РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року Справа № 903/586/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Петухов М.Г.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор" на рішення господарського суду Волинської області від 28.07.15р. у справі № 903/586/14 (суддя Вороняк Андрій Сергійович)

за позовом Приватного підприємства "Ярина" санаторій "Конвалія"

до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор"

про зобов'язання повернути майно

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Ярина» Санаторій «Конвалія» (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Львівської області з позовною заявою (том 1, а.с. 4-6) до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Золотий екватор» (в особі Львівської філії; надалі Відповідач), в якій просить: визнати за Позивачем право власності на майно за договором № К 6906 від 23 червня 2011 року (а саме на: 740 літрів дизельного палива) та за договором № К 3403/12 від 7 березня 2012 року (а саме на: 2140 літрів Бензину А 95, 2160 літрів Бензину А-92); витребувати у Відповідача на користь Позивача майно за договором № К 6906 від 23 червня 2011 року (а саме: 740 літрів дизельного палива) та за договором № К 3403/12 від 7 березня 2012 року (а саме: 2140 літрів Бензину А-95, 2160 літрів Бензину А-92) та зобовязати Відповідача повернути (передати) Позивачу майно за договором № К6906 від 23 червня 2011 року (а саме: 740 літрів дизельного палива) та за договором № К3403/12 від 7 березня 2012 року (а саме: 2140 літрів Бензину А-95, 2160 літрів Бензину А-92).

Ухвалою господарського суду Львівської області від 3 червня 2014 року (том 1, а.с. 109-111) справу № 914/1720/14 направлено за підсудністю до господарського суду Волинської області.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 24 червня 2014 року (том 1, а.с. 116) було прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження в справі.

Рішенням господарського суду Волинської області від 1 грудня 2014 року (том 2, а.с. 6-10) з підстав, вказаних у цьому рішенні, позов задоволено частково.

Визнано право власності за Позивачем на майно за договором № К 6906 від 23 червня 2011 року та договором № К 3403/12 від 7 березня 2012 року (а саме на: бензин А-92 в кількості 2790 л., А-95 в кількості 3960 л., ДП в кількості 10210 л.; зобовязано Відповідача повернути Позивачу майно: бензин А-92 2790 л., А-95 3960 л., ДП 10210 л.. Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 483 грн. 77 коп..

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2015 року (том 2, а.с. 42-45) рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Вказану постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції було оскаржено в касаційному порядку. В результаті перегляду даних судових актів Вищим господарським судом України винесено постанову від 28 квітня 2015 року в даній справі (том 2, а.с. 68-75), якою касаційну скаргу Відповідача задоволено, оскаржувану постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2015 року та рішення господарського суду Волинської області від 1 лютого 2015 року скасовано, а справу направлено до господарського суду Волинської області на новий розгляд.

У своїй постанові від 28 квітня 2015 року Вищий господарський суд України зазначив:

· з моменту передачі відповідачем позивачу карток на пальне за видатковими накладними між сторонами у справі виникли правовідносини зберігання придбаних позивачем у відповідача обсягів нафтопродуктів;

· суди дійшли до правильного висновку, що з моменту передання відповідачем за видатковими накладними карток на пальне "WOG" позивачу, останній набув право власності на нафтопродукти в об'ємах, які зазначені у видаткових накладних;

· суди дійшли до правильного висновку, що втрата документа, який підтверджує право на отримання товару, не звільняє відповідача від обов'язку передати позивачу товар, придбаний ним згідно з договорами поставки нафтопродуктів, оскільки позивачем придбавався безпосередньо товар - нафтопродукти в асортименті, а не картки, які підтверджують право власності на нього;

· при цьому, об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову;

· якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 Цивільного кодексу України;

· судами не зроблено висновків щодо неправильно обраного позивачем способу захисту;

· судами не встановлено чи порушується у позивача суб'єктивне право або охоронювані законом інтереси, який би захищався поданням позову про визнання права власності та витребування майна.

10 липня 2015 року Позивачем була подана заява вх.№01-69/15/15 про зміну предмету позову (том 2, а.с. 111), в якій, з підстав, висвітлених у даній заяві, Позивач просить на підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України змінити предмет позову, а саме: зобовязати Відповідача повернути Позивачу майно за договором № К6906 від 23 червня 2011 року (а саме: 680 л. дизельного палива) та за договором № К3403/12 від 7 березня 2012 року (а саме: 12060 л. дизельного палива, 4300 л. бензину А-95, 3160 л. бензину А-92).

Ухвалою господарського суду Волинської області від 10 липня 2015 року (том 2, а.с. 118) дану заяву було прийнято до розгляду (на підставі пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

При новому розгляді, рішенням господарського суду Волинської області від 28 липня 2015 року (том 2, а.с. 125-128) позов задоволено частково.

Зобовязано Відповідача повернути Позивачу майно, а саме: бензин марки А-92 2 790 л., марки А-95 3 960 л., дизельного палива 10 210 л.

В позовних вимогах Позивача до Відповідача в частині повернення 370 л. бензину марки А-92, 340 л. бензину маркиА-95, 2530 л. дизельного палива відмовлено. Також, судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1218 грн..

Не погоджуючись з судовим рішенням Відповідач подав апеляційну скаргу (том 2, а.с. 135-139), в якій просить частково скасувати рішення господарського суду Волинської області в частині зобовязання Відповідача повернути Позивачу товар (а саме: бензин марки А-92 2 790 л., марки А-95 3 960 л., дизельного палива 10 210 л.) та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оспорюване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що особливості порядку продажу нафтопродуктів у безготівковій формі встановлюється інструкцією. Також, апелянт зауважує, що Відповідачем гарантувалося отримання пального на визначених АЗС протягом строку дії договору, а також протягом 1 року з моменту їх отримання покупцем карток на пальне. Крім того, апелянт зауважує, що судом не було враховано на яку суму та в якій кількості було здійснено крадіжку карток на пальне, оскільки Позивач як юридична особа є окремим субєктом правовідносин якого не можна ототожнювати з власниками чи директором юридичної особи.

Ухвалою суду від 31 серпня 2015 року (том 2, а.с. 132) апеляційну скаргу Відповідача прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 23 вересня 2015 року на 14 :50 год.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 23 вересня 2015 року (том 2, а.с. 148), з підстав, висвітлених в даній ухвалі, розгляд справи відкладено на 13 жовтня 2015 року на 12 год. 30 хв..

На виконання ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 23 вересня 2015 року Позивачем було подано додаткові письмові докази (том 2, а.с. 154).

В судовому засіданні від 13 жовтня 2015 року представник Відповідача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення місцевого господарського суду.

В судовому засіданні від 13 жовтня 2015 року представник Позивача заперечив проти апеляційної скарги, вважає доводи Відповідача необґрунтованими, рішення суду першої інстанції правомірним та законним.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідачів, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові пояснення, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов до висновку, що рішення господарського суду Волинської області від 28 липня 2015 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення. При цьому апеляційний господарський суд виходив з такого.

З матеріалів справи вбачається, що між Позивачем та Відповідачем було укладено договір поставки нафтопродуктів від 23 червня 2011 року № К6906 (надалі Договір № К 6906; том 1, а.с. 10-12) та договір поставки нафтопродуктів № К3403/12 від 7 березня 2012 року (надалі Договір № К 3403/12; том 1, а.с. 29-31).

Згідно пункту 1.1 Договорів № К 6906 та № К 3403, Відповідач зобов'язався поставити Позивачу нафтопродукти в асортименті, а саме, бензини марок: Mustang-100, Mustang-95, А-92, А-80(76), дизельне паливо Mustang, а також газ скраплений, в подальшому іменовані товар, а Позивач зобов'язався прийняти товар та оплатити його вартість на умовах даних Договорів; Додатково до основного зобов'язання Відповідач зобов'язався зберігати проданий товар до дати поставки на умовах даних Договорів.

Відповідно пункту 1.2 Договорів № К 6906 та № К 3403, асортимент та кількість товару (об'єм товарної партії) погоджується сторонами у рахунку на оплату та видатковій накладній.

У відповідності до пункту 2.1 Договорів № К 6906 та № К 3403: ціна за одиницю товару встановлюється за погодженням сторін в рахунку на оплату та видатковій накладній; до ціни товару входить також вартість зберігання товару Відповідачем в резервуарах АЗС протягом 1 календарного року.

Як вбачається з пунктів 3.1 -3.2 Договорів № К 6906 та № К 3403: після погодження сторонами асортименту, кількості та ціни товару (товарної партії) Відповідач видає за видатковою накладною Покупцю картки на пальне WOG встановленої форми відповідного номіналу; картка на пальне виготовлена на глянцевому паперовому носії та заламінована плівкою; містить емблему торгової марки WOG, вказівку на вид (марку) товару та номінал; на картку нанесено штрих-код, гелографічне зображення та інші ступені захисту; картка на пальне є товарно-розпорядчим документом на товар, на підставі якого здійснюється відпуск товару на АЗС; картка на пальне не є розрахунковим чи платіжним засобом; для отримання товару (заправки пальним транспортного засобу на АЗС) водій пред'являє оператору АЗС картку на пальне; оператор АЗС здійснює відповідну ідентифікацію картки на пальне, і, на підставі цього, здійснює відпуск товару відповідної марки та кількості; при відпуску товару, картка на пальне залишається у оператора, що є підтвердженням факту отримання Позивачем товару відповідного асортименту та кількості.

Згідно пунктів 3.3-3.4 Договорів № К 6906 та № К 3403: товар відпускається Позивачу почастково(товарними партіями) на умовах - FСА завантажено в автомобільний транспорт Позивача з резервуарів автозаправних станцій (АЗС) Відповідача; перелік АЗС та їх місцезнаходження визначаються в додатку, що є невід'ємною частиною даних договорів; протягом дії даних договорів сторони мають право змінювати перелік АЗС, шляхом внесення відповідних змін до додатку, що є невід'ємною частиною даних Договорів; датою поставки товару є дата передачі Позивачу карток на пальне "WOG", а датою відпуску товару є дата отримання оператором АЗС картки на пальне від клієнта.

У відповідності пункту 4.2 Договорів № К 6906 та № К 3403: розрахунки за товар Позивач здійснює на умовах 100% попередньої оплати вартості товару; при цьому, моментом зобов'язання Позивача по оплаті товару вважається момент поступлення грошових коштів на розрахунковий рахунок Відповідача; в разі ненадходження грошових коштів від Позивача, передача карток на пальне та відпуск товару на АЗС не здійснюється.

Пунктами 6.3, 6.6 Договорів № К 6906 та № К 3403 визначено, що товар (партія товару) передається уповноваженим особам Позивача на АЗС лише на підставі пред'явленої оператору АЗС картки на пальне; картки на пальне, не пред'явлені оператору АЗС протягом 1 року з моменту їх отримання Позивачем, втрачають свою чинність і не є дійсними.

Згідно пункту 10.8 Договору № К 6906 та пункту 10.9 Договору № К 3403, Договори набувають чинності з моменту їх підписання і діють до 31 грудня 2011 року та 31 грудня 2012 року, відповідно, а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання сторонами.

Договір № К 6906 та Договір № К 3403підписані сторонами та скріплені відтисками їх печаток.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем здійснено попередню оплату вартості паливно-мастильних матеріалів згідно договорів № К6906 та № К3403/12, що підтверджується первинними доказами, долученими Позивачем до матеріалів справи, а саме: платіжне доручення № 1976 від 29 грудня 2011 року на суму 480 000 грн. (том 1, а.с. 13) із призначенням платежу «Оплата за нафтопродукти згідно рах. № 4111 від 28 грудня 2011 року»; платіжне доручення № 2155 від 8 травня 2012 року на суму 50 000 грн. із призначенням платежу «Оплата за нафтопродукти згідно рах. № 111 від 4 травня 2012 року»; платіжне доручення № 2190 від 17 травня 2012 року на суму 50 000 грн. із призначенням платежу «Оплата за нафтопродукти згідно рах. № 111 від 4 травня 2012 року»; платіжне доручення № 2199 від 22 травня 2012 року на суму 90 000 грн. із призначенням платежу «Оплата за нафтопродукти згідно рах. № 111 від 4 травня 2012 року»; платіжне доручення № 2214 від 11 червня 2012 року на суму 50 000 грн. із призначенням платежу «Оплата за нафтопродукти згідно рах. № 111 від 4 червня 2012 року». А всього, Позивачем було проведено оплату ОСОБА_4 на загальну суму 720 000 грн. (том 1; а.с. 40-43).

Факт отримання Позивачем від Відповідача карток на паливно-мастильні матеріали підтверджується первинно обліковими документами - видатковими накладними, а саме: видаткова накладна № 7616 від 29 грудня 2011 року на суму 480 030 грн. 75 грн., котрою було поставлено дизельне паливо кількістю 50 265 л. (том 1, а.с. 14-28); видаткова накладна № 4002 від 10 травня 2012 року на суму 49 990 грн. 20 коп., котрою поставлено дизельне паливо кількістю 4 930 л.; видаткова накладна № 4378 від 18 травня 2012 року на суму 50 025 грн., котрою поставлено бензин А-95 кількістю 1 200 л., бензин А-92 кількістю 1 200 л., дизельне паливо кількістю 2 340 л.; видаткова накладна № 4501 від 22 травня 2012 року на суму 89 966 грн. 50 коп., котрою поставлено Бензин А-95 кількістю 2 280 л., бензин А-92 кількістю 2 270 л. та дизельне паливо кількістю 4 000 л.; видаткова накладна № 5250 від 12 червня 212 року на суму 95 030 грн. 20 коп., котрою було поставлено бензин А-95 кількістю 1 000 л., бензин А-92 кількісю 1 000 л. та дизельне паливо кількістю 7 580 л. (том 1, а.с. 32-39). А всього Позивачем було отримано карток по Договору № К 6906 на загальну суму 480 030 75 грн. та по Договору № К 3403/12 на загальну суму 380 042 грн. 10 коп.

Як вбачається з матеріалів справи 27 червня 2012 року Трускавецьким ГУ МВСУ України у Львівській області була порушена кримінальна справа № 132-0355 за фактом таємного викрадення чужого майна, серед якого і картки на паливно- мастильні матеріали, шляхом незаконного проникненням у житло громадянина ОСОБА_5, що підтверджується копією постанови про порушення кримінальної справи (том 1, а.с. 215).

Позивач листом від 18 липня 2012 року № 56 повідомив Відповідача про порушення СВ Трускавецького ГУ МВСУ України у Львівській області кримінальної справи № 132-0355 за фактом викрадення карток на пальне. Також, у даному листі Позивач зазначав про надіслання Відповідачу факсом листа з проханням блокування викрадених карток на пальне згідно наступних накладних: № 7616 від 29 грудня 2011 року, № 4002 від 10 травня 2012 року, № 4501 від 22 травня 2012 року, № 4378 від 18 травня 2012 року, № 5250 від 12 червня 2012 року. Крім того, Позивач просив Відповідача провести аналіз використаних та невикористаних карток Позивачем за період з 29 грудня 2011 року по 26 червня 2012 року, та повідомити його про результати аналізу (том 1, а.с. 44).

Відповідач листом № 132 від 25 липня 2012 року повідомив Позивача, що ним поставлено в стоп-лист зазначені Позивачем картки на пальне та зазначив, що на АЗС партнерів немає можливості провести звірку штрих - коду картки на пальне із даними "стоп листа", оскільки ця послуга доступна тільки на АЗС торгової марки "WOG", у зв'язку з чим відмовив у видачі нових карток на пальне (том 1, а.с. 45). Одночасно, Відповідач в своєму листі зазначив, що пошук викрадених карток на пальне проводиться правоохоронними органами і є велика імовірність повернення Позивачу втрачених карток, а тому Відповідач гарантує продовження Позивачу терміну для пред'явлення до відпуску карток на пальне на АЗС Відповідача замість одного календарного року згідно Договорів до двох календарних років з дати отримання карток на пальне з паралельним виключенням карток на пальне з "стоп-листа" після отримання повідомлення Позивача.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач звернувся до Відповідача з листом-вимогою від 20 березня 2014 року № 20/03 та листом-вимогою від 25 березня 2014 року № 25/03 (том 1, а.с. 80-81), у яких просив Відповідача упродовж трьох днів з моменту отримання вимоги видати йому нові картки на нафтопродукти, а у випадку ненадання нових карток у триденний строк з дня отримання вимоги негайно передати 3160 літрів бензину А-92, 4300 літрів бензину А-95 та 12740 літрів дизпалива, повідомивши про час і місце його отримання.

Як вбчається з матеріалів спарви та не заперечується сторонами вказані вимоги залишені Відповідачем без належного реагування та задоволення.

Позивач з метою захисту, на його думку, свого порушеного права, звернувся в суд з позовом до Відповідача (з врахуванням заяви про зміну предмету позову) про зобовязання Відповдача повернути Позивачу майно.

Колегія суду констатує, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі укладених ними Договорів поставки нафтопродуктів № К6906 та № К3403/12, згідно котрих Відповідач зобов'язався поставити Позивачу товар, а Позивач зобов'язався прийняти і оплатити товар зазначений у пункті 1.1 Договорів.

Дослідивши дані Договори № К 6906 та № К 3403, колегія суду констатує, що за своєю правовою природою укладені сторонами правочини є змішаним договорами, які містить ознаки договору поставки та договору зберігання.

Згідно частини 2 статті 628 Цивільного кодексу України: сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір); до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як унормовано частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України та статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частин 1-2 статті 712 Цивільного кодексу України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 692 Цивільного кодексу України: однією з умов оплати товару є факт його отримання покупцем; покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що: покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару; договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажедавцем), і повернути її у схоронності.

Згідно статті 948 Цивільного кодексу України: поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Як вбачається з статті 949 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

У відповідності до статті 953 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Колегія суду розглядаючи даний спір в площинні заявленої вимоги Позивача про зобовязання повернути майно, на предмет їх відповідності вимогам законодавства, зазначає наступне.

Як уже було зазначено вище в даній судовій постанові згідно платіжних доручень (№ 1976 від 29 грудня 2011 року на суму 480 000 грн., № 2155 від 8 травня 2012 року на суму 50 000 грн., № 2190 від 17 травня 2012 року на суму 50 000 грн., № 2199 від 22 травня 2012 року на суму 90 000 грн. та № 2214 від 11 червня 2012 року на суму 50 000 грн.; том 1, а.с. 13, 40-43) Позивач опалатив вартість товару на загальну суму 720 000 грн., а Відповідач відповідно передав йому картки на підтвердження права власності на оплачений товар на загальну суму 765 042 грн. 65 коп., що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними ( № 7616 від 29 грудня 2011 року на суму 480 030 грн. 75 коп., № 4002 від 10 травня 2012 року на суму 49 990 грн. 20 коп., № 4378 від 18 травня 2012 року на суму 50 025 грн., № 4501 від 22 травня 2012 року на суму 89 966 грн. 50 коп., № 5250 від 12 червня 212 року на суму 95 030 грн. 20 коп.; том 1, а.с. 14-28, 32-39).

Згідно з частини 1 статі 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно частини 1 статті 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлене договором або законом.

Частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України визначено обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Колегія суду звертає увагу, що пунктом 3.4 Договорів № К 6906 та № К 3403/12, сторони встановили, що датою поставки товару є дата передачі Позивачу карток на пальне "WOG", а датою відпуску товару є дата отримання оператором АЗС картки на пальне від клієнта.

Крім того, пунктом 1.1 Договорів № К6906 та № К3403/12 сторони передбачили, що: додатково до основного зобов`язання Відповідач зобов`язався зберігати проданий товар до дати поставки (слід розуміти - відпуску) на умовах даних Договорів.

Згідно пункту 2.1 Договорів № К6906 та № К3403/12, до ціни товару входить також вартість зберігання товару Відповідачем в резервуарах АЗС протягом 1 календарного року.

При цьому, твердження Відповідача щодо закінчення строку дії даних карток спростовуються матеріалами справи, а саме листом Відповідача від 25 липня 2012 року (том 1, а.с. 45) в котрому Відповідач повідомив, що гарантує для Позивача продовження терміну для предявлення до відпуску карток на пальне на АЗС Відповідача, замість одного календарного року до двох календарних років з дати отримання карток на пальне, з паралельним виключенням карток на пальне з «стоп-листа» після отримання повідомлення Позивача від 18 липня 2012 року № 56 (том 1, а.с. 44).

Отже, з врахуванням описаного колегія суддів дійшла висновку, що з моменту передачі Відповідачем Позивачу карток на пальне за видатковими накладними між сторонами у справі виникли правовідносини зберігання щодо придбаних Позивачем у Відповідача обсягів нафтопродуктів.

Відповідно, враховуючи вищенаведені норм чинного законодавства в площинні умов Договорів № К6906 та № К3403/12, з моменту передачі Відповідачем за видатковими накладними карток на пальне "WOG" Позивачу, останній набув право власності на нафтопродукти в об'ємах, які зазначені у видаткових накладних.

Згідно статтей 525, 526 Цивільного кодексу України: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України: власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статею 321 Цивільного кодексу України визначено, що: право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту передачі Відповідачем Позивачу придбаних останнім на підставі вищевказаних Договорів нафтопродуктів № К6906 та № К3403/12, які зберігаються відповідачем у резервуарах АЗС.

У відповідності до статті 667 Цивільного кодексу України, якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов'язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення.

Згідно частини 5 статті 226 Господарського кодексу України, у разі невиконання зобов'язання про передачу їй індивідуально визначеної речі (речей, визначених родовими ознаками) управнена сторона має право вимагати відібрання цієї речі (речей) у зобов'язаної сторони або вимагати відшкодування останньою збитків.

З врахуванням вищезазначених діючих правових норм, котрі регулюють відносини набуття та реалізації права власності, в контексті існуючих в матеріалах справи доказів, колегія суду прийшла висновку, що втрата документа, який підтверджує право на отримання товару, не звільняє Відповідача від обов`язку передати Позивачу товар, придбаний ним згідно вказаних вище Договорів № К6906 та № К3403/12, оскільки Позивач придбавав у Відповідача безпосередньо товар (нафтопродукти в асортименті), а не картки, які відповідно до норм права не є документами, котрі підтверджують право власності на майно, а є лише товарно-розпорядчим документом на товар, на підставі якого здійснюється відпуск ОСОБА_4 на АЗС.

З врахуванням зазначено, колегією суду не приймаються до уваги доводи Відповідача наведені в апеляційній скарзі (том 2, а.с. 137) з приводу того, що талон не є засобом платежу, а підтверджує право його предявника на отримання фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, що позначені на нього та те, що при вирішення даної спарви необхідно керуватися ОСОБА_6 (затвердженою спільним наказом Мінпаливенерго, Мінекономіки, Мінтрансзвязку та Держспоживстандарту).

При цьому, на переконання колегіяї суду, дане твердження спростовується умовою пункту 3.2 Договорів № К6906 та № К3403/12, котрим визначено, що картка на пальне є лише товарно-розпорядчим документом на товар, на підставі якого здійснюється відпуск ОСОБА_4 на АЗС, а уж ніяк не документом, котрий підтверджує право власності на майно.

При цьому, Позивач звертається з позовом про зобовязання повернути майно, із врахуванням правовідноси, котрі виникли саме на підставі наявних в матеріалах справи Договорів № К6906 та № К3403/12 (як встановлено вище в даній судовій постанові) уже як власник даного майно, отримання та набуття котрого підтверджується первинними обліковими документами (видатковими накладними, платіжними дорученнями).

Крім того, дані відносини виникли саме на підставі укладених Договорів, а не ОСОБА_6 № 281/171/578/155 від 20 травня 2008 року, котрі в подальшому регулюються як умовами даних Договорів так і нормами діючого законодавства України в цілому.

Дана ж ОСОБА_6 не регулює відносини повязані з виникненням права власності та поверненням нафтопродуктів із відповідального зберігання, набутих на підставі договору поставки.

Тобто, в даному випадку досліджуються позовні вимоги Позивача саме в правовому полі норм права, що регулюють відносини купівлі-продажу, поставки, власності та зберігання майна з урахуванням відносин що виникли між сторонами, саме внаслідок укладення Договорів № К6906 та № К3403/12, а не відносин повязаних із прийманням, транспортуванням, зберіганням та відпуском нафти та нафтопродуктів на підприємствах і організаціях, котрі регулюються зазначеною Відповідачем ОСОБА_6 № 281/171/578/155.

Виходячи з усього вищеописаного в даній судовій постанові Рівненського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що відмовляючи Позивачу у передачі придбаного товару, відповідач, по-суті порушує його право користування та розпорядження належним йому майном.

В той же час, твердження представника Відповідача, що Позивачем обрано не вірний спосіб захисту не приймається колегією суду до уваги, з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 3 статті 16 Цивільного кодексу України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 938 Цивільного кодексу України визначено, що якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Згідно статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положенням статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України закріплено, що: право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 328 Цивільного кодексу України визначено, що: право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до частини 1 статті 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно.

Оскільки, як зазначалося вище, згідно пункту 6.6 (6.4) Договорів № К6906 та № К3403/12, викрадені картки є недійсними, Позивач володіє правом власності на спірне майно (відповідно до вищезазначених норм діючого законодавства України), дане майно, згідно умов Договорів перебуває на зберіганні Відповідача без встановленого у Договорах № К6906 та № К3403/12 строку зберігання і на вимогу Позивача не повернуто останньому, а відтак колегія суддів вважає, що Позивачем обрали вірний спосіб захисту свого права, що полягає у зобовязанні Відповідача повернути Позивачу належне йому майно (нафтопродукти).

Між тим, Трускавецький МВ ГУМВС України у Львівській області листом від 18 листопада 2014 року № 7213 (том 1, а.с. 216) повідомив директора Позивача - ОСОБА_5, що досудове слідство по кримінальній справі № 132-0355 за фактом крадіжки майна з його квартири, зокрема, карток на пальне на загальну суму 250 000 грн., зупинено на підставі пункту 3 частини 1 статті 206 Кримінально процесуального кодексу України, у зв'язку із невстановленням особи, яка вчиняла даний злочин. Картки на пальне, які належали Позивачу (згідно видаткових накладних: № 7616 від 29 грудня 2011 року, № 4002 від 10 травня 2012 року, № 4378 від 18 травня 2012 року, № 4501 від 22 травня 2012 року, № 5250 від 12 червня 2012 року) та які були не отоварені на момент викрадення та інше особисте майно ОСОБА_5, що було викрадено з будинку № 2 по вул.Тихій у м.Трускавець Львівської області не знайдено.

При цьому, колегія суддів констатує, що відповідно до інформаційних звітів Відповідача за картками (том 1, а.с. 145-173), отриманими Позивачем по видаткових накладних ним не було отоварено наступну кількість товару:

· згідно з видатковою накладною № 7616 від 29 грудня 2011 року (том 1, а.с. 14) Позивачу продано 50 265 л. дизельного палива, з котрих отоварено 49 585 л., не отоварено 680 л.;

· згідно з видатковою накладною № 4501 від 22 травня 2012 року (том 1, а.с. 34) Позивачу продано бензину А-92 2 270 л., з котрих отоварено 270 л., не отовареним залишилося 2 000 л.;

· згідно з видатковою накладною № 4378 від 18 травня 2012 року (том 1, а.с. 33): Позивачу продано 1200 л. бензину марки А-95,з котрих отоварено 1 200 л.; 1200 л. бензину марки А-92 з котрих не отоварено 1 170 л.; 2 340 л. дизельного палива з котрих не отоварено 430 л.;

· згідно з видатковою накладною № 5250 від 12 червня 2012 року Позивачу продано 1 000 л. бензину марки А-92, з котрих не отовареними залишилися 790 л.; 1 000 л. бензину марки А-95, з котрих не отовареними залишилося 780 л.; 7 580 л. дизельного палива, з котрих не отовареними залишилося 7 350 л.;

· згідно з видатковою накладною № 4002 від 10 травня 2012 року (том 1, а.с. 32) Позивач продав Відповідачу 4 930 л. дизельного палива, з котрих не отовареними залишилося 500 л..

Згідно ж актів інвентаризації Позивача та акту звірки взаєморозрахунків (том 1, а.с. 236-247; том 2, а.с. 1), Позивач зазначає наступну різницю в кількості літрів ОСОБА_4, відповідно до інформаційної довідки Відповідача яку він вважає неотриманою: по видатковій накладній № 4501 від 22 травня 2012 року - 160 л. бензину марки А-92, 140 літрів бензину марки А-95, 2 300 л. дизельного палива; по видатковій накладній № 5250 від 12 червня 2012 року 210 літрів бензину марки А-92, 200 літрів бензину марки А-95, 230 літрів дизельного палива.

При цьому, колегією суддів приймаються до уваги саме інформаційні звіти Відповідача з огляду на те, що дані інформацій звіти є належними та допустими доказами по даній справі направленими саме на підтвердження проданої та отовареної кількості ОСОБА_4 Позивачем, та видрукувані по даному контрагенту по регістру документів відповідно до ОСОБА_6 (затвердженої спільним наказом Мінпаливенерго, Мінекономіки, Мінтрансзвязку та Держспоживстандарту) від 20 травня 2008 року.

Згідно пункту 6.6 (6.4) Договорів № К6906 та № К3403/12, викрадені картки є недійсними, однак, на переконання суду це не тягне за собою втрату Позивачем права власності на придбаний товар та припинення зобовязання, взатого на себе згідно укладених Договорів № К6906 та № К3403/12, з боку Відповідача по передачі вказаного товару (оскільки передача Відповідачем карток на право отримання Позивачем товару не свідчить про виконання Відповідачем своїх зобовязань у повному обсязі, з огляду на те, що відповідно до умов Договорів № К6906 та № К3403/12 Відповідач продав товар, а Позивач придбав його і передав на зберігання, а тому згідно вимог статтей 662, 936 Цивільного кодексу України). Тому, на переконання суду, продавець (зберігач) зобовязаний передати його покупцю.

Таким чином, Позивач оплатив, однак не отримав на його вимогу із зберігання Відповідача ОСОБА_4, переданий йому згідно видаткових накладних, а саме: 2790 л. бензину марки А-92, 3960 л. бензину марки А-95 та 10210 л. дизельного палива.

З огляду на усе вищезазначене в даній судовій постанові, колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимог Позивача саме в зазначених вище обсягах нафтопродуктів.

Відповідно, в іншій частині позовних вимог Позивачу слід відмовити, оскільки як вбачається з інформаційних звітів Відповідача за картками, нафтопродукти в обсягах 370 л. бензину марки А-92, 340 л. бензину марки А-95, 2530 л. дизельного палива, були отоварені Позивачем.

Дане рішення прийнято й місцевим господарським судом, відповідно Рівненський апеляційний господарський суд залишає дане рішення без змін.

З врахуванням усього вищевисвітленого у даній судовій постанові, колегія суду, при розгляді даної позовної заяви, оцінює всі докази в сукупності і відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України (ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили) з врахуванням всіх вимог і заперечень сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, колегія суду з урахуванням прийняття місцевим господарським судом заяви про зміну предмету позову (після неодноразових відкладень розгляду справи без розгляду справи по суті), апріорі не може виконати вказівок Вищого господарського суду України висвітлені в постанові по даній справі від 28 квітня 2015 року, оскільки дані вказівки стосуються іншого предмету спору, що розглядався до вчинення місцевим господарським судом вищеописаної процесуалльної дії.

Отже, як вбачається з матеріалів справи Відповідач, всупереч вимог статтей 33-34 Господарського процесуального кодексу України не довів належним чином своїх заперечень з приводу позовних вимог Позивача, а тому колегія суду прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог в обємах нафтопродуктів, зазначених вище в даній судовій постанові.

Суд відхиляє заперечення Відповідача, висвітлені у апеляційній скарзі, оскільки вони не відповідають обставинам справи, спростовуються наявними у справі доказами, а також спростовані усім вищевказаним у даній судовій постанові.

Враховуючи усе вищевказане у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Волинської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем .

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Золотий Екватор"

- залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 28 липня 2015 року в справі № 903/586/14 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 903/586/14 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Петухов М.Г.