ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р. Справа № 921/419/15-г/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бонк Т. Б.

суддів Бойко С.М.

Якімець Г.Г.

при секретарі судового засідання І.Борщ

за участю представників сторін:

від позивача - Козак А.Ю. (представник за довіреністю)

від відповідача (скаржника) - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Тернопільській області № 08-3/860 від 15.07.2015 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 23.06.2015 року (суддя Андрусик Н.О.)

у справі №921/419/15-г/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцькавтодор - Сервіс", м.Луцьк

до відповідача: Служби автомобільних доріг у Тернопільській області, м.Тернопіль

про cтягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Тернопільської області від 23.06.2015 року у справі №921/419/15-г/17 позовні вимоги задоволено. Стягнуто зі Служби автомобільних доріг у Тернопільській області - 297472грн. 00коп боргу, 24955,03грн. пені, 120119,19грн інфляційних нарахувань, 5403,39грн. 3% річних та 8959,00грн. в повернення сплаченого судового збору на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцькавтодор - Сервіс".

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач у встановлений строк не виконав своє зобов'язання щодо оплати виконаних позивачем робіт в повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася спірна заборгованість, на суму якої позивачем нараховано пеню, інфляційні нарахування та 3% річних. Відсутність бюджетних асигнувань на фінансування робіт за договором не може бути підставою для звільнення відповідача від обов'язку оплатити відповідні роботи, оскільки в разі відсутності коштів для оплати робіт замовник мав право та можливість призупинити виконання умов договору з моменту, коли відповідачу стало відомо про такі обставини. Також, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника щодо оплати прийнятих робіт і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

В апеляційній скарзі відповідач просить дане рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог мотивуючи це тим, що укладеним між сторонами договором на ремонт проїзної частини передбачено, що замовник виконує свої зобов'язання по даному договору лише в межах відкритих бюджетних асигнувань (виділених бюджетних коштів. Позивач проводив поетапну оплату виконаних відповідачем робіт. Судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що Служби автомобільних доріг у Тернопільській області є одержувачем бюджетних коштів за відповідними бюджетними асигнуваннями, а не їх розпорядником. Посилання суду першої інстанції на те, що підряднику не було відомо про затримки з фінансуванням не відповідає дійсності. Позивачем платіжні документи на решту суми основного боргу були пред'явлені до виконання і на даний час знаходяться в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Тернопільській області. Відтак, позивач вживає всіх необхідних заходів для виконання своїх зобов'язань за договором.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив оскаржуване рішення залишити без змін, мотивуючи це тим, що судом першої інстанції вірно встановлено те, що Акт приймання виконаних підрядних робіт та довідка про вартість виконаних підрядних робіт підписані представниками обох сторін, а, отже роботи є виконаними підрядником та прийнятими замовником, та повинні бути оплаченими замовником. Від відповідача не надходило жодних повідомлень про відсутність чи затримку фінансування, як це обумовлено договором. У разі відсутності коштів для оплати замовник був вправі та мав фактичну можливість призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати робіт, а не приймати їх результати. Судом першої інстанції вірно присуджено до стягнення з відповідача суму пені, 3 % річних та інфляційні втрати у зв'язку з простроченням договірного зобов'язання. Зі сторони відповідача не надходило зауважень щодо правильності проведених нарахувань штрафних санкцій, а також не було заявлено клопотання про зменшення розміру нарахованої пені.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши пояснення представника позивача у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.05.2014р. між Службою автомобільних доріг у Тернопільській області, як Замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцькавтодор-Сервіс", як Виконавцем, укладено договір №02/05 (далі - договір), згідно умов якого Замовник зобов'язався прийняти по акту прийому-передачі та оплатити при відсутності недоліків роботи, а Виконавець, в свою чергу, зобов'язався на свій власний ризик виконати роботи з ремонту пошкоджень, руйнувань та деформацій покриття проїзної частини на автомобільній дорозі державного значення М-19 Доманове (на Брест) - Ковель - Чернівці - Тереблече (на Бухарест) км 270+600- км270+900 в Тернопільській області згідно вимог діючих нормативно-правових актів, зокрема, Технічних правил ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування України, Класифікації робіт з ремонтів автомобільних доріг загального користування, СОУ 42.1-0:2012 "Порядок Визначення вартості капітального та поточного ремонтів автомобільних доріг загального користування (державного та місцевого значення)", СОУ 45.2-5:2010, СОУ Д.2.2- 13617440:2006, ДСТУ БД.1.1-1:2013, ГБН Г.1-218-182:2011 (п.п.1.1-1.2, 3.1, 4.2, 10.4 договору).

Згідно пункту 2.1 договору та договірної ціни глина вартість договору становить 812461,00грн (з ПДВ). Передбачено, що фінансування робіт здійснюватиметься за рахунок і в межах виділених державних коштів та відповідно до плану фінансування (п.8.1 договору).

У розділі 9 договору сторонами узгоджено порядок проведення розрахунків за виконані роботи. Зокрема, вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті визначаються у порядку, встановленому в СОУ 42.1-0:2012 "Порядок визначення вартості капітального та поточного ремонтів автомобільних доріг загального користування (державного та місцевого значення)", СОУ 45.2-5:2010, СОУ Д.2.2-13617440:2006, ДСТУ БД.1.1-1:2013, ГБН Г.1-218-182:2011 (п.9.6 договору).

При цьому Замовник здійснює розрахунки за виконані роботи шляхом перерахування відповідних коштів на рахунок Виконавця на підставі "Актів приймання виконаних підрядних робіт" (форма №КБ-2в) та "Довідок про вартість виконаних підрядних робіт" (форма №КБ3), які готує Виконавець, підписує їх та надає Замовнику для прийняття робіт. Звірку Актів з фактично виконаними роботами здійснюють Виконавець разом з представником Замовника (п.п.9.1-9.4 договору).

Згідно пунктів 9.5, 9.7 договору Замовник може здійснювати проміжні платежі за виконані роботи після підписання акту приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт та виконує свої зобов'язання по даному договору лише в межах відкритих асигнувань (виділених бюджетних коштів) і зобов'язаний своєчасно інформувати Виконавця про будь-які затримки із фінансуванням робіт.

Несвоєчасне або неналежне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором забезпечено пенею в розмірі облікової ставки Національного банку України від суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов'язання за кожний день прострочення. Крім того, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законом та договором (п.п.12.2, 12.6 договору).

Договір набрав чинності з 27.05.2014р. (дати його підписання сторонами) та діє до повного виконання сторонами передбачених ним зобов'язань (п.14.2 договору).

Факт виконання позивачем робіт з ремонту пошкоджень, руйнувань та деформацій покриття проїзної частини на автомобільній дорозі державного значення М-19 Доманове (на Брест) - Ковель - Чернівці - Тереблече (на Бухарест) км 270+600- км270+900 в Тернопільській області підтверджується наявними в матеріалах справи та підписаними обома сторонами без зауважень актами приймання виконаних підрядних робіт та довідками про вартість виконаних підрядних робіт за: червень 2014 року на суму 122500,00грн та на суму 392489,00грн та за вересень 2014 року на суму 297472,00грн, що не заперечується сторонами належними та допустимими доказами, а навпаки - підтверджено підписами уповноважених представників на Актах та Довідках, які є підставою для здійснення розрахунків по договору.

Тобто загалом позивачем виконано робіт на суму - 812 461,0 грн.

11.08.2014 року відповідачем було оплачено частину основної суми за виконані роботи в розмірі 122 500,0 грн., що підтверджується копією платіжного доручення.

В порядку досудового врегулювання спору, позивач 23.10.2014р. звернувся з претензією №428 щодо погашення решти суми існуючого боргу в розмірі 689 961,0 грн. протягом семи днів з дня отримання даної вимоги. Таку вимогу відповідачем отримано 30.10.2014р. (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення долучено до матеріалів справи), однак Службою дані вимоги позивача виконані частково на суму 392 489,00грн (платіжне доручення №548 від 28.11.2014р.).

Отже, Службою автомобільних доріг у Тернопільській області здійснено часткову оплату виконаних ремонтних робіт на загальну суму 514 989,00грн. (платіжні доручення №436 від 11.08.2014 року на суму 122500,00грн та №548 від 28.11.2014р. на суму 392489,00грн).

Таким чином, неоплаченими залишилися роботи, виконані Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцькавтодор - Сервіс" у вересні 2014 року на суму 297 472,00грн.

У матеріалах справи відсутні докази оплати вказаної суми основної заборгованості у встановлений строк.

Відтак, предметом позову є стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 297472,00грн., пені в розмірі 24955,03 грн., 3% річних з простроченої суми - 5403,39 грн., інфляційних втрат в розмірі - 120 119, 19грн.

У відповідності до вимог ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Таким чином, цивільні права та обов'язки виникають з договорів, тобто носять диспозитивний характер. Це полягає у обов'язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов'язання, визначені умовами договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами, а одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 525, 629 ЦК України).

Частиною другою статті 193 ГК України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

В силу приписів ст.ст. 11,16,509 ЦК України та ст.ст. 1,2 ГПК України кредитору належить право у судовому порядку вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Між тим, із системного аналізу правовідносин, що склалися між сторонами та норм закону, які їх регулюють, вбачається, що між сторонами виник спір з підстав непогашення заборгованості за виконані роботи по договору підряду в повному обсязі. Отже, за змістом ч.1 ст.509, ч.3 ст.510, ч.1 ст.837 ЦК України, ч.1 ст. 173 ГК України правовідносини, які виникли між сторонами є грошовим зобов'язаннями, за якими замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Згідно приписів ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як встановлено вище, позивачем у червні та вересні 2014 року виконано підрядні роботи на загальну суму 812461,00грн, з яких Службою автомобільних доріг у Тернопільській області оплачено на суму 514 989,00грн. Залишок боргу становить 297472грн, строк оплати яких настав 06.11.2014р. (після закінчення 7-ми денного терміну, передбаченого ст. 530 Ц України).

Таким чином, доказами по справі підтверджується невиконання відповідачем в установлені строки зобов'язання з оплати частини вартості виконаних робіт на суму 297472,0 грн.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про підставність позовних вимог в частині стягнення з відповідача 297472,0 грн. основного боргу та про наявність підстав для задоволення таких позовних вимог.

Позивач також просив стягнути з відповідача пеню за прострочення платежу в розмірі 24955,03 грн. за період з 07.11.2014р. по 15.04.2015р. (160 днів).

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з частиною другою статті 217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесено пеню.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Розмір штрафних санкцій, відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України (Постанова Верховного суду України від 7 листопада 2011 року).

Так, згідно п.12.2 договору сторонами встановлено пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України від суми невиконаного зобов'язання за кожний день прострочення виконання зобов'язання. Тобто, умовами договору сторонами змінено розмір пені, втім він не є більшим від встановленого законом розміру.

Згідно з ч.6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Апеляційний господарський суд, враховуючи вищенаведене, перевіривши здійснений розрахунок пені, погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення 24955,03грн. пені.

В силу приписів частини 2 статті 625 ЦК України, кредитор має право вимагати, а боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки та три відсотки річних з цієї суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Ні договір, ні інший закон в даному випадку не встановлюють іншого розміру процентів, ніж той, який передбачено нормами ЦК України.

Інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання.

При цьому, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч.1 ст.625 ЦК України).

Оцінивши подані позивачем розрахунки інфляційних нарахувань у розмірі 120119,19грн (за період за грудня 2014 року по травень 2015 року) та 3 % річних у розмірі 5403,39грн, здійснені за період з 16.04.2015 по 15.06.2015р. (61 день), апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення 120119,19 грн. інфляційних нарахувань та 5403,39 грн. 3 % річних підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені.

