КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2015 р. Справа№ 910/6326/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: не викликався, не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

від відповідача: Гончаренко Є.С. - представник, дов. б/н від 30.01.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАН Паблішинг"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2015

у справі № 910/6326/15-г (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАН Паблішинг"

до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України"

про визнання угод недійсними

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2015 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/6326 /15-г відкладено на 12.10.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.06.2015 у справі № 910/6326/15-г у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що, як встановлено судом, спірні правочини було вчинено 12.05.2014, із матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано доказів досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов, притаманних договору комерційної концесії; враховуючи викладене, твердження про те, що ліцензійний договір № 0516/В-14 від 12.05.2014 та угода № 0515/В-14 від 12.05.2014 за своєю правовою природою є договором комерційної концесії, не відповідає дійсності: судом встановлено, що істотні умови ліцензійного договору № 0516/В-14 від 12.05.2014 та угоди № 0515/В-14 від 12.05.214, його форма відповідають вимогам, встановленим Главою 75 ЦК України, відповідно, останній за своєю правовою природою є ліцензійним договором.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2015 у справі № 910/6326/15-г скасувати з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального права та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача до відповідача.

Підстави апеляційної скаргу обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник зазначає, що не погоджується із висновком суду першої інстанції про ненадання доказів досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов, притаманних договору комерційної концесії, та вказує на те, що аналіз угоди № 0515/В-14 від 12.05.2014 (розд.2, 3) і ліцензійного договору від 12.05.2014 № 0516/В-14 (п.п.1.2, 1.5, 1.8, 5.1) та окремих їх положень, дозволяє зробити висновок про нерозривний зв'язок ліцензійного договору із договором про надання видавничих послуг.

Скаржник стверджує, що правовий аналіз положень ч.4 ст.426, ст.ст.495, 626, п.2 ст.628, ст.ст.901, 1108, 1109 ЦК України, п.8 ст.16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", ліцензійних договорів та договорів про надання видавничих послуг, дозволяє зробити висновок, що зазначені договори неможливо розглядати як два самостійні договори, в суду їх тісного взаємозв'язку і чинності при умові дійсності обох договорів, отже, дані договори за правовою природою є єдиним договором, який і відповідає вимогам ст.1109 ЦК України; скаржник наполягає на тому, що за правовою природою даний договір є договором комерційної концесії.

На думку скаржника, положення пунктів 2.2, 2.5, 2.6, 2.10, 3.1.2, 3.1.1, 3.1.7-3.1.12, 3.3.2-3.3.3 договору про надання видавничих послуг слугує встановленням приналежності спірних договорів до договору комерційної концесії.

Посилаючись на положення ст.235 ЦК України; стверджуючи, що між сторонами за правою природою укладений єдиний договір комерційної концесії; що, як вбачається із договору комерційної концесії, державну реєстрацію вищевказаних договорів не проведено, скаржник зазначає, що оспорювані договори є недійсними в силу ст.215 ЦК України.

У письмовому поясненні на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів скаржника, посилаючись, зокрема, на те, що, як вбачається із матеріалів справи, між сторонами було укладено два окремих договори, що мають різний зміст та предмет регулювання; відповідно до норми ч.2 ст.628 ЦК України два окремі договори не можуть розцінюватись як змішаний договір; навіть якщо припустити, що угода про надання видавничих послуг та ліцензійний договір становлять єдиний договір комерційної концесії, то відсутність його державної реєстрації впливає лише на можливість сторін договору посилатись на такий договір у відносинах з третіми особами.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, враховуючи доводи письмового пояснення на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивачем подано позовну заяву до суду першої інстанції, у якій позивач просив визнати ліцензійний договір № 0516/в-14 від 12.05.2014 та договір про надання видавничих послуг № 0515/в-14 від 12.05.2104, укладені між позивачем та відповідачем, недійсними, керуючись ст.ст.210, 215, 235, ч.ч.2, 3 ст.367, ч.ч.2, 4 ст.374, ст.495, ч.4 ст.426, ст.626, ч.2 ст.628, ст.ст.901, 1108, 1109, 1115, 1116, 1118 ЦК України, п.8 ст.16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг".

Як вбачається із матеріалів справи, 12.05.2014 між сторонами укладено договір № 0515/В-14, відповідно до п.1 якого позивач, за договором видавець, на умовах цього договору за замовленням відповідача, за договором замовника, зобов'язується здійснювати підготовку та друк бортового журналу "Панорама", який належить відповідачу (надалі - часопис); часопис зареєстрований Державним комітетом інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України, свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації КВ 20342-10142 Пр від 23.09.2013.

В п.2.4 договору № 0515/В-14 сторони погодили умови про те, що в якості винагороди за послуги видавця за договором замовник відмовляється на користь видавця від права на продаж рекламних площ у часописі та передає видавцю всі права на розміщення за плату реклами у часописі, із урахуванням обмежень, передбачених цим договором та додатком № 2 до нього; видавець наділений правом отримувати всі кошти за розміщення реклами у часописі.

В розділах 3 та 4 договору № 0515/В-14 сторонами погоджено умови про права і обов'язки та відповідальність сторін.

Згідно із п.4.1 договору № 0515/В-14 часопис є повною та безумовною власністю замовника, та після підписання цього договору, замовник надає виконавцю повне та ексклюзивне право на публікацію часопису відповідно на період дії цього договору та відповідно до його умов.

Також сторонами укладено додатки №№ 1 - 4 до договору № 0515/В-14.

В ч.7 ст.179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором; положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В ч.2 ст.180 ГК України встановлено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов; істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Як вбачається із договору № 0515/В-14, цей договір відноситься до різновиду договорів про надання послуг і у ньому погоджені всі істотні умови договору про надання послуг.

12.05.2014 між сторонами укладено ліцензійний договір № 0516/В-14, згідно із п.1.1 якого цим договором регулюються правовідносини у сфері інтелектуальної власності, що виникають з приводу надання відповідачем, за цим договором ліцензіаром, дозволу позивачу, за договором ліцензіатові, на використання торговельної марки (знаку для товарів і послуг) в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі.

В п.1.2 договору № 0516/В-14 сторони погодили, що ліцензіар, який володіє правом власності на знак для товарів та послуг Panorama відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації № 16075 від 15.09.2000 за плату надає ліцензіату дозвіл на використання знака (ліцензії) при виробництві та (або) розповсюдженні товарів, що визначені у п.1.5 цього договору, в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі; ліцензіар зобов'язується бути власником знаку протягом терміну дії договору та звільняти ліцензіата від відповідальності перед третіми особами у разі порушення ліцензіаром умов використання знаку.

Відповідно до п.1.5 договору № 0516/В-14 виключна ліцензія за цим договором надається ліцензіатові для використання при виробництві та (або) розповсюдженні ним бортового журналу Panorama відповідно до умов договору № 0515/В-14 від 12.05.2014, укладеного між сторонами.

У розділах 2 та 3 договору № 0516/В-14 сторонами врегульовано правовідносини щодо застосування відповідальності сторін та розмір оплати й порядок розрахунків.

В ч.1 ст.1109 ЦК України встановлено, що за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Зміст договору № 0516/В-14 свідчить про належність цього договору до ліцензійного; зазначений договір має усі істотні умови ліцензійного договору.

В ч.1 ст.181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом укладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договори № 0515/В-14 та № 0516/В-14 підписані їх сторонами та скріплені відбитками печаток.

Як вказано у визначенні договору комерційної концесії статтею 1115 ЦК України, за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг.

Однак, ані зміст договору № 0515/В-14, ані зміст договору № 0516/В-14 не містить істотних умов договору комерційної концесії.

В ч.1 ст.210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом; такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Законом не передбачена державна реєстрація договорів про надання видавничих послуг та ліцензійних договорів.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину.

Аналіз змісту умов договорів №№ 0515/В-14 та 516/В-14, форми цих договорів, свідчать про відповідність їх вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до вимог ст.203 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не є такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства та матеріалах справи, відповідно до викладеного та враховуючи наступні обставини.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а згідно із ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір); до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Отже, законодавчо закріпленим є визначення змішаного саме договору, а не комплексу усіх можливих правовідносин сторін, яким надається аналіз у апеляційній скарзі.

Твердження апеляційної скарги про те, що договір № 0515/В-14 та договір № 0516/В-14 є єдиним договором, суперечить змісту та формі цих договорів, а твердження щодо єдиного договору внаслідок нерозривності цих двох самостійних договорів, не ґрунтується на нормам матеріального права.

Згідно із ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач, зазначаючи норму ст.235 ЦК України, не навів обставин, які б свідчили, що договір № 0515/В-14 та договір № 0516/В-14 були укладені сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ч.1 ст.235 ЦК України).

Щодо правових наслідків відсутності державної реєстрації договору комерційної концесії, на існування якого посилається скаржник, то у ч.4 ст.1118 ЦК України, яка була чинною до 05.04.2015, вказано, що у відносинах з третіми особами сторони договору комерційної концесії мають право посилатися на договір комерційної концесії лише з моменту його державної реєстрації. Отже, відсутність державної реєстрації договору комерційної концесії не тягне за собою його недійсність. Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці, про що свідчить, зокрема, постанова Вищого господарського суду України від 22.04.2014 у справі № 909/492/13.

Порушення норм чинного законодавства, на які вказано скаржником, не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами чинного законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2015 у справі № 910/6326/15-г залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАН Паблішинг" залишити без задоволення.

2. Справу № 910/6326/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 20.10.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха