РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015Справа №910/22186/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»

про стягнення 7 727,42 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Білоконь І.В. (представник за довіреністю №572/18 від 03.03.2015р.);

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (надалі також - відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 7 727,42 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити виплату страхового відшкодування.

Відповідачем надано до матеріалів справи відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти задоволення позовних вимог заперечує повністю, посилаючись при цьому на те, що позивачем не надано до матеріалів справи докази на підтвердження вини страхувальника відповідача в скоєнні ДТП. Посилання позивача лише на відомості з органу Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України не дає підстав вважати, в розумінні ст. 1188 Цивільного кодексу України та ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, та не встановлює факт протиправності поведінки певної особи і наявності її вини.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, їй присвоєно №910/22186/15, розгляд призначено на 29.09.2015р.

Також, судом ухвалено направити запит від 27.08.2015р. до Моторного (транспортного) страхового бюро України для отримання завіреної копії страхового полісу №АС/5783118.

10.09.2015р. до суду надійшла відповідь від Моторного (транспортного) страхового бюро України №7/2-5/25143 від 08.09.2015р., яка містить інформацію щодо страхового полісу №АІ/7230296 та страхового полісу №АС/5783118.

В судове засідання 29.09.2015р. представники від відповідача не з'явились, у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено до 13.10.2015р.

В судове засідання 13.10.2015р. представник від відповідача не з'явився повторно, заяв та клопотань до суду не надіслав.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 13 жовтня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (страховик за Договором страхування) та Ткач Златою Сергіївною (надалі також - страхувальник) 09.09.2013р. було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №185280Га/13л (далі - Договір страхування), згідно з умовами якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню автомобіля «Jeep Compass» реєстраційний номер ВВ 7779 СН (надалі також - застрахований автомобіль).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

23.04.2014р., в м. Луганську в н/п Артемівський по вул. 2-га Краснознаменна 20а, Горбуновський Андрій Леонідович, керуючи автомобілем «Opel Vectra», реєстраційний номер АН 1677 ВТ, здійснив наїзд на транспортний засіб «Jeep Compass» реєстраційний номер ВВ 7779 СН, що перебував під керуванням Русинової Злати Сергіївни.

Зазначена обставина підтверджується наявною в матеріалах справи копією Відомостей №9378917, складених ДАІ.

Відповідно до Рахунку на оплату №1030 від 06.05.2014р., складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Прайм Кар», вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Jeep Compass» реєстраційний номер ВВ 7779 СН, становить 7 727,42 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту №1.001.14.07125/VESKO14218 від 20.05.2014р. та розрахунку до нього, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 7 727,42 грн.

Враховуючи зазначене, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив страхове відшкодування в сумі 7 727,42 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №109228 від 21.05.2014р. на зазначену суму.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 7 727,42 грн. (сума виплаченого страхового відшкодування) право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як стверджує позивач, вина Горбуновського А.Л. в скоєнні ДТП підтверджується відомостями ДАІ, в яких міститься інформація, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення останнім пункту 10.9. Правил дорожнього руху, затверджених постаново Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306.

Судом встановлено, що згідно з інформацією, яка міститься у відомостях №9378917, за фактом вказаного ДТП складено адміністративний протокол АВ2№80766 та направлено матеріали ДТП до суду Ленінського району.

Як вбачається з матеріалів справи, у суду відсутні докази щодо винесення судом Ленінського району відповідної постанови за результатами розгляду адміністративних матеріалів відносно Горбуновського А.Л.

Також, в матеріалах справи відсутня належним чином засвідчена копія адміністративного протоколу АВ2№80766.

Під час розгляду справ про відшкодування шкоди, завданої внаслідок зіткнення транспортних засобів, наявність або відсутність вини кожного з володільців джерела підвищеної небезпеки встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ст. 32 ГПК України є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Відсутність своєї вини відповідно до вимог ст. 1188 ЦК України має доводити заподіювач шкоди, а не позивач має доводити наявність вини відповідача, хоча він не позбавлений цього права.

Як зазначено в Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках, складеному Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, аналіз розглянутих судами справ свідчить про те, що суди дотримуються зазначених положень закону. При цьому у більшості випадків доказами вини відповідача у завданні шкоди позивачу є постанова суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, що потягло пошкодження транспортних засобів.

Таку практику слід визнати правильною, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, доказом вини страхувальника відповідача в скоєнні ДТП можуть бути вирок у кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано до суду ані вироку у кримінальній справі, ані постанови суду у справі про адміністративне правопорушення щодо встановлення вини Горбуновського А.Л. в ДТП.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 1188 Цивільного кодексу України та ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, якими б встановлювалась вина страхувальника Горбуновського А.Л. в ДТП, що мала місце 23.04.2014р.

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/22186/15 позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір позивача в розмірі 1 827,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на останнього.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.10.2015р.

Суддя С.М. Морозов