ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2015 р.Справа № 916/876/13

Господарський суд Одеської області у складі:

головуючого судді В.С. Петрова

суддів О.Л. Панченко

О.Ю. Оборотової

при секретарі Н.В. Комендатенко

за участю представників:

від прокуратури Набекало М.М.,

від позивачів:

1) Міністерства оборони України Добров Ю.І.,

2) Білгород-Дністровської КЕЧ Добров Ю.І.,

від відповідача Кюссе І.Г.,

від третіх осіб:

1) Кабінету Міністрів України Нероденко М.М.,

2) Південного оперативного командування не з`явився,

3) Одеської обласної державної адміністрації - не з`явився,

4) ТОВ „Тіса - не з`явився,

5) ПАТ „Імені Чапаєва" Монул Л.М.,

6) ФГ "Таврія-К" Гусаров О.Л.,

7) ФГ "Колос-2006" не з`явився,

8) ТОВ "Мазур-ЮГ не з`явився,

9) ВАТ ім. Калініна - не з`явився,

10) ПП „Фетіца не з`явився,

11) ПП "Роман" - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, - Кабінет Міністрів України та Південне оперативне командування, до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіса", Публічне акціонерне товариство "Імені Чапаєва", Фермерське господарство "Таврія-К", Фермерське господарство "Колос-2006", Товариство з обмеженою відповідальністю "Мазур-ЮГ", Відкрите акціонерне товариство Імені Калініна, Приватне підприємство "Фетіца", Приватне підприємство "Роман", Одеська обласна державна адміністрація, про визнання недійсним розпорядження, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року Білгород-Дністровський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, за участю третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіса", Відкритого акціонерного товариства "Імені Чапаєва", Фермерського господарства "Таврія-К", Фермерського господарства "Колос-2006", Товариства з обмеженою відповідальністю "Мазур-ЮГ", Відкритого акціонерного товариства ім. Калініна, Приватного підприємства "Фетіца", Приватного підприємства "Роман", про визнання недійсним і скасування розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №398/А-2007 від 28.12.2007р. "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення ТОВ "Тіса", ВАТ "Ім.Чапаєва", ФГ "Таврія-К", ФГ "Колос-2006", ТОВ "Мазур-ЮГ", ВАТ "Калініна", ПП "Фетіца", ПП "Роман" земельних ділянок на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради".

В обґрунтування позову прокурор зазначив про те, що спірні земельні ділянки, надані в оренду вищевказаним підприємствам, є землями оборони (частиною колишнього загальновійськового полігону загальною площею 23253,17 га, що використовувався військовою частиною А-1366), у зв`язку з чим Тарутинська райдержадміністрація, приймаючи оскаржуване розпорядження, діяла з перевищенням наданих їй повноважень, що полягає у незаконному розпорядженні земельними ділянками, наданими свого часу для потреб оборони, що в свою чергу призвело до порушення права власності держави та права користування Міністерства оборони України на вказану земельну ділянку.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.04.2013 р. позовну заяву Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 916/876/13 та справу призначено до розгляду в засіданні суду.

В ході розгляду справи 03.06.2013 р. прокурором було подано до господарського суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 153 т. 1), згідно якої прокурор просить суд визнати недійсним розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №398/А-2007 від 28.12.2007 р.

Рішенням господарського суду Одеської області від 30.07.2013 р. по справі № 916/876/13 позов Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері було задоволено та визнано недійсним розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області № 398/А-2007 від 28.12.2007 р. „Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення ТОВ „Тіса, ВАТ „Ім.Чапаєва, ФГ „Таврія-К, ФГ „Колос-2006, ТОВ Мазур-ЮГ, ВАТ ім. Калініна, ПП „Фетіца, ПП „Роман земельних ділянок на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради, при цьому стягнуто з відповідача до державного бюджету України судовий збір в сумі 1147,00 грн.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.12.2013 року по справі № 916/876/13 рішення господарського суду Одеської області від 30.07.2013 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.12.2014 р. касаційну скаргу ПП „Фетіца задоволено частково, рішення господарського суду Одеської області від 30.07.2013 р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.12.2013 р. у справі № 916/876/13 скасовано, а вказану справу направлено на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 23.12.2014 р. було проведено повторний автоматичний розподіл справи № 916/876/13, за результатами якого вказану справу передано на розгляд судді господарського суду Одеської області Петрову В.С.

Так, ухвалою господарського суду Одеської області від 26.12.2014 р. справу № 916/876/13 прийнято до провадження судді господарського Петрова В.С. та розгляд справи призначено в засіданні суду на 26.01.2015 р.

У судовому засіданні 26.01.2015 р. представник позивачів звернувся до суду з клопотаннями про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінету Міністрів України та Південного оперативного командування. В обґрунтування вказаних клопотань заявник послався на те, що спірні земельні ділянки є землями оборони, а власником цих земельних ділянок, закріплених за суб`єктами, що перебувають у сфері управління МОУ, є держава в особі Кабінету Міністрів України. Вказані земельні ділянки розташовані на землях полігону (військового містечка №11 Тарутинського полігону). При цьому згідно довідки Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району від 07.08.2012 р. № 1162. станом на 01.08.2012 р. на картковому обліку Білгород-Дністровської КЕЧ району рахується земельна ділянка № 92 військового містечка 11 загальною площею 24229,5 га, з яких військовий радгосп „Чорноморський використовує земельну ділянку площею 689,83 га, на яку видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою № ОД23-120 від 05.06.1995 р. Наразі заявник вказує, що земельну ділянку військового містечка №11 було надано у користування в/ч НОМЕР_1 (237 загальновійськовий полігон „Тарутинський) відповідно до рішення Міністра оборони за клопотанням Командувача військами Одеського військового округу. Як вказує заявник, Одеський військовий округ був реорганізований (перейменований) згідно Директиви МО України №115/1/*20 від 01.07.1997 р. у Південне оперативне командування, що є органом військового управління - складовою Збройних Сил України. Тому заявник стверджує, що право здійснення оперативного управління землями полігону належить саме Міністерству оборони України відповідно до ст.17 Закону України „Про Збройні Сили України. Однак, за ствердженнями заявника, будь-яких рішень щодо передачі земель, на яких розташовані спірні земельні ділянки, передані Тарутинською РДА в оренду суб`єктам господарювання, ані Міністром оборони України, ані Кабінетом Міністрів України не приймалось і фактичної передачі земель від МО України у визначеному законом порядку до Тарутинської РДА, або до інших органів місцевого самоврядування Тарутинського району Одеської області не проводилось.

Разом з тим в постанові Вищого господарського суду України від 10.12.2014 р. у даній справі вказано про необхідність всебічно і повно з`ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, надати об`єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні відносини. Наразі ВГСУ зазначено про ненадання судом належної оцінки, зокрема, наказу Командувача військами Південного оперативного командування від 16.02.2004 № 67 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", наказу Командира військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2004 № 15 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", наказу командувача військами ордена Червоного прапора Південного оперативного командування від 11.08.2004 № 401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки", акта прийому-передачі земель Тарутинського полігону від 26.08.2004 та листу Заступника командувача військ Південного ОК з будівництва та розквартирування військ від 12.04.2005 № 31/1/282, а також розпорядженню Кабінету Міністрів України від 08.07.2006 № 390-р "Про передачу майнових комплексів військових містечок".

З огляду на те, що предметом спору є розпорядження відповідача №398/А-2007 від 28.12.2007 р. про затвердження проектів землеустрою щодо відведення третім особам земельних ділянок, які, за ствердженнями прокурора, є землями оборони, розпорядження якими здійснює держава в особі Кабінету Міністрів України, на думку суду, рішення суду з даного спору може вплинути на права та інтереси КМУ та Південного оперативного командування, яким видавались відповідні акти щодо земельної ділянки військової частини А-1366.

Так, ухвалою господарського суду Одеської області від 26.01.2015 р. до участі у справі № 916/876/13 залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінет Міністрів України та Південне оперативне командування, при цьому розгляд справи відкладено на 09.02.2015 р.

09.02.2015 р. відповідачем було подано до господарського суду клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Одеської обласної державної адміністрації. В обґрунтування вказаного клопотання заявник послався на те, що на момент прийняття оспорюваного розпорядження спірна земельна ділянка була такою, що не надана у власність або користування, відносилась до земель запасу державної власності та не закріплена за відповідними військовими частинами, підприємствами, установами. Так, за положеннями ст. 122 Земельного кодексу України саме Одеська обласна державна адміністрація як орган виконавчої влади наділена правом розпоряджатися землями державної власності, які не надані у власність або користування, для потреб оборони. Відтак, на думку заявника, рішення суду з даного спору може вплинути на права та законні інтереси Одеської обласної державної адміністрації.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.02.2015 р. до участі у справі № 916/876/13 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Одеську обласну державну адміністрацію, при цьому розгляд справи відкладено.

Крім того, під час нового розгляду справи третіми особами - ПАТ „Імені Чапаєва" і ТОВ „Тіса були подані до господарського суду клопотання про призначення земельно-технічної експертизи по справі, на вирішення якої поставити питання щодо визначення площі, конфігурації та меж земельної ділянки колишнього полігону, та у разі їх співвідношення з орендованими ПАТ „Імені Чапаєва і ТОВ „Тіса землями, а також встановлення чи є накладення земель колишнього полігону на землі, орендовані ПАТ „Імені Чапаєва і ТОВ „Тіса, а також у разі встановлення накладення меж встановити в якому обсязі воно є, які межі та конфігурація такого накладення.

Також відповідачем було подано до господарського суду клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи по справі, на вирішення якої поставити питання щодо встановлення відповідності меж земельних ділянок, які позивачі вважають землями оборони, правовстановлюючим документам на них, а також з`ясування наявності накладення наданих відповідачем третім особам в оренду земель на земельні ділянки позивачів, а також площі, меж і конфігурації такого накладення у разі його встановлення.

З огляду на заявлені третіми особами - ПАТ „Імені Чапаєва", ТОВ „Тіса та відповідачем клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, ухвалою господарського суду Одеської області від 18.02.2015 р. по справі № 916/876/13 було призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено спеціалістам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, також провадження у справі було зупинено до закінчення проведення судової експертизи

03.04.2015 р. до господарського суду Одеської області надійшло клопотання від судового експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, призначеної господарським судом Одеської області по справі № 916/876/13.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.04.2015 р. провадження у справі № 916/876/13 було поновлено для розгляду вищевказаного клопотання експерта та справу призначено до розгляду в засіданні суду на 16.04.2015 р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.04.2015 р. у справі № 916/876/13 за результатами розгляду вказаного клопотання експерта зобов`язано сторін надати до суду витребувані експертом додаткові документи для проведення судової земельно-технічної експертизи, провадження у справі зупинено до закінчення проведення вказаної експертизи.

До господарського суду Одеської області надійшло від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз повідомлення № 1280/24 від 08.06.2015 р. про неможливість виконання експертизи за матеріалами справи № 916/876/13.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.06.2015 р. провадження у справі № 916/876/13 було поновлено, при цьому з огляду на особливу складність спору вказану справу призначено до колегіального розгляду у складі трьох суддів.

На підставі розпорядженням керівника апарату суду від 15.06.2015 р. було здійснено автоматичний розподіл справи щодо визначення складу колегії суддів для розгляду справи № 916/876/13, внаслідок чого було визначено наступний склад колегії: головуючий суддя - Петров В.С., судді Оборотова О.Ю. і Мостепаненко Ю.І.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.06.2015 р. справу № 916/876/13 прийнято до провадження колегією суддів господарського суду Одеської області у складі: головуючого судді Петрова В.С., суддів Оборотової О.Ю. і Мостепаненко Ю.І. та розгляд справи призначено в засіданні суду.

У зв`язку з перебуванням члена колегії судді Мостепаненко Ю.І. на лікарняному з 10.08.2015 р., згідно розпорядження керівника апарату суду від 18.08.2015 р. було здійснено повторний автоматичний розподіл справи № 916/876/13 з огляду на необхідність внесення змін до складу колегії суддів. За результатами повторного автоматичного розподілу справи № 916/876/13 було визначено наступний склад колегії суддів для розгляду справи: головуючий суддя - Петров В.С., судді Панченко О.Л. і Оборотова О.Ю.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.08.2015 р. справу № 916/876/13 прийнято до провадження колегією суддів господарського суду Одеської області у складі: головуючого судді Петрова В.С., суддів Панченко О.Л. і Оборотової О.Ю. та розгляд справи призначено в засіданні суду на 30.09.2015 р.

Під час нового розгляду справи прокурор наполягав на задоволенні позовних вимог, про що зазначено у поясненнях по справі (а.с. 14-17 т. 5, а.с. 75-77 т. 6) та додаткових поясненнях (а.с. 199-206 т. 6). Зокрема, прокурор вважає оспорюване розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області незаконним та таким, що має бути визнано судом недійсним, посилаючись на те, що земельні ділянки, надані в оренду ТОВ „Тіса, ВАТ „Ім.Чапаєва, ФГ „Таврія-К, ФГ „Колос-2006, ТОВ Мазур-ЮГ, ВАТ „Калініна, ПП „Фетіца, ПП „Роман є землями оборони, у зв`язку з чим розпорядження такими земельними ділянками може здійснюватися Кабінетом Міністрів України у встановленому законодавством порядку.

Наразі прокурор зазначив, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 р. по справі №2-а-3436/08/1570 визнано протиправним та скасовано розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №101/А-2005 від 05.05.2005 р. Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону та п.1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області № 368/А-2005 від 14.12.2005р. Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями, як такі, що не відповідають вимогам закону. Зазначеними розпорядженнями було припинено право користування земельною ділянкою 23253,17 га, яка була надана у користування військовій частині А-1366 для організації загальновійськового полігону і розташована на території Веселодолинської сільської ради, та переведено зазначену земельну ділянку до остаточного вирішення земельних суперечок до земель запасу Веселодолинської сільської ради. При цьому судом було встановлено, що право постійного землекористування у Одеського військового округу виникло згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946 р. Також на підставі аналізу норм законодавства України судом зроблено висновок про те, що спірні земельні ділянки є землями оборони; власником земельних ділянок, закріплених за суб`єктами, що перебувають у сфері управління Міністерства оборони України, є держава в особі Кабінету Міністрів України. Виходячи з того, що землі оборони знаходяться у Міністерства оборони лише у користуванні, розпорядження ними здійснює лише Кабінет Міністрів України, який має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони.

Враховуючи наявність зазначеного рішення суду та скасування розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №101/А-2005 від 05.05.2005р. та п.1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005 р., Білгород-Дністровський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері вважає, що наявні всі підстави для визнання недійсним розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №398/А-2007 від 28.12.2007р. „Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення ТОВ „Тіса, ВАТ „Ім. Чапаєва, ФГ „Таврія-К, ФГ „Колос-2006, ТОВ Мазур-ЮГ, ВАТ „Калініна, ПП „Фетіца, ПП „Роман земельних ділянок на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради.

Крім того, прокурор зазначає, що оскаржуване розпорядження прийнято з порушенням порядку надання земельних ділянок у користування, адже рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося, згода Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України на її вилучення не надавалася. За таких обставин, прокурор вважає, що Тарутинська райдержадміністрація приймаючи оскаржуване розпорядження діяла з перевищенням наданих їй повноважень, що полягає у незаконному розпорядженні земельними ділянками, наданими свого часу для потреб оборони, у зв`язку з чим порушено право власності держави та право користування Міністерства оборони України на вказані землі.

Також у поданих прокурором в судовому засіданні 30.09.2015 року додаткових поясненнях прокурор навів обставини стосовно правонаступника військової частини НОМЕР_1 , вказуючи, що директивою Міністерства оборони України № Д-115/1/01 від 29.01.2004 та наказу Командувача військами Південного ОК №67 від 16.02.2004 визначено військову частину НОМЕР_2 , але після розформування військової частини НОМЕР_2 їх правонаступником визначена в/ч НОМЕР_3 (м. Білгород-Дністровський), при цьому земельна ділянка полігону залишалася на обліку у Білгород-Дністровській КЕЧ району (форма-405) та органах Держкомзему у Тарутинському районі (форма 6-ЗЕМ) в категорії „землі оборони. Наразі прокурор зазначає, що наказ Командувача військами Південного оперативного командування від 16.02.2004 р. №67 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", наказ Командира військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2004 р. № 15 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", наказ командувача військами ордена Червоного прапора Південного оперативного командування від 11.08.2004 р. № 401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки", акт прийому-передачі земель Тарутинського полігону від 26.08.2004р. та лист Заступника командувача військ Південного ОК з будівництва та розквартирування військ від 12.04.2005 р. № 31/1/282 лише підтверджують те, що землі полігону перебували у користуванні військових частин, підприємств, установ та організацій Міністерства оборони України, а тому відповідно до ст.77 ЗК України та ст.1 ЗУ „Про використання земель оборони вказані землі за цільовим призначенням належали до категорії - земель оборони.

До того ж прокурор зазначає, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.07.2006 р. № 390-р „Про передачу майнових комплексів військових містечок ніякого відношення до предмету спору не має, оскільки ним передбачалась передача у спільну власність територіальних громад лише майнового комплексу військового містечка № НОМЕР_4 (с. Весела Долина, Тарутинського району). Згідно облікових даних Білгород-Дністровської КЕЧ району до складу майнового комплексу входили - 24 будівлі (з яких 10 - житлові будинки на 21 квартиру, 3 комунальні споруди та 11 будівель та споруд різного призначення). Також відповідно до актів прийому-передачі була передана земельна ділянка площею - 86,7 га. Спірні земельні ділянки, які були передані Тарутинською РДА в оренду ТОВ „Тіса, ВАТ „Ім. Чапаєва, ФГ „Таврія-К, ФГ „Колос-2006, ТОВ „Мазур-Юг, ВАТ „ім. Калініна, ПП „Фетіца, ПП „Роман розташовані в іншому військовому містечку, а саме в/м №11 військовий полігон (с. Надеждівка), площа цього військового містечка (Тарутинського полігону) складає - 23943,0 га. Безпідставними також є на думку прокурора, посилання відповідача - Тарутинської РДА на розпорядження КМУ № 883-р від 07.09.2011 р. „Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств та військових радгоспів до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства, тому що відповідно до цього розпорядження від Міністерства оборони України до Міністерства аграрної політики та продовольства було передано цілісний майновий комплекс військового радгоспу „Чорноморський, який відповідно до наявного у нього державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 05.06.1995 р. серії ОД-23-120 загальною площею 689,83 га. Але вказані землі військового радгоспу не входять до земель Тарутинського полігону і згідно облікових даних Білгород-Дністровської КЕЧ району обліковувались як землі госпрозрахункового фонду, а землі безпосередньо полігону площею - 23253,17 обліковуються як землі бюджетних установ. Будь-яких рішень щодо передачі земель саме військового містечка № НОМЕР_5 (Тарутинського полігону), де саме розташовані спірні земельні ділянки передані в оренду ТОВ „Тіса, ВАТ „Ім. Чапаєва, ФГ „Таврія-К, ФГ „Колос-2006, ТОВ „Мазур-Юг, ВАТ „ім. Калініна, ПП „Фетіца, ПП „Роман ані Міністерством оборони України, ані Кабінетом Міністрів України не приймалось і фактичної передачі земель від Міністерства оборони України у визначеному законом порядку до Тарутинської РДА, або до інших органів місцевого самоврядування Тарутинського району Одеської області не проводилось.

Крім того, прокурор зазначив, що Одеський військовий округ був реорганізований (перейменований) згідно Директиви Міністра оборони України №115/1/20 від 01.07.1997 р. у Південне оперативне командування (зазначений документ має гриф „таємно, а тому не надано до суду), що як орган військового управління є складовою Збройних Сил України. Тому право здійснення оперативного управління землями полігону, за ствердженнями прокурора, належить саме Міністерству оборони України відповідно до ст. 17 Закону України „Про Збройні Сили України. Враховуючи вищевикладене прокурор вказує, що земельна ділянка військового полігону „Тарутинський, який ще у 1946 році був наданий у користування Одеському військовому округу продовжує по теперішній час перебувати у постійному користуванні Південного оперативного командування. Крім того, окремою підставою для визнання недійсним оспорюваного розпорядження Тарутинської РДА є положення передбачені п. а ч. 1 ст. 21 ЗК України, відповідно до якої правочини укладені з порушенням цільового використання земель є недійсними. Після незаконного вилучення земель Міністерства оборони України та зарахування їх до земель запасу Веселодолинської сільської ради на підставі розпорядження Тарутинської РДА №178/А-2007 від 13.06.2007 р. була створена районна комісія та проведена інвентаризація земель колишнього загальновійськового полігону. Розпорядженням Тарутинської РДА №376/А-2007 від 21.12.2007 р. затверджена технічна документація з землеустрою щодо інвентаризації земель колишнього загальновійськового полігону, проведена ДП „Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою. Зазначеною землевпорядною організацією був виготовлений кадастровий план земельної ділянки колишнього військового полігону, з якого вбачається площа військового полігону, на якій розташована земельна ділянка військового полігону МО України, яка в подальшому оспорюваним розпорядженням незаконно передана в оренду сільгоспвиробникам.

Позивачі Міністерство оборони України та Білгород-Дністровська КЕЧ району позов Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері підтримують у повному обсязі, про що вказано у поясненнях по справі (а.с. 27-30 т. 5, а.с. 73-74 т. 6) та додаткових поясненнях по справі (а.с. 134-137 т. 6). Так, позивачі посилаються на те, що згідно ст.13 Земельного кодексу України та ст.ст. 9, 14 Закону України „Про Збройні Сили України право державної власності на землі оборони реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України. Землі, які використовують Збройні Сили України, є державною власністю. Будь-якого рішення щодо вилучення спірних земельних ділянок Кабінетом Міністрів України, Міністерством оборони України не приймалося. Отже, спірні земельні ділянки до цього часу є державною власністю, належать до земель оборони та підлягають обов`язковому обліку, цільовому використанню і правильному утриманню. Більш того, за приписами Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.12.2011р. №795 облік земель ведеться в органах квартирно-експлуатаційної служби. Відповідно до довідки Білгород-Дністровської КЕЧ району від 07.08.2012р. за №1162 станом на 01.08.2012 р. на картковому обліку КЕЧ району рахується земельна ділянка № 92 військового містечка № 11 (Тарутинський військовий полігон) загальною площею 24229,5 га, до складу якої входять земельні ділянки, надані у користування ТОВ „Тіса, ВАТ „Ім.Чапаєва, ФГ „Таврія-К, ФГ „Колос-2006, ТОВ Мазур-ЮГ, ВАТ „ім. Калініна, ПП „Фетіца, ПП „Роман. У зв`язку з цим, на думку позивачів, прийняття Тарутинською райдержадміністрацією розпорядження № 398/А-2007 від 28.12.2007р. є незаконним, порушує інтереси держави в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської КЕЧ району, що є підставою для визнання цього розпорядження незаконним та недійсним.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, вказаних у поясненнях по справі (а.с. 54-58, 60-67 т. 5) та додаткових запереченнях на позов (а.с. 107-122 т. 6). Зокрема, відповідач посилається на те, що на даний час у Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської КЕЧ району відсутній встановлений чинним законодавством України документ, який би підтверджував їх право землекористування на спірні земельні ділянки. На думку відповідача, прокурором та позивачами не надано матеріалів щодо визначення загальної площі земельної ділянки колишнього полігону, встановлення його меж в натурі, відсутні будь-які рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування з 1946 р. по теперішній час про надання дозволу на право постійного користування спірними земельними ділянками Міністерству оборони СРСР або Міністерству оборони України , його структурним підрозділам, військовим частинам, з яких можливо б було припустити, що землекористувачем був Одеський військовий округ. Крім того, на думку відповідача, Міністерство оборони ніколи не було користувачем спірних земельних ділянок. За таких обставин, відповідач вважає, що спірні земельні ділянки колишнього загальновійськового полігону використовувалась структурними підрозділами Збройних Сил СРСР та Збройних Сил України до 1992 р. без отримання права користування, встановлення меж в натурі (на місцевості) відповідно до вимог законодавства, а це не є підставою для набуття права постійного користування. В свою чергу відповідач вважає, що приймаючи розпорядження про надання в оренду земельних ділянок ТОВ „Тіса, ВАТ „ім.Чапаєва, ФГ „Таврія-К, ФГ „Колос-2006, ТОВ Мазур-ЮГ, ВАТ „ім. Калініна, ПП „Фетіца, ПП „Роман, затвердження проектів землеустрою щодо надання земельних ділянок в оренду та укладення договору оренди, категорію земель змінено не було і права позивачів порушено не було.

Поряд з цим відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків давності щодо заявлених позовних вимог (а.с. 75-78 т. 5). Обґрунтовуючи вказане клопотання відповідач посилається на те, що відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Згідно з п. 2.8. постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", щодо вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (ст. 257 Цивільного кодексу України, з урахуванням водночас наведеного в п.п. 2, 3 і п. 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 р. № 4176-VI). Перебіг позовної давності починається за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України). На думку відповідача, позов про визнання недійсним спірного розпорядження подано більше як через 4 роки та 10 місяців після того, як представники прокуратури та позивачі дізналися про наявність оскаржуваного розпорядження. За таких обставин, відповідач просить суд задовольнити клопотання про застосування строків позовної давності та позовні вимоги про визнання незаконним оспорюваного розпорядження відмовити.

На вказане клопотання відповідача позивачами надано пояснення щодо непоширення положень про позовну давність на заявлені вимоги згідно ст. 268 ЦК України (а.с. 164-167 т. 5), а також заперечення (а.с. 141-143 т. 6).

Третя особа Кабінет Міністрів України позовні вимоги прокурора підтримує повністю, про що зазначено у письмових поясненнях по суті спору (а.с. 173-176 т. 5).

Третя особа Фермерське господарство „Колос проти позовних вимог заперечує з підстав, зазначених у поясненнях по справі (а.с. 50-52 т. 5)

Третя особа ПАТ „Імені Чапаєва надав заяву про залишення позовних вимог без розгляду на підставі п. 5 ст. 81 ГПК України (а.с. 144-146 т. 6), оскільки позивачами не надано належних доказів для проведення призначеної судом по справі експертизи.

Вказану заяву третьої особи судом залишено без задоволення з підстав її необґрунтованості.

Також представником Міністерства оборони України було подано клопотання про об`єднання справ (а.с. 207 т. 6), в якому заявник просив суд об`єднати та розглядати разом з цією справою справи про визнання договорів оренди землі недійсними справа № 5017/3699/20121 стосовно ВАТ „Імені Чапаєва та № 916/4202/14 стосовно ВАТ „Імені Калініна, які є пов`язаними між собою справами між тими ж самими сторонами і перебувають на розгляді у господарському суді Одеської області.

Зазначене клопотання у судовому засіданні залишено без задоволення у зв`язку з необґрунтованістю даного клопотання та невідпорність його положенням ст. 58 ГПК України.

Представники третіх осіб Південного оперативного командування, Одеської обласної державної адміністрації, ТОВ „Тіса, ТОВ "Мазур-ЮГ, ВАТ ім. Калініна, ПП „Фетіца та ПП "Роман" при новому розгляді справи в засідання суду не з`явились, письмові пояснення по суті заявленого позову не надали, у зв`язку з чим з`ясувати думки зазначених третіх осіб щодо заявленого позову при новому розгляді справи не уявляється можливим.

Заслухавши пояснення прокурора, представників сторін та третіх осіб, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 р. № 2002/063 „Об отводе 20000 гектаров земли на территории Бородинского, Тарутинского и Саратского районив, Измаильской области для организации окружного артполигона ОДВО, що затверджена розпорядженням Раднаркому СРСР від 19.01.1946 р. № 742рс, постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний артилерійський полігон Одеського військового округу 20000 га землі (в межах, визначених у схемі, що додавалась). При цьому Ізмаїльський облвиконком було зобов`язано після затвердження Радою народних комісарів СРСР відводу під артполігон 20000 га землі, встановити межі земельної ділянки що відводиться в натурі.

Прийнятою Ізмаїльським обласним виконавчим комітетом та Бюро обкому КП(б)У постановою від 12.02.1946 р. № 53/9-ОП О порядке передачи в натуре земель Одесскому Военному Округу, для учебного артилерийского лагеря под полигон, согласно постановлению СНК УССР от 18.12.1945 года за № 2002/063 регулювався порядок виконання постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 р. №2002/063, яке полягало у відселенні селянських господарств, що до цього розміщувались на території відведення.

В подальшому 10 червня 1946 р. обласною комісією по передачі земель ОДВО, яка діяла на виконання постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945р. №2002/063 та постанови Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 12.02.1946 р. №53/9-ОП, складено акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ОДВО на площі 23600 га. Так, вказаним актом констатувалось відведення земельної ділянки на площі 23600 га в натурі за рахунок земель Саратського, Тарутинського, Бородинського, Староказачанського та Арцизького районів. При цьому в акті від 10 червня 1946 р. зазначено, що при відводі земель в натурі, у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) виникла необхідність у збільшенні площі артполігону, у зв`язку з чим фактично відведено під полігон на 3600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями. Схема фактичного відводу земель є додатком до акту.

Рішенням звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету №7 від 10.06.1946 р. Об утверждении акта областной комиссии по передаче земель под артилерийский полигон Одесскому Военному Округу було затверджено вказаний акт обласної комісії від 10.06.1946 р. про передачу земельної ділянки площею 23600 га під учбовий артилерійський полігон Одеського військового округу.

Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2004 р. № 15 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування" та наказом Командувача військами Південного оперативного командування від 16.02.2004 р. № 67 "Про розформування військової частини А-1366 Південного оперативного командування" згідно з директиви Міністерства оборони України від 29.01.2004 року № 115/1/01 та директиви командувача військами Південного оперативного командування від 04.02.2004 р. № 6/1/017 сплановано розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування. З метою своєчасного та якісного проведення організаційного заходу по розформуванню було наказано Військову частину НОМЕР_1 розформувати до 30.06.2004 року, а правонаступником військової частини НОМЕР_1 вважати військову частину НОМЕР_2 .

Разом з тим наказом командувача військами ордена Червоного прапора Південного оперативного командування від 11.08.2004 р. № 401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки" встановлено, що земельні ділянки полігонів, що тимчасово не використовуються і придатні для сінокосіння, випасу скота та посіву сільськогосподарських культур, необхідно передати у тимчасове користування військовим радгоспам Південного оперативного командування: Військовому радгоспу „Чорноморський всі землі військового полігону „Тарутинський в кількості 23944 га. Взаєморозрахунки по спільній обробці землі за договором між в/ч НОМЕР_1 та комерційними структурами за 2003-2004 роки здійснити через військовий радгосп „Чорноморський.

Згідно акту прийому-передачі земель Тарутинського полігону від військової частини НОМЕР_1 військовому радгоспу „Чорноморський від 26.08.2004 року вказаному радгоспу були передані землі площею 23944 га.

Відповідно до листа Заступника командувача військ Південного ОК з будівництва та розквартирування військ від 12.04.2005 р. № 31/1/282 у зв`язку з тим, що наказ командувача військ Південного ОК від 11.03.2004 року № 401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки втратив чинність, та крім того, у військовому радгоспу „Чорноморський відсутні правовстановлюючі документи на всю земельну ділянку полігону, всі укладені договори на земельні ділянки, які раніше закріплювались за сторонніми землекористувачами (військова частина НОМЕР_1 , Південна регіональна організація ТВМР ЗС України) вважаються недійсними.

Разом з тим в рішенні Тарутинської районної ради Одеської області „Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону від 05.05.2005 року № 206-IV зазначено у відповідності до абзацу першого пункту 6 розділу Х Земельного кодексу України, що набрав чинності з 01 січня 2002 року, усі юридичні особи, які мають у постійному користування земельні ділянки, повинні були у встановленому порядку здійснити переоформлення права власності або права оренди на них до 01.01.2005 року, однак за 2002-2004 року ця процедура землекористувачами проведене не була, що підтверджує бездіяльність Міністерства оборони України щодо оформлення правоустановчих документів (в першу чергу державного акта) на право постійного користування землею полігону. До того ж всупереч вимогам статті 4 Закону України „Про використання земель оборони Міністерство оборони України в особі командувача військами Південного оперативного командування самостійно змінювало цільове призначення земель полігону і здійснювало надання в користування або в оренду земель полігону без погодження з органами місцевого самоврядування і органами виконавчої влади, зокрема військовому радгоспу „Чорноморський, Південній регіональній раді військових мисливців та рибалок Збройних сил України та іншим особам. Це підтверджується також актом прийому-передачі земель Тарутинського полігону від військового радгоспу „Чорноморський до ДП „Укроборонпостачальник площею 23,9 тис. га, затвердженого 19.01.2005 року. Також районною радою зазначено, що згідно з директивою Міністерства оборони України від 29.01.2004 року № 115/1/01 військову частину НОМЕР_1 , за якою були закріплені землі Тарутинського полігону, розформовано, у зв`язку з чим територія полігону для проведення військових навчальних заходів з цього часу не використовуватиметься зовсім. Так, вказаним рішення райрада запропоновувала Тарутинській райдержадміністрації розглянути питання щодо припинення користування земельною ділянкою загальновійськового полігону площею 23944 га військовою частиною НОМЕР_1 та іншими землекористувачами, звернутись до Верховної ради України, Кабінету Міністрів України та Одеської обласної державної адміністрації з клопотанням щодо сприяння у приведенні землекористування у відповідність до норм чинного законодавства, а також у ліквідації Тарутинського загальновійськового полігону та зміні цільового призначення його земель.

Поряд з цим 05.05.2005 р. Тарутинською районною державною адміністрацією відповідно до статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статей 17, 141, 149, пунктів 3, 5, 12 розділу Х Земельного кодексу України, згідно з директивою Міністерства оборони України №115/1/01 від 29.01.2004 р. та Наказом командувача військами Південного оперативного командування № 67 від 16.02.2004 р. "Про розформування військової частини НОМЕР_1 " прийнято розпорядження №101/А-2005 "Про вилучення із користування військової частини А-1366 земельної ділянки загальновійськового полігону на території Веселодолинської сільської ради" (а.с. 92 т. 2), яким з урахуванням пункту 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями", було припинено право користування земельною ділянкою площею 23253,17 га, наданої в користування військовій частині А-1366 для організації загальновійськового полігону і розташованої на території Веселодолинської сільської ради, а також переведено вказану земельну ділянку в землі запасу Веселодолинської сільської ради.

Вказане розпорядження було предметом судового розгляду у адміністративній справі №2-а-3436/08/1570, за результатами розгляду якої постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 р., яка набрала законної сили, визнано протиправним та скасовано вищенаведене розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №101/А-2005 від 05.05.2005р. "Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону" та п. 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями" (а.с. 20-23 т. 1).

Приймаючи судове рішення у вказаній адміністративній справі, апеляційний адміністративний суд виходив з того, що оскільки чинне на той час законодавство (Земельний кодекс УРСР 1992 року) не визначало момент, з якого особа набувала прав землекористування, право постійного землекористування у Одеського військового округу виникло згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946р., про які зазначалося вище по тексту даної постанови. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акту, що посвічує відповідне право. Але, з урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. Як Земельний кодекс УРСР 1970р., так і Земельний кодекс України 1990р. серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав. Поряд з цим апеляційний адміністративний суд послався на рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005(справа про постійне користування земельними ділянками), в якому зазначено, що юридичні особи з підстави непереоформлення права постійного землекористування на право власності або право користування землею не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою.

У зв`язку із викладеним та на підставі статті 116 Конституції України, статей 13, 77, 84 Земельного кодексу України, статей 3, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", статей 3, 4, 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011р. №406/2011, пункту 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими землями і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997р., апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про те, що, незважаючи на відсутність державного акту, право постійного користування вищезазначеними землями залишається за Міністерством оборони України, а тому вони відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності та за відповідними військовими формуваннями закріплені на праві постійного користування. Тому виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. Одночасно суд зазначив, що всупереч частини 5 статті 116, статті 149 Земельного кодексу України рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки уповноваженим органом не приймалося, а згода Міністром оборони України на її вилучення не надавалася.

В силу вимог ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, встановлені Одеським апеляційним адміністративним судом у постанові від 14.06.2012р. по справі №2-а-3436/08/1570 обставини, зокрема, щодо приналежності земель Тарутинського загальновійськового полігону до земель оборони та щодо виникнення у Одеського військового округу права постійного землекористування землями Тарутинського загальновійськового полігону згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945 р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946 р., яке залишається за Міністерством оборони України, не підлягають доказуванню у даній справі.

Разом з тим розпорядженням Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №398/А-2007 від 28.12.2007 р. "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення ТОВ "Тіса", ВАТ "ім.Чапаєва", ФГ "Таврія-К", ФГ "Колос-2006", ТОВ "Мазур-ЮГ", ВАТ "Калініна", ПП "Фетіца", ПП "Роман" земельних ділянок на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради" (а.с. 32 т. 1) затверджено подані ТОВ "Тіса", ВАТ "ім.Чапаєва", ФГ "Таврія-К", ФГ "Колос-2006", ТОВ "Мазур-ЮГ", ВАТ "Калініна", ПП "Фетіца", ПП "Роман" проекти землеустрою щодо відведення в оренду земельних ділянок із земель запасу Веселодолинської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також передано ТОВ "Тіса" земельну ділянку площею 750га ріллі в довгострокову оренду строком на 49 років; ВАТ "ім.Чапаєва" земельну ділянку площею 1800 га ріллі в довгострокову оренду строком на 5 років; ФГ "Таврія-К" земельну ділянку площею 450 га ріллі в довгострокову оренду строком на 49 років; ФГ "Колос-2006" земельну ділянку площею 300га ріллі в довгострокову оренду строком на 49 років; ТОВ "Мазур-ЮГ" земельну ділянку площею 100га ріллі в довгострокову оренду строком на 49 років; ВАТ "Калініна" земельну ділянку площею 885 га ріллі в довгострокову оренду строком на 30 років; ПП "Фетіца" земельну ділянку площею 223 га ріллі в довгострокову оренду строком на 25 років; ПП "Роман" земельну ділянку площею 350 га ріллі в довгострокову оренду строком на 49 років. Одночасно зобов`язано керівників ТОВ "Тіса", ВАТ "ім.Чапаєва", ФГ "Таврія-К", ФГ "Колос-2006", ТОВ "Мазур-ЮГ", ВАТ "Калініна", ПП "Фетіца", ПП "Роман" укласти договори оренди землі з районною державною адміністрацією.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного розпорядження), до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади..

Згідно із статтею 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (ч. 2 ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Відповідно до статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України", Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 06.04.2011р. №406/2011, Міністерство оборони України, зокрема, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів; здійснює у межах повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міноборони України; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.

Статтею 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" передбачено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 4 вищенаведеного Закону військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України. Так, згідно індивідуальної картки №95 обліку земельної ділянки на обліку Білгород-Дністровської КЕЧ району (яка відповідно до Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок ) для потреб Збройних Сил України та основних правил користування наданими земельними ділянками і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997р., є повноважним органом державної влади з обліку земель оборони), за Міністерством оборони України рахується земельна ділянка площею 24229,5 га військового містечка №11, розташована за адресою: Одеська область, Тарутинський район, с.Надеждівка (т.1 а.с.27-28).

За приписами статті 77 Земельного кодексу України, яка кореспондується із статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони", землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Пунктом "б" частини 3 статті 84 Земельного кодексу України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Відповідно до абзацу третього частини 5 статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Частина 5 статті 116 Конституції України наділяє Кабінет Міністрів України повноваженням здійснювати управління державної власності відповідно до закону. Відповідно до статті 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а статтею 321 цього Кодексу передбачено принцип непорушності права власності.

Отже, землі оборони знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони, тоді як власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який ними розпоряджається.

Проте, як встановлено судом, доказів, які б засвідчували добровільну відмову Міністерства оборони України від користування земельною ділянкою Тарутинського загальновійськового або задокументовану згоду на передачу земельних ділянок Тарутинського загальновійськового полігону іншим особам матеріали справи не містять. Отже, згода Міністерства оборони України на передачу спірних земельних ділянок не надавалась, також Міністерство оборони України не зверталось з клопотанням про відмову від користування земельною ділянкою Тарутинського полігону, яка станом на дату прийняття оспорюваного розпорядження рахувалася як землі оборони, що підтверджується листами Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області від 03.04.2013 р. № 23-01-32/717, від 14.06.2013 р. № 23-01-33/1288. В свою чергу користування землями Тарутинського загальновійськового полігону залишається за Міністерством оборони України.
Таким чином, суд доходить до висновку про те, що Тарутинська райдержадміністрація, приймаючи оскаржуване розпорядження, перевищила свої повноваження щодо володіння, користування і розпорядження земельними ділянками із земель Тарутинського загальновійськового полігону.

Доводи відповідача про те, що у позивачів відсутні правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку, судом до уваги не приймаються, оскільки незважаючи на відсутність державного акту, право постійного користування спірними землями залишається за Міністерством оборони України, а тому ці землі відносяться до земель оборони, належать державі на праві власності та за відповідними військовими формуваннями закріплені на праві постійного користування.

Так, після набуття Одеським військовим округом права постійного землекористування землями Тарутинського загальновійськового полігону згідно з постановою Ради народних комісарів УРСР від 1945 р. та на підставі рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946 р., прийнятими Земельними кодексами (1970р., 1990р.) було встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акту, що посвічує відповідне право.

Зокрема, Земельний кодекс Української РСР від 8 липня 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею (стаття 15). Землекористувачами визначалися: колгоспи, радгоспи, інші сільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації і установи; промислові, транспортні, інші несільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації та установи; громадяни.

Поняття "користування землею" у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному Кодексі з`явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям.

Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п`яти років) (стаття 7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому Кодексі не здійснено.

З урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. Як Земельний кодекс УРСР 1970р., так і Земельний кодекс України 1990р. серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав. Крім того, прямої вказівки у законі, відповідно до якої всі землекористувачі були зобов`язані оформити право землекористування, яке вони набули на підставі раніше діючого законодавства УРСР, а у випадку нездійснення цього позбавлялися наданого раніше права, чинне законодавство на той час не містило.

Відповідно до п.6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-XII громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані до введення в дію Земельного кодексу Української РСР, повинні були до 15.03.1994р. оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається.

Чинний Земельний кодекс України, прийнятий 25 жовтня 2001 року, визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч. 1 ст. 92).

Підстави припинення користування земельними ділянками унормовані статтею 141 Земельного кодексу України. За приписами наведеної норми такими підставами є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати. Наведеною правовою нормою, в якості самостійної підстави для припинення права користування земельною ділянкою визначено припинення діяльності державних та комунальних підприємств установ та організацій. Припинення діяльності зазначених юридичних осіб, пов`язане з неможливістю подальшого здійснення ними своїх юридичних обов`язків та реалізації суб`єктивних прав. Припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ, організацій відбувається у разі їх ліквідації або реорганізації. В розумінні статті 141 Земельного кодексу України, припинення права користування земельною ділянкою не передбачає автоматичного переходу цього права до іншого суб`єкта господарювання.

Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень" і стаття 125 ЗК України пов`язують виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права.

Згідно п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

Проте, обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який містився також у п. 6 Перехідних положень ЗК України, визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 (у справі №1-17/2005) у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками). Зокрема, вказаним рішенням КСУ визнано неконституційними положення пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення та положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року №563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Таке рішення Конституційного Суду України вмотивовано тим, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Тобто, виходячи з наведеного, право постійного користування земельною ділянкою Тарутинського загальновійськового полігону набуте Одеським військовим округом в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним судом України в постанові від 21.09.2011 р. № 6-14цс11

Відтак, зміни, що відбулись у земельному законодавстві Української РСР та сучасної держави Україна з прийняттям Земельних кодексів (1970 р., 1990 р., 2001 р.), якими визначався новий порядок виникнення та оформлення прав на земельні ділянки, пов`язаний з видачею державного акту, що посвічує відповідне право, реєстрацією такого права не позбавили власників та користувачів земельних ділянок відповідних прав на них.

Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України (в редакції від 1990 року) право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства.

Згідно з п. "в" ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України 2001 р. підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Відповідно до положень ст. 104 Цивільного кодексу України передбачені умови припинення юридичної особи, а ст. 108 ЦКУ передбачене перетворення юридичної особи. Ці дії мають різні юридичні наслідки. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи. Відповідно до положень ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права. Згідно ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) - належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У постанові Верховного Суду України від 21.02.2011 р. у справі N 21-3а11 було сформовано правову позицію, відповідно до якої приписи пункту "в" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.

Тобто, Верховним Судом України був зроблений висновок, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою може бути виключно ліквідація юридичної особи.

Необхідно зазначити, що Одеський військовий округ був реорганізований (перейменований) згідно Директиви Міністра оборони України № 115/1/20 від 01.07.1997 р. у Південне оперативне командування (з огляду на наявність на вказаному документу грифу „таємно документ не надано до суду), що як орган військового управління є складовою Збройних Сил України. В свою чергу земельна ділянка військового полігону „Тарутинський, яка ще у 1946 році була надана у користуванні Одеському військовому округу, продовжує перебувати у постійному користуванні Південного оперативного командування. Проте право здійснення оперативного управління землями полігону належить саме Міністерству оборони України відповідно до ст. 17 Закону України „Про Збройні Сили України.

Стосовно правонаступника військової частини НОМЕР_1 слід зазначити, що директивою Міністерства оборони України № Д-115/1/01 від 29.01.2004 р. та наказу Командувача військами Південного ОК № 67 від 16.02.2004 р. визначено військову частину НОМЕР_2 , але після розформування військової частини НОМЕР_2 їх правонаступником визначена в/ч НОМЕР_3 (м. Білгород-Дністровський), при цьому земельна ділянка полігону залишалася на обліку у Білгород-Дністровській КЕЧ району (форма-405) та органах Держкомзему у Тарутинському районі (форма 6-ЗЕМ) в категорії „землі оборони. Так, наявні в матеріалах справи наказ Командувача військами Південного оперативного командування від 16.02.2004 р. №67 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", наказ Командира військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2004 р. № 15 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", наказ командувача військами ордена Червоного прапора Південного оперативного командування від 11.08.2004 р. № 401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки", акт прийому-передачі земель Тарутинського полігону від 26.08.2004р. та лист Заступника командувача військ Південного ОК з будівництва та розквартирування військ від 12.04.2005 р. № 31/1/282 лише підтверджують те, що землі полігону перебували у користуванні військових частин, підприємств, установ та організацій Міністерства оборони України, а тому відповідно до ст.77 ЗК України та ст.1 ЗУ „Про використання земель оборони вказані землі за цільовим призначенням належали до категорії - земель оборони.

З огляду на зазначене, суд вважає безпідставними доводи відповідача про припинення права постійного користування землею у зв`язку з припиненням діяльності Одеського військового округу. Не можуть бути прийняті до уваги й посилання відповідача на перебування в стані припинення Південного оперативного командування з 07.11.2013 р., оскільки ці обставини мали місце після прийняття оспорюваного розпорядження.

Більш того, держава є власником земель оборони за законом (такої позиції дотримується ВГСУ в постанові від 28.02.2012р. по справі № 19/63). При цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Відповідний висновок наведено ВСУ в постанові від 16.09.2015 р. у справі № 926/1017/14.

Наявне в матеріалах справи листування із Тарутинською райдержадміністрацією, Верховною Радою України, Міністерством оборони України з приводу передачі та використання Тарутинського військового полігону не свідчить про добровільну відмову землекористувача МОУ від земельної ділянки та припинення цього землекористування за його заявою власником земельної ділянки.

Частинами третьою, четвертою статті 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

При цьому, виходячи зі змісту наведених вище норм, припинення права постійного землекористування здійснюється власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади, а а не органом місцевого самоврядування (пост. ВСУ від 25 листопада 2014 року у справі N 5002-1/2762-2011).

В той же час в матеріалах справи наявна копія розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.07.2006 № 390-р "Про передачу майнових комплексів військових містечок", яким було прийнято пропозицію Міноборони, погоджену з обласними, міськими, районними, селищними і сільськими радами та Арцизькою райдержадміністрацією Одеської області, щодо передачі з державної власності у власність (спільну власність) територіальних громад та до сфери управління Арцизької райдержадміністрації майнових комплексів військових містечок згідно з додатком, в якому зазначено, в тому числі, про передачу у спільну власність територіальних громад району військового містечка № 10 с.Весела Долина Тарутинського району. Однак, вказане розпорядження Кабінету Міністрів України не має відношення до військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування та спірної земельної ділянки. Так, цим розпорядженням КМУ передбачалась передача у спільну власність територіальних громад лише майнового комплексу військового містечка № НОМЕР_4 (с. Весела Долина, Тарутинського району). Згідно облікових данних Білгород-Дністровської КЕЧ району до складу майнового комплексу входили - 24 будівлі (з яких 10 - житлові будинки на 21 квартиру, 3 комунальні споруди та 11 будівель та споруд різного призначення). Також відповідно до актів прийому-передачі була передана земельна ділянка площею - 86,7 га. Натомість спірні земельні ділянки, які були передані Тарутинською РДА в оренду ТОВ „Тіса, ВАТ „Ім. Чапаєва, ФГ „Таврія-К, ФГ „Колос-2006, ТОВ „Мазур-Юг, ВАТ „ім. Калініна, ПП „Фетіца, ПП „Роман, розташовані в іншому військовому містечку, а саме в/м №11 військовий полігон (с. Надеждівка), площа цього військового містечка (Тарутинського полігону) складає - 23943,0 га.

Також суд вважає безпідставними посилання відповідача - Тарутинської РДА на розпорядження КМУ № 883-р від 07.09.2011 р. „Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств та військових радгоспів до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства, тому що відповідно до цього розпорядження від Міністерства оборони України до Міністерства аграрної політики та продовольства було передано цілісний майновий комплекс військового радгоспу „Чорноморський, який відповідно до наявного у нього державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 05.06.1995 р. серії ОД-23-120 загальною площею 689,83 га. Але вказані землі військового радгоспу не входять до земель Тарутинського полігону і згідно облікових даних Білгород-Дністровської КЕЧ району обліковувались як землі госпрозрахункового фонду, а землі безпосередньо полігону площею - 23253,17 обліковуються як землі бюджетних установ.

Відтак, судом не встановлено наявність будь-яких рішень щодо передачі земель саме військового містечка № 11 (Тарутинського полігону), де саме розташовані спірні земельні ділянки передані в оренду ТОВ „Тіса, ВАТ „Ім. Чапаєва, ФГ „Таврія-К, ФГ „Колос-2006, ТОВ „Мазур-Юг, ВАТ „ім. Калініна, ПП „Фетіца, ПП „Роман, ані з боку Міністерства оборони України, ані з боку Кабінету Міністрів України. В свою чергу фактична передача земель від Міністерства оборони України у визначеному законом порядку до Тарутинської РДА, або до інших органів місцевого самоврядування Тарутинського району Одеської області не проводилась.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора та позивачів про те, що Тарутинська РДА, приймаючи оскаржуване розпорядження, не мала жодних повноважень на володіння, користування і розпорядження спірною земельною ділянкою, а тому розпорядилася самовільно і незаконно землями оборони всупереч приписів Земельного Кодексу України та ст. 4 Закону України „Про оренду землі.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою ст. 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За приписами ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування.

Підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку із прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі (роз`яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.10.2000р. №02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів " (з подальшими змінами)).

Приймаючи до уваги вищенаведене та з огляду на відсутність у Тарутинської райдержадміністрації Одеської області повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, суд вважає правомірними вимоги прокурора та позивача про визнання недійсним розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №398/А-2007 від 28.12.2007 р. "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення ТОВ "Тіса", ВАТ "ім.Чапаєва", ФГ "Таврія-К", ФГ "Колос-2006", ТОВ "Мазур-ЮГ", ВАТ "Калініна", ПП "Фетіца", ПП "Роман" земельних ділянок на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради".

Щодо обраного прокурором способу захисту порушеного права суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такі положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно із частиною третьою статті 34 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований в судовому порядку. Таку ж правову позицію висловлено Верховним судом України в постанові від 10.06.2015 р. при розгляді справи N 6-162цс15. Про можливість визнання рішень органу державної влади зазначено також в постанові ВСУ від 01.07.2105 р. № 6-319цс15.

Із наведеної відповідачем як на підставу своїх заперечень на позов (а.с. 120 т. 6) правових висновків постанови Верховного Суду України від 11.11.2014 зі справі №21-405а14 вбачається, що підставою для перегляду Верховним Судом України судового рішення касаційної інстанції була заява заступника Генерального прокуратура України у зв`язку із неоднаковим застосуванням касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме: статей 60, 61, 63 Закону України від 25 червня 1991 року №1264-XII "Про охорону природного навколишнього середовища", статей 7, 9 Закону України від 16 червня 1992 року N 2456-XII "Про природно-заповідний фонд України", статті 41 Земельного кодексу України, статей 133, 137 Житлового кодексу України.

