РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2015Справа №910/22092/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Вікадо»
доПублічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
простягнення 106326 грн.

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача -Мельник І.В. (представник за довіреністю);
від відповідача -не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

У червні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вікадо» (далі - позивач або Товариство) звернулося до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - відповідач або Банк) про стягнення з Банку за договором на розрахунково-касове обслуговування від 21.02.2001 (далі - Договір банківського рахунку):

- 68656,53 грн. коштів, які обліковуються на поточному рахунку позивача, відкритому в Банку;

- 433,49 грн. 3% річних;

- 31962,73 грн. інфляційних втрат;

- 5274,15 грн. пені, нарахованої на підставі пункту 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за вищевказаним Договором банківського рахунку.

Відповідач письмових заперечень проти позову не подав, у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні суду, про час і місце його проведення.

Про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

Судом взято до уваги, що відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню спору, а також не встановлено інших обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні, суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

21.02.2001 між Банком та Товариством (Клієнт) було укладено Договір банківського рахунку, відповідно до якого (з урахуванням наступних змін та доповнень) Банк відкрив Клієнту поточний рахунок № 7980 в національній валюті та зобов'язувався здійснювати його розрахунково-касове обслуговування.

Згідно з додатковою угодою від 27.02.2011 Банк зобов'язувався здійснювати розрахункове обслуговування Клієнта в системі «Клієнт-Банк», а саме виконувати розрахункові операції за дорученням Клієнта з використанням розрахункових документів у електронній формі, що передаються по каналам електронного зв'язку.

Відповідно до пункту 2.1 Договору банківського рахунку Банк зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування та проводити розрахункові та касові операції по рахунку Клієнта в строки передбачені діючим законодавством.

Згідно з пунктом 5.2 Додаткової угоди від 27.02.2001 до Договору банківського рахунку розрахункові документи, прийняті Банком від Клієнта по системі «Клієнт-Банк» у операційний день проводяться по рахункам в цей же день у сумі, що не перевищує кредитний залишок на рахунку клієнта станом на 18:00.

Даний Договір банківського рахунку є чинним (пункт 7.1), у встановленому законом порядку недійсним не визнавався. Зворотного матеріали справи не містять.

З пояснень позивача вбачається, що ним 13.02.2015 через систему «Клієнт-Банк» було ініційовано грошові перекази для чого направлено на виконання Банку платіжні доручення №№8, 9, 10 про перерахування грошових коштів у розмірах: 12700 грн., 5620 грн., 450 грн. на обов'язкові платежі. Однак, ні 13.02.2015, ні на наступний день - 14.02.2015, платіжні доручення Клієнта Банком не були виконані. Клієнт отримав відмову Банку у виконанні платіжних доручень №№ 8,9,10 від 13.02.2015 у зв'язку із закінченням строку дії платіжних доручень. Починаючи з 13.02.2015 Банк не тільки не виконує розрахункових документів Клієнта, а також не повертає у будь-який спосіб власні кошти Клієнта.

30.04.2015 позивачем було направлено претензію про порушення відповідачем умов Договору банківського рахунку та вимогу про виконання грошових зобов'язань.

З долучено до матеріалів справи копії банківської виписки з вищевказаного поточного рахунку позивача вбачається, що станом на 26.05.2015 залишок коштів на цьому рахунку складав 68656,53 грн.

Як слідує з пояснень позивача, ним на адресу відповідача було надіслано претензію №108/15 від 20.07.2015 у якій ставилася вимога перерахувати у строк до 24.07.2015 залишок коштів у сумі 68656,53 грн. з вищевказаного поточного рахунку позивача, відкритого у Банку, на свій інший поточний рахунок, відкритий у іншому банку. Разом із даною претензією, позивачем було направлено Банку і вимогу про розірвання Договору банківського рахунку.

Зазначені вимоги були отримані відповідачем 22.07.2015, про що свідчить залучена до матеріалів справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до пункту 7.3 Договору банківського рахунку кожна сторона вправі розірвати договір, попередивши іншу сторону за 20 днів в письмовій формі.

Однак, відповідач кошти, які обліковуються на поточному рахунку позивача, відкритому у Банку, на інший рахунок позивача не перевів. Зворотного матеріали справи не містять.

За приписами частин 1, 2 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Частиною 1 статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Однак, вищевказані розпорядження Товариства Банком в установлені строки виконані не були.

Вказаним невиконанням було порушене майнове право позивача на вільне володіння та розпорядження належним останньому майном, яким, у розумінні статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти, у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які існують у формі записів на поточному рахунку позивача, відкритому в Банку.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Однак, всупереч зазначеної норми вищевказана вимога позивача про розірвання Договору банківського рахунку та перерахування залишку коштів Банком виконані не були, а залишок коштів, що обліковується на рахунку позивача, відкритому у Банку, на рахунок позивача, відкритий у іншому банку, перерахований не був. Зворотного матеріали справи не містять.

Згідно з пунктом 8.4 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, відповідач є порушником зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Зокрема, пунктом 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Крім того, згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, позов до Банку не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17.09.2015 № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.09.2015 № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно з яким у Банку з 18.09.2015 по 17.12.2015 (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою, і не потребує доказуванню.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Відтак, враховуючи дану норму, юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Водночас, у пункті 5-4 статті 2 даного Закону під поняттям «кредитор» розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Відтак, виходячи з аналізу вищенаведених положень та положень статті 509 ЦК України, позивач є кредитором банку за Договором банківського рахунку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому вимога позивача про перерахування залишку коштів, які знаходяться на його рахунку у відповідача, є саме вимогою кредитора та не може бути виконана відповідачем у силу зазначеної норми, у зв'язку із запровадженням у останнього тимчасової адміністрації.

Зазначене є підставою для відмови у даному позові.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до пункту третього частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справі відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання Банком спірної банківської операції.

Суд зауважує, що позивач може захистити свої майнові права за Договором банківського рахунку в порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зважаючи на те, що даний спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, то судовий збір відповідно до положень статті 49 ГПК України покладається на відповідача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, 60, ідентифікаційний код 09807856) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікадо» (03151, м. Київ, Повітрофлотський проспект, будинок 94, корпус 2, кімната 12, ідентифікаційний код 22890193) 2126,54 грн. (дві тисячі сто двадцять шість гривень 54 копійки) судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

СуддяСташків Р.Б.
Рішення підписано 16.10.2015