КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2015 р. Справа№ 910/15385/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Корзаченко В.М. - за дов.

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Київській області

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015

у справі № 910/15385/15 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Приватного підприємства «Автомагістраль»

до Служби автомобільних доріг у Київській області

про стягнення 6 548 219, 43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Автомагістраль» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог; том 1, а.с. 81-82) до Служби автомобільних доріг у Київській області (далі, відповідач) про стягнення 3% річних в сумі 238 675,95 грн. за період з 26.03.2015 по 04.08.2015 включно, а також 6 511 755,06 грн. інфляційних втрат за період з 01.03.2015 по 30.06.2015.

В обґрунтування позовних вимог ПП «Автомагістраль» зазначило, що відповідачем прострочено виконання зобов'язання з оплати виконаних робіт за Договором №32Д-13 від 10.09.2013 та за Договором №33Д-13 від 13.09.2013 на виконання робіт з капітального ремонту автомобільної дороги М-05 Київ-Одеса на ділянці км 36+500 - км 38+500 в межах Київської області, що є підставою для стягнення з відповідача 3% річних та втрат від інфляції. Обставини неналежного виконання зобов'язань відповідачем за вищевказаними договорами встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 у справі №910/21892/14 і в силу приписів статті 35 Господарського процесуального кодексу України повторного доказування не потребують.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 у справі №910/15385/15 позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення зі Служби автомобільних доріг у Київській області на користь Приватного підприємства «Автомагістраль» 3% річних в сумі 238 675 (двісті тридцять вісім тисяч шістсот сімдесят п'ять) грн. 95 коп., інфляційних втрат в розмірі 6 511 755 (шість мільйонів п'ятсот одинадцять тисяч сімсот п'ятдесят п'ять) грн. 06 коп., а також 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що грошове зобов'язання відповідача перед позивачем в сумі 21 999 172,49 грн. у жодний із передбачених чинним законодавством способів не припинилось, має місце прострочення його виконання у заявлений позивачем період, що згідно статті 625 Цивільного кодексу України є підставою для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат у визначеній позивачем сумі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 у справі №910/15385/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що його вини у простроченні виконання зобов'язання немає, а тому він не повинен нести відповідальність за порушення такого зобов'язання. Оскільки кошти на оплату заборгованості позивачу за виконані роботи по Договору не надходили на рахунки відповідача від головного розпорядника бюджетних коштів, то, фактично, кошти не перебували у його розпорядженні і, відповідно, відповідач ними не користувався.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу у справі № 910/15385/15 передано на розгляд судової колегії Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Отрюха Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2015 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 08.10.2015.

01.10.2015 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити рішення суду першої інстанції у справі № 910/15385/15 без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 08.10.2015, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, колегія суддів, заслухавши думку представника позивача, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти доводів, викладених відповідачем у апеляційній скарзі, просив у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, 10.09.2013 між Службою автомобільних доріг у Київській області, як замовником, та Приватним підприємством «Автомагістраль», як підрядником, укладено Договір № 32Д-13 на виконання робіт з капітального ремонту автомобільної дороги М-05 Київ-Одеса на ділянці км 36+500 - км 38+500 в межах Київської області (залишки робіт та додаткові роботи), відповідно до умов якого сторони погодили, що підрядник зобов'язується до грудня 2014 року виконати роботи з капітального ремонту автомобільної дороги М-05 Київ-Одеса на ділянці км 36+500 - км 38+500 в межах Київської області (залишки робіт та додаткові роботи), а замовник - прийняти і оплатити такі роботи.

Також, 13.09.2013 між Службою автомобільних доріг у Київській області, як замовником, та Приватним підприємством «Автомагістраль», як підрядником, укладено Договір №33Д-13 на виконання робіт з капітального ремонту автомобільної дороги М-05 Київ-Одеса на ділянці км 38+500 - км 42+000 в межах Київської області (залишки робіт та додаткові роботи), відповідно до умов якого сторони погодили, що підрядник зобов'язується до грудня 2014 року виконати роботи з капітального ремонту автомобільної дороги М-05 Київ-Одеса на ділянці км 38+500 - км 42+000 в межах Київської області (залишки робіт та додаткові роботи), а замовник - прийняти і оплатити такі роботи.

