ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.10.15р. Справа № 904/6945/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (м. Київ)

до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (м. Павлоград, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 540-ПУ-УМТС від 12.02.2015 у загальному розмірі 434 921 грн. 91 коп. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог)

та

за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (м.Павлоград, Дніпропетровської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (м. Київ)

про стягнення неустойки у загальному розмірі 84 439 грн. 32 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 1965 від 01.01.2015)

від відповідача: ОСОБА_2 - головний юрисконсульт (довіреність № ББУ/ПУ433/ВП/14

від 16.12.2014)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій на момент звернення з нею до суду, просило суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 540-ПУ-УМТС від 12.02.2015 у загальному розмірі 521 125 грн. 78 коп.

Ціна позову на момент звернення з ним до суду складалася з наступних сум:

- 460 882 грн. 34 коп. - основний борг;

- 53 783 грн. 01 коп. пеня;

- 3 157 грн. 11 коп. - інфляційні втрати;

- 3 303 грн. 32 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором поставки № 540-ПУ-УМТС від 12.02.2015 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем в період з 21.04.2015 по 15.07.2015 товару та, відповідно, наявністю боргу у сумі 460 882 грн. 34 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 6.8. договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 27.05.2015 по 31.07.2015 в сумі 53 783 грн. 01 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з червня по липень 2015 року у сумі 3 157 грн. 11 коп. та 3% річних за період прострочення з 27.05.2015 по 31.07.2015 у сумі 3 303 грн. 32 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 04.08.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 15.09.2015.

У судове засідання 15.09.2015 представники позивача та відповідача не з'явилися, витребувані судом документи не подали. При цьому, від відповідача 15.09.2015 надійшло клопотання (вх.суду 60026/15 від 15.09.2015), в якому він просив суд розгляд справи відкласти, у зв'язку з проведенням між сторонами переговорів щодо мирного врегулювання спору.

Ухвалою суду від 15.09.2015 вказане клопотання відповідача було задоволено та в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 01.10.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі, а також задоволенням клопотання відповідача..

У судове засідання 01.10.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Позивачем подана до суду заява про уточнення позовних вимог (вх.суду 64500/15 від 01.10.2015), в якій він просить суд стягнути з відповідача 460 882 грн. 34 коп. основного боргу та штрафні санкції у загальному розмірі 69 509 грн. 44 коп. (вказана сума фактично складається із пені, інфляційних втрат та 3% річних). При цьому, фактично, ціна позову збільшилася, але позивачем не було оплачено різницю судового збору, за непокриті сплаченим при зверненні із позовом судовим збором вимоги, а отже судом вказана заява була залишена без розгляду.

Представником позивача у судовому засідання 01.10.2015 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування. Також представником позивача було повідомлено, що сторони не досягли згоди щодо мирного врегулювання спору, а отже він просить суд розглядати справу по суті та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Від позивача також надійшла заява про забезпечення позову (вх.суду 64435/15 від 01.10.2015), в якій він просив суд вжити заходи до забезпечення позову та накласти арешт на грошові кошти відповідача в сумі 530 391 грн. 56 коп., що знаходяться на розрахункових рахунках в установах банку ПАТ "ПУМБ" та АТ "УкрСиббанк". Подана заява мотивована тим, що сам відповідач в оприлюднених звітностях вказує, що його підприємство на теперішній час є збитковим, крім того, відповідно до даних торгівельного електронного майданчику відповідачем проводяться електронні торги на обладнання, що фактично підтверджує, що грошові суми, які б мали бути сплачені позивачем за рішенням суду, відповідач може використати на придбання обладнання. Так, у судовому засіданні 01.10.2015 представник позивача просив суд задовольнити вказану заяву.

Представником відповідача 01.10.2015 було подано зустрічну позовну заяву (вх.суду 8762/15 від 01.10.2015), в якій він просив суд стягнути з відповідача (позивача за первісним позовом) неустойку у загальному розмірі 84 439 грн. 32 коп. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідачем (позивачем за первісним позовом) було допущено прострочку поставки товару на суму 90 092 грн. 58 коп. (відповідно до умов специфікації товар мав бути поставлений у строк до 27.05.2015, а фактично був поставлений 16.07.2015), а отже на підставі пункту 6.2. договору ним була нарахована пеня за період прострочення поставки з 28.05.2015 по 16.07.2015 в сумі 4 504 грн. 63 коп. та штраф за порушення строків поставки у розмірі 5% від вартості продукції, що постачається по відповідній специфікації, у сумі 39 760 грн. 61 коп. Також, позивач за зустрічним позовом зазначав, що товар, обумовлений специфікацією до поставки в строк по 12.09.2015 - шламовий насос ПБ 40/16 взагалі поставлений йому не був, у зв'язку з чим він нарахував та просить суд стягнути з відповідача (позивача за первісним позовом) пеню за порушення строків поставки товару понад 10 календарних днів, а саме: у період з 15.09.2015 по 30.09.2015 в сумі 413 грн. 47 коп. та штраф у розмірі 5% від вартості продукції, що постачається по відповідній специфікації, у сумі 760 грн. 61 коп. Вказана зустрічна позовна заява була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом ухвалою суду від 05.10.2015.