Твердження відповідача щодо відсутності факту прострочення платежів за договором підряду та наявність у договорі умов щодо можливості оплати виконаних робіт по мірі надходження виділених бюджетних асигнувань (п.9.5 договору), а також посилання на вжиття Службою усіх можливих заходів щодо погашення існуючої заборгованості критично оцінюються судами, виходячи з такого.

Відповідно до змісту ч.1 ст.837 ЦК України, основними обов'язками замовника за договором підряду є обов'язок прийняти від підрядника результат виконаної роботи та обов'язок оплатити його. Ці обов'язки замовник повинен виконувати у строки (терміни), визначені законом або договором.

Згідно пунктів 9.1-9.4 договору сторонами обумовлено, що підставою для здійснення розрахунків за виконані підрядні роботи є підписані сторонами Акт приймання виконаних підрядних робіт за формою №КБ-2в та Довідка про вартість виконаних підрядних робіт, форми №КБ-3.

Як встановлено та не заперечується сторонами у справі, факт виконання та прийняття підрядних робіт за вересень 2014 року, загальною вартістю 297472,00грн оформлено Актом та Довідкою від 16.09.2014р., які підписані сторонами без заперечень та зауважень.

Таким чином, цим підтверджується обов'язок відповідача оплатити виконані та прийняті роботи у зазначеній сумі.

Водночас, суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що пунктами 9.5, 9.7 договору Замовнику надано право здійснювати проміжні платежі за виконані роботи після підписання акту приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт та виконати свої зобов'язання по даному договору лише в межах відкритих асигнувань (виділених бюджетних коштів).

Однак, одночасно умовами договору на відповідача, як Замовника робіт, покладено обов'язок своєчасно інформувати позивача про будь-які затримки, пов'язані із фінансуванням робіт.

У матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача про обставини, які спричинили чи спричинять невиконання /неналежне виконання умов договору в частині строків оплати робіт.

Також, відсутність бюджетних асигнувань на фінансування робіт за договором не може бути підставою для звільнення відповідача від обов'язку оплатити відповідні роботи, оскільки в разі відсутності коштів для оплати робіт замовник мав право та можливість призупинити виконання умов договору з моменту, коли відповідачу стало відомо про такі обставини.

Згідно зі статтею 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Наявність чи відсутність бюджетного фінансування не залежить від волі та дій позивача, що порушує його право на отримання коштів за виконані роботи за договором. Таким чином, з огляду на викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Враховуючи, що чинне законодавство України не містить будь-яких особливих вимог до договорів, які укладаються суб'єктами підприємницької діяльності з бюджетними установами, виконання договору повинно здійснюватись на загальних підставах.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012р. у справі №15/5027/715/2011, постанові Верховного Суду України від 15.05.2012р. у справі №11/446 та рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р.

Скаржником 12.10.2015 року було долучено до справи докази про сплату суми основного боргу в розмірі 297472,0 грн. (платіжне доручення №6 від 07.09.2015 року на суму 20000,0 грн. та платіжне доручення № 50 від 07.09.2015 року на суму 277 472,0 грн.).

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обгрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Відповідно до ч.1 ст.101 ГПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відтак, подані скаржником докази виникли лише після прийняття оскаржуваного рішення, а відтак, не могли бути з об'єктивних причин взяті судом першої інстанції до уваги. Суд першої інстанції при прийнятті рішення надавав оцінку наявним у справі доказам.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд при прийнятті рішення не приймає додаткових доказів, наданих скаржником, та зазначає, що такі враховуються на стадії виконання рішення.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору залишаються на скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 23.06.2015 року у справі №921/419/15-г/17 - залишити без змін, апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Тернопільській області № 08-3/860 від 15.07.2015 року - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 20.10.2015 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Якімець Г.Г.