В той же час у даній справі мають застосовуватись вищенаведені положення Конституції України, Закону України "Про місцеві державні адміністрації", Земельного кодексу України у їх редакції, що діяла на час прийняття відповідачем спірного рішення, тобто інші правові норми. Таким чином правові підстави для застосування у спорі по цій справі правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 11.11.2014 зі справи №21-405а14, відсутні. Про неможливість застосування вказаних висновків ВСУ вказано ВГСУ в постанові від 09.09.2015 р. по справі № 916/5176/14 зі спору про визнання незаконним та скасування рішення сільради.

Відповідно до частини 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Обов`язковість рішень Верховного Суду України для судів які розглядають спори зі застосуванням тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, також передбачена статтею 82 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на вищезазначене та приписи ст. 82 і 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновки Верховного Суду України, викладені у вищевказаних постановах, є обов`язковими для суду.

За таких обставин, господарський суд вважає цілком обґрунтованими заявлені прокурором позовні вимоги про визнання недійсним спірного розпорядження Тарутинської районної державною адміністрацією, прийнятого з перевищенням повноважень.

Разом з тим слід зазначити, що чинним процесуальним законодавством передбачено право прокурора на звернення до господарського суду в інтересах держави з позовною заявою, в якій прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Пунктом 5 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру (в редакції, чинній на момент подачі позову) представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів держави - наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Формами представництва є: 1) звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб; 2) участь у розгляді судами справ; 3) внесення апеляційного, касаційного подання на судові рішення або заяви про їх перегляд за нововиявленими обставинами. З метою вирішення питання наявності підстав для внесення касаційного подання у справі, розглянутій без участі прокурора, прокурор має право знайомитися з матеріалами справи в суді, робити виписки з неї, отримувати копії документів, що знаходяться у справі. Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України, в якій визначено підстави порушення справ у господарському суді, відносить до таких підстав позовні заяви прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Відповідно до положень частини третьої цієї статті прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як зазначено в п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", що міститься в частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Відповідно до п. 2 резолютивної частини зазначеного Рішення Конституційного Суду України під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Пред`являючи позов в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району прокурор мотивував позовну заяву посиланням на те, що Міністерство оборони України є центральним органом влади і військового управління, а Білгород-Дністровська КЕЧ району здійснює облік земель оборони. Враховуючи вищевикладене, на думку суду, прокурор обґрунтовано визначив у позові за вимогами про захист інтересів держави Міністерство оборони України та Білгород-Дністровську КЕЧ району в якості позивачів як орган, що уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Щодо заяви відповідача стосовно пропуску прокурором та позивачами строку позовної давності для звернення до суду із заявленими вимогами, то судом вказана заява відхиляється з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Положеннями частини першої статті 261 Цивільного кодексу України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

При цьому судом не приймаються доводи позивачів про застосування у даному випадку положень ст. 268 ЦК України, якими передбачено випадки, на які позовна давність не поширюється.

Так, в пункті 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства, що набрав чинності 15 січня 2012 року, пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ „Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Між тим, як вказано Верховним судом України в постанові від 16.09.2015 р. № 6-68цс15, яка є обов`язковою для господарського суду, з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

При цьому відповідно до п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р., початок перебігу позовної давності визначається за правилами ст. 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі. У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (ч. 2 ст. 29 ГПК), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

За ствердженнями відповідача, прокуратура та позивачі брали участь у справі №2-а-3436/08/1570, а тому повинні були знати про оспорюване розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації, оскільки в судовому засіданні 28.05.2008 р. до участі у адміністративній справі були долучені усі особи, які є орендарями земельних ділянок, наданих в оренду за рахунок земель колишнього Тарутинського полігону. На підтвердження викладеного заявником було надано копію журналу судового засідання за 28.05.2008 по справі №2-а-3436/08/1570. Однак долучена до матеріалів справи зазначена копія журналу судового засідання не містить ніяких відміток про те, що прокурору та позивачам 28.05.2008 р. стало відомо про прийняття відповідачем оспорюваного розпорядження в межах вказаної справи. Відтак ствердження відповідача про те, що прокурору та позивачам стало відомо про порушення їх прав внаслідок прийняття оспорюваного розпорядження саме 28.05.2008 р. ґрунтується на припущеннях, які не підтверджуються належними в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами.

Відтак, відповідачем не доведено, що саме позивачами пропущений строк позовної давності та не доведено коли саме позивачам стало відомо про порушення їх прав.

Крім того, слід зауважити, що відповідно до ч.2 ст.264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову , а також у разі якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. Згідно ч. 3 зазначеної статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності , до нового строку не зараховується.

Так, судом з`ясовано, що лише після закінчення розгляду справи та набрання законної сили судовим рішенням постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012р. у справі № 2а-3436/08/1570 у зв`язку із відмовою Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області у добровільному порядку повернути земельні ділянки Міністерству оборони України, прокурором був поданий даний позов до господарського суду.

Таким чином, з огляду на недоведеність відповідачем пропуску заступником Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, Міністерством оборони України та Білгород-Дністровською квартирно-експлуатаційною частиною району строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, останній вважається поданим в межах встановленого законом строку для захисту порушеного права власності держави на спірну земельну ділянку.

Щодо судових витрат по даній справі господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов`язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Порядок сплати та розмір судового збору визначені Законом України від 08.07.2011 р. „Про судовий збір (зі змінами і доповненнями).

Так, згідно підпунктів 1, 2 пункту 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат, а за подання позовної заяви немайнового характеру становить 1 розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому подана відповідна заява.

З огляду на те, що статтею 8 Закону України „ Про Державний бюджет України на 2013 рік встановлено з 01.01.2013 р. розмір мінімальної заробітної плати - 1147 грн., відповідно за подану прокурором у 2013 році позовну заяву немайнового характеру розмір судового збору становив 1147 грн.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Як зазначено в п. 4.6 Постанови Пленуму ВГСУ № 7 від 21.02.2013 р. „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України (із змінами та доповн.), приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи вищенаведене та те, що рішення відбулось на користь позивачів, в інтересах яких прокурором пред`явлено позов, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору до державного бюджету покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в особі Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, - Кабінет Міністрів України та Південне оперативне командування, до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіса", Публічне акціонерне товариство "Імені Чапаєва", Фермерське господарство "Таврія-К", Фермерське господарство "Колос-2006", Товариство з обмеженою відповідальністю "Мазур-ЮГ", Відкрите акціонерне товариство Імені Калініна, Приватне підприємство "Фетіца", Приватне підприємство "Роман", Одеська обласна державна адміністрація, про визнання недійсним розпорядження задовольнити.

2. ВИЗНАТИ недійсним розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №398/А-2007 від 28.12.2007 р. "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення ТОВ "Тіса", ВАТ "Імені Чапаєва", ФГ "Таврія-К", ФГ "Колос-2006", ТОВ "Мазур-ЮГ", ВАТ ім. Калініна, ПП "Фетіца", ПП "Роман" земельних ділянок на умовах оренди із земель запасу Веселодолинської сільської ради".

3. СТЯГНУТИ з Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (68500, Одеська область, смт. Тарутине, вул. Котовського, 1; 4) на користь державного бюджету (рахунок № 3008; отримувач: УК у м. Одесі/Приморський район, ; банк отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області, МФО 828011, код бюджетної класифікації 22030001; код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499997) судовий збір в сумі 1147/одна тисяча сто сорок сім/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 19 жовтня 2015 р.

Головуючий суддя В.С. Петров

Суддя О.Л. Панченко

Суддя О.Ю. Оборотова