РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2015Справа №905/2803/14-908/5482/14

За позовом Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Електросталь"

про визнання недійсним пункту 3.4. договору застави

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: Скрипник П.Г. - за довіреністю від 26.05.2015р.;

від відповідача: не з'явились;

від третьої особи: не з'явились.

В судовому засіданні 05 жовтня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Донецький металопрокатний завод" звернулось до господарського суду Запоріжської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Електросталь" про визнання недійсним пункту 3.4. договору застави № 2005-110/22 від 19.06.2013р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункт 3.4. спірного правочину підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав у задоволенні позову просив відмовити.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.02.2015р. матеріали справи № 905/2803/14-908/5482/14 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

16.02.2015р. матеріали справи № 905/2803/14-908/5482/14 надійшли до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.04.2015р. у справі № 905/2803/14-908/5482/14 (суддя Домнічева І.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015р., у позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2015р. касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод" задоволено частково. Скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2015р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015р. у справі № 905/2803/14-908/5482/14. Справу № 905/2803/14-908/5482/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Згідно з протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 05.08.2015р. справу № 905/2803/14-908/5482/14 передано на новий розгляд судді Цюкало Ю.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2015о. розгляд справи призначено на 16.09.2015р.

У судове засідання, призначене на 16.09.2015р., з'явився представник позивача надав усні пояснення, відповів на запитання суду.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2015р. розгляд справи відкладено на 05.10.2015р.

05.10.2015 року через канцелярію до суду від відповідача надійшло клопотання б/н від 05.10.2015 року, у якому останній просить оголосити у справі перерву, через неможливість участі представника останнього в судовому засіданні.

Представник позивача вирішення клопотання відповідача про оголошення перерви у справі залишив на розсуд суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України суддя має право оголосити перерву в засіданні в межах встановленого строку вирішення спору з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що суд обмежений строками вирішення спору по суті, встановленими приписами ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на викладене, враховуючи те, що про день, час та місце проведення судового засідання відповідач був повідомлений належним чином та не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, суд дійшов висновку, що клопотання представника відповідача про оголошення перерви у справі підлягає відхиленню.

05.10.2015 року через канцелярію до суду від відповідача надійшло клопотання б/н від 05.10.2015 року, у якому останній просить призначити колегіальний розгляд справи № 905/2803/14-908/5482/14, при цьому в обґрунтування вказується складність та значимість справи.

Представник позивача вирішення вказаного клопотання залишив на розсуд суду.

Відповідно до п. 1 ст. 4-6 ГПК України, справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Однак, з поданого відповідачем клопотання вбачається, що викладені в ньому обставини по своїй суті не є обґрунтуванням складності справи № 905/2803/14-908/5482/14 та не ґрунтуються на будь-яких доказах.

З огляду на викладене та те, що станом на день розгляду клопотання відповідача про призначення колегіального розгляду справа № 905/2803/14-908/5482/14 не викликає тієї складності, яка потребує колегіального розгляду, суд не вбачає достатніх підстав для його задоволення.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

27.04.2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Електросталь» (позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (банк) укладено Кредитний договір №2005-110, права кредитора за яким перейшли до АТ «Дельта Банк» на підставі Договору про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) від 19.06.2013 року.

19.06.2013 року між Публічне акціонерне товариство «Донецький металопрокатний завод» (вкладник) та Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (банк) укладено Договір строкового банківського вкладу № 11/ДЛ_33ДС/09, згідно з умовами якого позивач, як вкладник передав, а відповідач прийняв на строковий депозитний рахунок №7310 строком до 20.01.2015 року грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США.

19.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Донецький металопрокатний завод» (заставодавець) укладено Договір застави № 2005-110/22 (далі - Договір або Договір застави), згідно з яким в рахунок забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Електросталь» грошових зобов'язань перед відповідачем за кредитним договором № 2005-110 від 27.04.2005 року позивач передав відповідачу в заставу майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 100 000,00 доларів США, що знаходяться на депозитному рахунку № 7310 згідно з Договором № 11/ДЛ_33ДС/09 від 19.06.2013 року.

Згідно з п. 3.4. Договору застави (з урахуванням положень розділу «Терміни і визначення») у разі набуття підстав для звернення стягнення на майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 100 000,00 доларів США, що знаходяться на депозитному рахунку № 7310 згідно з Договором № 11/ДЛ_33ДС/09 від 19.06.2013 року заставодавець доручає заставодержателю перерахувати з депозитного рахунку № 7310 у АТ «Дельта банк», МФО 300236 грошові кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості ТОВ «Електросталь» перед ПАТ «Дельта банк» за Кредитним договором № 2005-110 від 27.04.2005 року на погашення цієї заборгованості.

Позивач стверджує, що п. 3.4. Договору застави № 2005-110/22 від 19.06.2013 року суперечить вимогам ст. 23 Закону України «Про заставу», ст.ст. 32, 33 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США не могли бути предметом за Договором застави №2005-110/22 від 19.06.2013 року, оскільки на момент його укладення не належали ПАТ «Донецький металопрокатний завод» на праві власності в силу переходу цього права до ПАТ «Дельта Банк» на підставі Договору строкового банківського вкладу № 11/ДЛ_33ДС/09 від 19.06.2013 року, що зумовлює визнання вказаного пункту спірного недійсним.

У відзиві відповідач вказав, що позивач помилкового стверджує, що предметом застави може бути майно, що належить заставодавцю на праві власності, предметом Договору застави №2005-110/22 від 19.06.2013 року виступають майнові права на отримання грошових коштів на депозитному рахунку. Крім того, п. 3.4. зазначеного договору застави не суперечить діючому законодавству, оскільки визначає порядок реалізації позасудового способу звернення стягнення на майнові права.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до приписів ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Отже, дійсність правочину це визнання за ним властивостей юридичного факту, що породжує правовий наслідок, до якого прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Таке можливе лише у випадку, коли правочин відповідає сукупності вимог, визначених законом, які йменуються умовами дійсності правочинів. Сукупність таких вимог закріплено у ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк) що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з ч. 2 ст. 1066 Цивільного кодексу України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

За ч. 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Пунктом 5.1.3. Договору № 11ДЛ_33ДС/09 строкового банківського вкладу (депозитної лінії) в іноземній валюті юридичної особи - резидента від 19.06.2013 року встановлений обов'язок відповідача забезпечити повернення грошових коштів шляхом перерахування їх на поточний рахунок позивача відповідно до умов договору.

Отже, об'єктом договору банківського вкладу (депозиту) є грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку під процент або дохід в іншій формі і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Договір банківського вкладу вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми. Вклад в готівковій або у безготівковій формі, що переданий вкладником або для нього третьою особою стає власністю банку, який його використовує для здійсненні інших банківських операцій. Зазначена обставина зумовлюється особливістю об'єкту договору - грошових коштів, що мають родовий та споживний характер, повернення яких можливе лише шляхом виплати такої ж самої суми коштів. Крім повернення вкладу, банк після закінчення строку дії договору чи достроково на вимогу вкладника зобов'язаний виплатити вкладнику нараховані на суму вкладу відсотки або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

При цьому, майнові права це права вимоги особи за зобов'язаннями, за якими вона є кредитором (Національний банк, Постанова "Про затвердження Положення про валютний контроль" від 08.02.2000 року №49).

Отже, прийнявши від вкладника грошові кошти у власність, банк за договором банківського вкладу в обмін передає вкладникові майнові права вимагати в якості кредитора таку саму суму, яку останній передав банку, і яку ця фінансова установа обліковує на банківському рахунку вкладника (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 04.03.2010 року у справі № 8/43пн).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 Цивільного кодексу України застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

За ч. 1 п. 1 ст. 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до забезпечувальних обтяжень належить, зокрема, застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 Цивільного кодексу України, що виникає на підставі договору.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» рухоме майно - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки. Звернення стягнення на предмет обтяження - вжиття обтяжувачем передбачених законом заходів щодо предмета обтяження для задоволення своїх прав чи вимог, які випливають із змісту обтяження.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права.

За ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Таким чином, предметом застави може бути не тільки майно як таке, а й майнові права.

З огляду на викладене, твердження позивача, що предметом Договору застави №2005-110/22 від 19.06.2013 року є грошові кошти, як майно, яке передано останнім у власність відповідачу за Договором №11ДЛ_33ДС/09 строкового банківського вкладу (депозитної лінії) в іноземній валюті юридичної особи - резидента від 19.06.2013 року є необґрунтованим, оскільки предметом вказаного правочину є майнові права, які належать заставодавцю, на отримання банківського вкладу в сумі 100 000,00 доларів США, що знаходяться на депозитному рахунку № 7310 згідно з Договором № 11/ДЛ_33ДС/09 від 19.06.2013 року, що узгоджується з приписами ст. 4 Закону України «Про заставу» та ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд відмічає, що зі змісту п. 3.4. Договору застави вбачається, що позивач у разі набуття підстав для звернення стягнення на майнові права, доручив відповідачу перерахувати з рахунку у АТ «Дельта банк» грошові кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості ТОВ «Електросталь» перед відповідачем за Кредитним договором № 2005-110 від 27.04.2005 року.

В силу частини 3 статті 1 Закону України "Про заставу" кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно пунктів 26.3., 26.4. статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком. У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Відповідно до п. 3.1 Глави 3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затверджених постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 p. № 516, проведення розрахункових операцій за вкладними (депозитними) рахунками юридичної особи забороняється, крім операцій, пов'язаних з реалізацією майнових прав на суму вкладу (депозиту) відповідно до укладених договорів застави та законодавства України.

Таким чином, договірне списання, як операція пов'язана з реалізацією майнових прав на суму вкладу (депозиту), передбачена чинним законодавством України.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Копію даного рішення направити відповідачу та третій особі у справі № 905/2803/14-908/5482/14.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 19.10.2015р.

Суддя Цюкало Ю.В.