Пунктами 4.2. Договорів визначено, що замовник здійснює щомісячні та проміжні платежі за виконані роботи на підставі документів, визначених пунктом 4.1., підписаних уповноваженими представниками сторін в межах обсягів надходження коштів від Головного розпорядника коштів державного бюджету та інших джерел фінансування.

Відповідно до Актів приймання виконаних будівельних робіт за Договором № 32Д-13 та Договором №33Д-13, Приватним підприємством «Автомагістраль» виконано роботи на загальну суму 21999172,49грн., а саме: за Договором № 32Д-13 від 10.09.2013 - на суму 8591325,44 грн., а за Договором №33Д-13 від 13.09.2013 - на суму 13407847,05 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 у справі № 910/21892/14 присуджено до стягнення з відповідача 21 999 172,49 грн. основного боргу, 329 083,52 грн. 3 % річних, 2 815 894,08 грн. інфляційних втрат та 66 802,92 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 у справі № 910/21892/14 залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що відповідач, в порушення норм Цивільного кодексу України та умов Договору № 32Д-13 та Договору №33Д-13, не здійснив повну оплату за виконані роботи, чим порушив свої договірні зобов'язання.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/3208/15-г, яке набрало законної сили 21.04.2015, з відповідача на користь позивача було присуджено до стягнення 3% річних в сумі 305 577,55 грн. за прострочення виконання зобов'язань за Договором №32Д-13 від 10.09.2013 та Договором №33Д-13 від 13.09.2013 в період з 08.10.2014 по 28.02.2015, а також інфляційні втрати в сумі 3 669 579,08 грн. за період з 01.10.2014 по 28.02.2015.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні від 25.07.2002 по справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи зазначене, факт порушення відповідачем договірних зобов'язань повторного доведення не потребує.

Згідно пункту 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.11.2008 № 01-8/685 «Про практику застосування у вирішенні спорів деяких норм чинного законодавства (за матеріалами справ, розглянутих Верховним Судом України)», чинне законодавство не заперечує звернення кредитора до господарського суду з вимогою щодо стягнення з боржника суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за період після прийняття судом рішення про стягнення відповідної заборгованості.

Водночас, як зазначено у пункті 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися.

Вказана стаття також передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов'язання проценти річних.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Належних та допустимих доказів виконання грошових зобов'язань перед позивачем з оплати 21 999 172,49 грн. заборгованості за Договором № 32Д-13 від 10.09.2013 та Договором №33Д-13 від 13.09.2013 відповідач суду не надав.

Отже, грошове зобов'язання відповідача перед позивачем в сумі 21 999 172,49 грн. не припинилось, а відтак, має місце прострочення його виконання у заявлений позивачем період, що згідно статті 625 Цивільного кодексу України є підставою для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Враховуючи зазначене, колегія суддів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних, вважає його арифметично вірним, а висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 238 675,95 грн. за період з 26.03.2015 по 04.08.2015 включно, а також 6 511 755,06 грн. інфляційних втрат за період з 01.03.2015 по 30.06.2015 законними та обґрунтованими.

Що стосується доводів відповідача про відсутність його вини у несвоєчасній оплаті послуг, і, як наслідок, відсутність підстав для стягнення інфляційних і річних, слід зазначити, що згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з того з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої.

Стосовно доводів відповідача щодо відсутності підстав для застосування до нього будь-яких санкцій за порушення строків оплати у зв'язку з тим, що кошти на оплату заборгованості позивачу за виконані роботи по Договорам не надходили на рахунки відповідача від головного розпорядника бюджетних коштів, а відтак, не перебували у його розпорядженні і, відповідно, відповідач ними не користувався, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Приватного підприємства «Автомагістраль», а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Служби автомобільних доріг у Київській області є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 у справі № 910/15385/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 у справі № 910/15385/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/15385/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко