виходу з нарадчої кімнати суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та оголосив дату складання повного рішення (ст.85 ГПК України).

Суть спору: розглядається позовна про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №180/30/13-КL від 20.16.2013 року, що станом на 10 серпня 2015 р. складає 209753,41 грн по сплаті відсотків та 52754,41 грн. пені.

Позов обґрунтовано посиланням на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за укладеним між сторонами кредитним договором № 91/19/13-KL від 03.04.2013 р. щодо сплати заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечують з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема посилаються на те, що позивач надав відповідачу платіжне доручення №6 від 13.02.2015 на перерахування коштів у розмірі 209 753,42 грн. на рахунок в АТ "Златобанк" №2285, яке отримане відповідачем 13.02.2015 р. Листом №857 від 25.03.2015 відповідач повідомив позивача щодо запровадження з 14.02.2015 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Златобанк", у зв'язку з чим вимога про виконання платіжного доручення №6 від 13.02.2015 на перерахування коштів на даний час не вбачається за можливе.

Таким чином, зазначає відповідач, ним були здійснені всі дії задля виконання умов кредитного договору №180/30/13 -КL від 20.16.2013 року.

Також представниками відповідача було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до набранням законної сили судовим рішенням Конституційного Суду України у справі за поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 р. №4452-VI.

Згідно ч. 1 ст.79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі можливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Суд, дослідивши матеріали справи, відмовляє в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки справа, яка розглядається в Конституційному суді України стосується положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 р. №4452-VI. Вимоги, викладені у позовній заяві, базуються на нормах цивільного та господарського законодавства. Таким чином, суд приходить до висновку, що розгляд питання про конституційність Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не позбавляє суду можливості розглядати спір і рішення Конституційного суду не вплине на рішення по даній справі оскільки не поширює свою дію на правовідносини, які виникли раніше.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив:

20 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ЗЛАТОБАНК» (далі - ПАТ «ЗЛАТОБАНК») та Публічним акціонерним товариством «Кременчуцький завод технічного вуглецю» (далі - ПАТ «КЗТВ») було укладено Кредитний договір № 180/30/13-KL (а.с. - 56-64, Т1).

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору № 180/30/13-KL від 20.106.2013 року (із змінами та доповненнями до нього) банк надає Позичальнику кредитні кошти в гривні у формі кредитної лінії для повернення обігових коштів з максимальним лімітом заборгованості в сумі 40 000 000,00 грн. ( п.1.1 Кредитного договору в редакції Додаткової угоди №1 від 19.02.2014 р., а.с. -165, Т1).

За користування кредитними коштами встановлюється плата у вигляді фіксованої процентної ставки в розмірі 21 процент річних за користування кредитними коштами в гривні (п. 1.4 Кредитного договору № 180/30/13-KL від 20.106.2013 року). Згідно додаткової угоди №2 від 30.07.2014 р. за користування кредитними коштами встановлюється плата у вигляді фіксованої процентної ставки (надалі за текстом "Проценти" в розмірі 24 проценти річних за користування кредитними коштами в гривні.

Строк повернення кредитних коштів по 19 червня 2015 року включно (п. 1.2 Кредитного договору).

Згідно з п. 2.5. кредитного договору, сплата процентів здійснюється за фактичний строк користування кредитом. При розрахунку процентів приймається рік і місяць, рівні календарній кількості днів. День повернення кредиту до розрахунку не приймається.

Пунктом 2.6 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитними коштами сплачуються за період з першого по останній день календарного місяця щомісячно по сьоме число (включно) місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів. Якщо останній день повернення кредиту та/або сплати процентів припадає на вихідний, святковий день або інший неробочий день, то позичальник має право повернути кредит та/або сплатити проценти наступного робочого дня. Проценти за останній місяць користування кредитом сплачуються в кінцеву дату повернення кредиту.

Матеріали справи також свідчать, що 19.02.2014 р. між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору; 30.07.2014 р додаткову угоду № 2 до Кредитного договору; 26.01.2015 між сторонами укладено договір про внесення змін до Кредитного договору (а.с. 165-168, Т1).

Як свідчать матеріали справи, позивач свої зобов'язання за кредитним договором в редакції Додаткових угод до Кредитного Договору, виконав належним чином, надавши відповідачу кредит 40 000 000,00 грн. з кінцевою датою повернення кредиту до 19 червня 2015 року включно, що підтверджується випискою про рух коштів на рахунку відповідача з 01.12.2014 р. по 13.05.2015 р. (а. с. 106-115, Т.1). Даний факт відповідачем не заперечується.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору, 20.06.2013 року між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та ПАТ «КЗТВ» було укладено Договір іпотеки.

За даними позивача, внаслідок неналежного виконання відповідачем умов Кредитного договору № 180/30/13-KL від 20.16.2013 р. за останнім станом на 10.08.2015 року утворилась заборгованість по сплаті процентів за лютий 2015 р. в розмірі 209 753,41 грн. та по сплаті пені в розмірі 52 754,41 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача 12.08.2015 року було направлено вимогу про виконання порушеного зобов'язання, проте, за даними позивача, станом на момент подачі даного позову відповідач заборгованість так і не погасив.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного:

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до частин 1,3 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити віддсотки.

Згідно з ч. 3 ст. 346 ГК України, кредити надаються банком під відсоток. Надання безвідсоткових кредитів забороняється, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частина 1 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У ст. 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання.

Факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором щодо сплати процентів в сумі 209753,41 грн за лютий місяць 2015 р. по кредитному договору № 180/30/13-KL від 20.106.2013 року підтверджуються матеріалами справи, тобто доведена позивачем належними доказами. За даних обставин, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню

Заперечення відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву, судом оцінюються критично та суд зазначає, що відповідно до ст. 30 України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", переказ вважається завершеним, зокрема, з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача.

Таким чином, враховуючи, що відповідач не надав суду доказів зарахування коштів на рахунок ПАТ "Златобанк", у суду відсутні підстави вважати зобов'язання відповідача по сплаті процентів за користування кредитними коштами за лютий місяць 2015 р. по кредитному договору № 180/30/13-KL від 20.106.2013 року виконаним.

Стосовно застосування відповідальності за порушення виконання грошових зобов'язань, суд виходить з наступного:

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 218 ГК України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач прострочив виконання грошових зобов'язань з повернення процентів за користування кредитними коштами.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною 6 ст. 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У Договорі сторони встановили, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, Позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення за кожен день прострочення та обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє Позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості (п. 4.1 Кредитного договору № 180/30/1-KL від 20.16.2013 року).

Позивачем надано розрахунок пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів (арк. справи 105, Т1). Суд перевірив нарахування пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів та прийшов до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення 52754,41 грн - пені за несвоєчасну сплату процентів по кредиту за період з 11.03.2015 р. по 10.08.2015 р.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, зясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд виходить з наступного:

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, та відповідно він не сплачував судовий збір за подання позову по даній справі, з урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, судовий збір в сумі 5250,16 грн. підлягає стягненню з відповідача до державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.33,43,49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький завод технічного вуглецю" (39609, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Свіштовська, буд.4, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Златобанк" ОСОБА_1 (місцезнаходження: 01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 17/52; код в ЄДР: 35894495) 209753,41 грн. заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами та 52754,41 грн. пені

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький завод технічного вуглецю" (39609, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Свіштовська, буд.4, ) до Спеціального фонду державного бюджету 5250,16 грн судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23.10.2015 р.

Суддя Н.Г. Гетя