ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 жовтня 2015 р. Справа № 918/970/15

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 - польського підприємства з іноземними інвестиціями у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 Україна"

про стягнення коштів в сумі 92 160 грн.

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_4, дов. № 196 від 15.01.2015 року

від відповідача:ОСОБА_5, дов. від 07.07.2015 року

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2015 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 - польського підприємства з іноземними інвестиціями у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 Україна" (відповідач) про стягнення збитків в розмірі 92 160,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

Відповідач, без жодної правової підстави та усупереч вимогам чинного законодавства, використовує об'єкт нерухомого майна, належний позивачу на праві власності, у зв'язку з чим останній позбавлений можливості використовувати його для здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку.

Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 92 160,00 грн.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 22, 216, 217, 218, 224, 225 ГК України, ст. 1212 ЗК України тощо.

Ухвалою суду від 25.08.2015 року порушено провадження, розгляд справи призначено на 07.09.2015 року.

Ухвалою суду від 07.09.2015 року розгляд справи відкладено на 14.09.2015 року.

14.09.2015 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, оскільки позивачем не доведено, що доходи, про якій йдеться в позовній заяві, були ним одержані у будь-якому випадку у разі належного виконання боржником своїх обов'язків. Крім того, відповідач просить суд застосувати до заявлених позовних вимог позовну давність.

Ухвалою суду від 14.09.2015 року розгляд справи відкладено на 12.10.2015 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03.10.2008 року між ОСОБА_6 (продавець) та позивачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу адмінбудівлі цеху мінеральної води, посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу ОСОБА_7

Право власності на адмінбудівлю цеху мінеральної води Г-2 загальною площею 542,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Рівненська область, Сарненський район, м. Сарни, вул. Белгородська, 31, набуто ОСОБА_6 (продавцем) на підставі рішення третейського суду, зареєстровано в електронному реєстрі 27.05.2008 року в книзі № 2 КП Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації за № 5-1069, та виконавчого листа Рівненського міського суду від 13.05.2008 року.

Право власності позивача на адмінбудівлю цеху мінеральної води зареєстровано в КП Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.10.2008 року за № 20600160, реєстраційний № 23417098.

Рішенням Сарненської міської ради №725 від 14.11.2008 року адмінбудівлі цеху мінеральної води, що знаходиться за адресою: м. Сарни, вул. Бєлгородська, 31, яка належить позивачу на праві приватної власності, присвоєно адресу: м. Сарни, вул. Бєлгородська, 31/11. Зміну адреси внесено до державного реєстру, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.03.2009 року за №22223425, реєстраційний № 23417098, номер запису 5-1069 в книзі 2.

24.04.2013 року Реєстраційною службою Сарненського районного управління юстиції Рівненської області видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого власником адмінбудівлі цеху мінеральної води Г-2, що знаходиться за адресою: м. Сарни, вул. Белгородська, 31/11, є позивач.

У той же час, відповідач чинить перешкоди позивачу у використанні ним адмінбудівлі цеху мінеральної води, використовуючи вказане приміщення, як власне, зокрема здає його в оренду.

Так, 10.01.2008 року між відповідачем (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 укладено договір оренди, предметом якого є нежитлове приміщення площею 28.1 кв. м., що розташоване на другому поверсі адмінбудівлі цеху мінеральної води, позначене літерою Г-2, за адресою: м. Сарни, вул. Бєлгородська, 31 /11.

Пунктом 3.1 договору визначено, що строк оренди складає 2 роки 10 місяців з моменту підписання договору.

Орендар за користування орендованим майном сплачує орендну плату; розмір орендної плати становить 15 360,00 грн. на рік за фактичний час використання (п.п. 4.1, 4.2 договору).

Обставини, пов'язані з тим, що вказане приміщення не належить на праві власності відповідачу, про незаконність надання йому у власність земельної ділянки під адмінбудівлею цеху мінеральної води, про перешкоджання позивачеві використовувати майно, належне йому на праві власності, про відсутність правових підстав для здачі його в оренду та про визнання вказаного договору оренди недійсним, встановлено постановою Вищого господарського суду України від 02.12.2010 року у справі № 14/28, рішенням Господарського суду Рівненської області від 25.04.2013 року у справі № 918/432/13, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.07.2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 23.09.2013 року, постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 18.04.2013 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05.08.2013 року, рішенням Господарського суду Рівненської області від 09.04.2014 року у справі № 918/91/14, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.06.2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 30.09.2014 року, рішенням Господарського суду Рівненської області від 02.10.2014 року у справі № 918/223/14, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.11.2014 року.

У силу вимог ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто факт незаконного використання відповідачем приміщення адмінбудівлі цеху мінеральної води Г-2, що знаходиться за адресою: м. Сарни, вул. Белгородська, 31/11, та чинення ним перешкод позивачеві у користуванні його майно є доведеним, а тому повторному доказуванню не підлягає.

Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки у вигляді упущеної вигоди, завдані останнім у зв'язку з неможливістю використання позивачем належного йому на праві власності майна.

При цьому розмір збитків позивач обґрунтовує розміром орендної плати (15 360,00 грн. на рік), погодженим відповідачем (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 (орендарем) за договором оренди від 10.01.2008 року.

Суд, проаналізувавши норми чинного законодавства, якими врегульовані поняття та підстави відшкодування шкоди, встановив таке.

У силу вимог ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав.

Статтею 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки), наявність та розмір понесених збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Терміном "збитки" позначаються наслідки правопорушення, які виражаються у зменшенні майнової сфери потерпілого у результаті порушення належного йому права або блага. Протиправною поведінкою (дією або бездіяльністю) є будь-яка поведінка, яка суперечить правовим нормам. Причинний зв'язок - це відповідний об'єктивно існуючий зв'язок між явищами, при якому одне явище, яке передує, при відповідних умовах породжує, викликає інше явище - наступне. Відповідальність за заподіяні протиправною поведінкою збитки виникає при наявності вини особи, що заподіяла збитки.

Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків.

Застосування цього способу захисту визначається положенням ст. 22 ЦК і проводиться як у договірних зобов'язаннях (ст. 611 ЦК), так і в позадоговірних зобов'язаннях (гл. 82 ЦК), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків.

Як встановлено судом з матеріалів справи, йдеться про позадоговірні зобов'язання між позивачем та відповідачем.

Так, ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Крім того, ЦК України містить ще одну спеціальну норму, яка врегульовує можливість відшкодування шкоди.

Зокрема, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому майно.

Положення гл. 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжує такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Законодавець розрізняє такі види зобов'язань із безпідставного збагачення: 1) зобов'язання із безпідставного набуття майна, тобто майно набувача збільшується, а майно потерпілого зменшується; 2) зобов'язання із безпідставного збереження майна, тобто збереження майна з боку набувача і зменшення або незбільшення майна з боку потерпілого.

На відміну від безпідставного набуття майна, яке завжди обумовлює збільшення обсягу майна набувача, при другій формі безпідставного збагачення збереженні однією особою свого власного майна за рахунок майна потерпілого обсяг майна набувача зберігається (тобто ані зростає, ані зменшується), хоча за звичайних обставин і повинен був би зменшитися, якщо б не були використані відповідні майнові ресурси потерпілого.

Здійснення такого набуття чи збереження майна за рахунок іншої особи відбувається, як правило, шляхом зменшення майна потерпілого внаслідок втрати якоїсь його частини чи неодержання доходу, на який потерпілий правомірно міг би розраховувати; відсутність для набуття чи збереження майна будь-яких правових підстав (відповідної вказівки закону чи іншого правового акта, правочину сторін).

Найпоширенішою формою безпідставного збагачення є набуття особою того, що їй не належить і не повинно належати. У такому разі одна особа отримує без будь-яких на це правових підстав майно іншої особи Але для виникнення зобов'язань внаслідок безпідставного збагачення (на відміну від суміжних з ними зобов'язань про відшкодування шкоди) вина набувача не має жодного значення у будь-якому випадку він повинен негайно та у повному обсязі повернути потерпілому усе безпідставно ним набуте майно.

У результаті безпідставного збагачення (незалежно від форми, в якій воно сталося) у набувача виникають зобов'язання, передбачені у ст. 1213 та ст. 1214 ЦК України, а у потерпілого - відповідне право вимагати їх виконання.

За приписами ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

З наведеної норми вбачається, що при фактичному отриманні набувачем доходів внаслідок використання безпідставно набутого чи збереженого ним майна, відшкодуванню підлягають у повному обсязі усі доходи, що мали місце з моменту, коли набувач довідався про своє безпідставне збагачення, незалежно від того, чи міг би здобути від свого майна такі доходи сам потерпілий.

Суд, оцінивши фактичні обставини справи, вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми, що регулюють порядок набуття чи збереження майна за рахунок іншої особи.

При цьому суд виходив з того, що застосовуючи норму права, слід співставити фактичні обставини зі змістом відповідної норми, визначитись, чи не суперечить її застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини, та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Суд вважає за необхідне також зазначити, що неприпустимою є ситуація, за якої власник майна упродовж 7 років позбавлений можливості ефективно використовувати свою власність, а засоби правового захисту, у тому числі судові, не призвели до жодного правового результату та реального захисту порушеного права.

З урахуванням наведеного вбачається, що відповідач, здаючи в оренду майно, яке йому не належить на праві власності, тобто без достатньої правової підстави, одержав доходи від використання такого майна у вигляді орендної плати, тобто безпідставно збагатився за рахунок позивача.

Як зазначалося, 10.01.2008 року між відповідачем (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, належного на праві власності позивачу, строк оренди якого склав 2 роки 10 місяців з моменту підписання договору, а розмір орендної плати - 15 360,00 грн. на рік за фактичний час використання.

При цьому п. 9.9. договору оренди передбачено, що якщо орендар продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця, договір вважається продовженим на строк, який був раніше встановлений договором.

У матеріалах справах не міститься доказів заперечень відповідача щодо продовження договірних відносин з орендарем, отже останній вважається продовженим на строк, який був раніше встановлений договором.

У свою чергу, рішенням Господарського суду Рівненської області у справі № 918/223/14 від 02.10.2014 року, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.11.2014 року, договір оренди нерухомого майна від 10.01.2008 року, укладений між відповідачем та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8, визнано недійсним.

З урахуванням вимог ст. 216 ЦК України та ст. 85 ГПК України зобов'язання за договором оренди нерухомого майна припинилися 18.11.2014 року.

Отже, всі доходи, які відповідач одержав або міг одержати від використання майна позивача підлягають відшкодуванню останньому. При цьому початковим моментом, з яким законодавець пов'язує виникнення відповідного обов'язку, є час, коли особа дізналася або могла дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави.

Як стверджує відповідач, він дізнався про те, що адмінбудівля цеху мінеральної води йому не належить, з ухвали Господарського суду Рівненської області у справі № 14/28 від 04.09.2009 року (про роз'яснення рішення), за якою адмінбудівля цеху мінеральної води не була предметом судового розгляду у цій справі та право власності на неї не визнавалося.

У свою чергу, позивач просить суд стягнути з відповідача 92 160,00 грн., які відповідач отримав за договором оренди нерухомого майна з 2008 року по 2013 рік (по 15 360,00 грн. щорічно), що стверджується прибутковими касовими ордерами від 31.12.2008 року на суму 15 360,00 грн., від 31.12.2009 року на суму 15 360,00 грн., від 31.12.2010 року на суму 15 360,00 грн., від 31.03.2011 року на суму 3 840,00 грн., від 30.06.2011 року на суму 3 840,00 грн., від 30.09.2011 року на суму 3 840,00 грн., від 31.12.2011 року на суму 3 840,00 грн., від 31.03.2012 року на суму 3 840,00 грн., від 30.06.2012 року на суму 3 840,00 грн., від 30.09.2012 року на суму 3 840,00 грн., від 31.12.2012 року на суму 3 840,00 грн., від 31.03.2013 року на суму 3 840,00 грн., від 30.06.2013 року на суму 3 840,00 грн., від 30.09.2013 року на суму 3 840,00 грн., від 31.12.2013 року на суму 3 840,00 грн.

З урахуванням наведеного, відповідач повинен відшкодувати позивачу орендну плату, отриману ним за договором оренди нерухомого майна, за період з 04.03.2009 року (момент, коли відповідач дізнався про володіння майном без достатньої правової підстави) по 31.12.2013 року (кінцевий момент розрахунку, визначений позивачем), тобто 74 190,24 грн. за період з 04.03.2009 року по 31.12.2013 року (12 750,24 грн. (2009 рік) + 15 360,00 грн. (2010 рік) + 15 360,00 грн. (2010 рік) + 15 360,00 грн. (2011 рік) + 15 360,00 грн. (2012 рік) + 15 360,00 грн. (2013 рік) (303 дні у 2009 році, розмір орендної плати за 2009 рік - 12 750,24 грн.) (розмір орендної плати за один день становить 42,08 грн. (15 360,00 грн. х 1/365)).

У той же час відповідачем подано заяву про застосування позовної давності.

За ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивач дізнався як про порушення свого права, так і про особу, яка його порушує, по суті з моменту набуття права власності на об'єкт нерухомого майна (про що свідчать Акти про ненадання дозволу пройти на територію та будівлю власника від 20.01.2009 року та від 26.02.2009 року, судові рішення, долучені до матеріалів справи тощо).

У той же час позивач звернувся до суду з відповідним позовом лише 25.08.2015 року, що стверджується відміткою служби діловодства господарського суду.

Враховуючи, що порушення зі сторони відповідача триває з 2008 року по день звернення до суду, тобто є триваючим, отже до заявлених позовних вимог слід застосувати позовну давність за період до 25.08.2012 року.

Отже, до задоволення належать вимоги позивача про стягнення з відповідача доходів, одержаних ним від використання майна, належного позивачу, за період з 25.08.2015 року по 31.12.2013 року, розмір яких становить 20 774,13 грн. (129 днів за 2012 рік - 5 414,13 грн. (129 днів х 41,97 грн. (15 360,00 грн. х 1/366 днів у 2012 році)) + 15 360,00 грн. за 2013 рік).

Судом також досліджено обставини, пов'язані із вчиненням відповідачем дії, що свідчать про визнання ним сум, що є предметом цього спору.

Так, ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З наявних матеріалів справи та пояснень присутніх представників сторін судом не встановлено обставин, пов'язаних із вчиненням відповідачем дії, що свідчать про визнання ним як факту порушення, так і заявленої до стягнення суми.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Щодо клопотання позивача про відновлення пропущеної позовної давності, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

У свою чергу, питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Відсутність відповідної можливості підлягає доведенню на загальних підставах, тобто з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.

Як вбачається із клопотання позивача, останнє обґрунтоване тим, що позивач вперше дізнався про те, що належне йому на праві власності майно здається відповідачем в оренду, при розгляді господарським судом справи № 918/432/13, рішення у якій прийняте 25.04.2013 року, а сам договір оренди визнано недійсним у судовому порядку 18.11.2014 року (набрання рішенням місцевого суду у справі № 918/223/14 законної сили після його перегляду в апеляційному порядку).

У той же час, виходячи з вимог ст.ст. 256, 261 ЦК України, захист порушеного права особи пов'язується з днем, коли їй стало відомо по вчинене порушення або про особу, яка його вчинила, та не має жодного відношення до дій порушника, вчинених щодо майна позивача, та отриманих у зв'язку з цим доходів чи іншої вигоди.

Зважаючи, що позивачу стало відомо про порушення його права власності у 2008 році, а про існування відносин з оренди майна, належного позивачу, на початку 2013 року, відтак позивач не був позбавлений можливості захистити своє порушене право в межах позовної давності. При цьому суд зазначає, що для звернення до суду з відповідним позовом потреби у визнанні недійсним договору оренди в судовому порядку не було.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання причин пропуску позовної давності поважними.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, вимоги позивача визнаються судом такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 - польського підприємства з іноземними інвестиціями у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 Україна" (вул. Соборна,370, м. Рівне, 33000, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (вул. В. Чорновола,10, м. Рівне, 33028, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 20 774,13 грн. та 415,46 грн. судового збору.

У задоволенні позовних вимог про стягнення71 385,87 грн. відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 12.10.2015 року.

Суддя Андрійчук О.В.