У судовому засіданні 01.10.2015 представником відповідача були усно викладені заперечення щодо позовних вимог позивача, у зв'язку з якими він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Також представник позивача у судовому засіданні 01.10.2015 подав заяву про продовження строку вирішення спору на 15 днів (вх.суду 64433/15 від 01.10.2015). Представник відповідача не заперечував проти продовження строку розгляду справи.

Ухвалою суду від 01.10.2015 клопотання позивача про продовження строку вирішення спору задоволено та продовжено строк розгляду спору по справі на 15 днів, терміном по 20.10.2015 включно.

У судовому засіданні 01.10.2015 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 20.10.2015.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судове засідання 20.10.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (вх.суду 68679/15 від 20.10.2015), в якій він просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки № 540-ПУ-УМТС від 12.02.2015 у загальному розмірі 434 921 грн. 91 коп., яка фактично складається з наступних сум:

- 350 882 грн. 34 коп. - основний борг;

- 71 140 грн. 63 коп. пеня;

- 6 966 грн. 95 коп. - інфляційні втрати;

- 5 931 грн. 99 коп. - 3% річних.

При цьому, у прохальній частині заяви позивач зазначає, що сума 84 039 грн. 57 коп. є штрафними санкціями. З вказаного приводу відповідач подав свої пояснення по справі (вх.суду 68680/15 від 20.10.2015), в яких наголошував на тому, що інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, а є способом захисту майнового права, у зв'язку з чим у задоволенні вказаних вимог слід відмовити.

З приводу віднесення у прохальній частини позовної заяви та заяви про зменшення розміру позовних вимог нарахованих сум інфляційних втрат та 3% річних до штрафних санкцій, у судових засіданнях судом було зазначено наступне.

У тексті позовної заяви позивач наводить розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних, при цьому, при зверненні із вказаними вимогами посилається на норми статті 549 Цивільного кодексу України (щодо пені) та норми статті 625 Цивільного кодексу України (щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних), а отже, судом вказані суми були визначені, як відповідно, пеня, інфляційні втрати та 3% річних, а не як штрафні санкції. Аналогічне міститься і в заяві про зменшення розміру позовних вимог.

Дослідивши заяву про зменшення розміру позовних вимог, суд відзначив, що, фактично, позивач зменшив заявлений до стягнення основний борг, у зв'язку з його частковим погашення відповідачем (в процесі розгляду справи), а також збільшив суми нарахованих пені, інфляційних втрат та 3% річних, здійснивши їх нарахування зі більший період, а саме: з 27.05.2015 по 19.10.2015 (пеня та 3% річних) та з червня 2015 року по вересень 2015 року (інфляційні втрати).

Так, відповідно до пункту 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України та зазначені в цій постанові. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Як вбачається із вказаної вище заяви, позивачем фактично зменшено позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, у зв'язку з тим, що в процесі розгляду справи відповідачем було здійснено його часткове погашення в сумі 110 000 грн. 00 коп. (банківська виписка за 02.10.2015), внаслідок чого ціна позову фактично зменшилась.

В цей же час, згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що зменшення позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, та, враховуючи, що ціна позову фактично зменшилась, суд приймає вказану заяву позивача.

Отже, у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 434 921 грн. 91 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

Таким чином, сума позовних вимог, з урахуванням зазначеної заяви, складає 434 921 грн. 91 коп., що є ціною позову.

У судовому засіданні 20.10.2015 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, з урахуванням їх зменшення, з підстав, що були ним викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Також позивачем було подано та викладено у судовому засіданні відзив на зустрічну позовну заяву (вх.суду 686821/15 від 20.10.2015), в якому він заперечує проти задоволення вимог відповідача (позивача за зустрічним позовом) з огляду на те, що в частині прострочення та непоставки частини, визначеної в специфікації, продукції позивач (відповідач за зустрічним позовом) скористався правом притримання, передбаченим нормами статті 594 Цивільного кодексу України, а повідомлено про це було відповідача (позивача за зустрічним позовом), шляхом направлення листа на електронну пошту представника відповідача (позивача за зустрічним позовом), зазначену в пункті 8.16. договору.

Представником відповідача у судовому засіданні 20.10.2015 було викладено зміст відзивів на позовну заяву (вх.суду 68674/15 від 20.10.2015 та вх.суду 68671/15 від 20.10.2015), в яких він проти задоволенні позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що зі сторони відповідача відсутнє порушення грошового зобов'язання, оскільки позивачем не були у повному обсязі виконані умови пункту 4.5. договору та, зокрема, надано рахунок на оплату. Також відповідач посилався на те, що у пункті 4.7. договору сторони погодили, що датою поставки продукції вважається дата вказана представником покупця (відповідача) на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, а зі спірних накладних вказана дата не вбачається, що також підтверджує відсутність порушення грошового зобов'язання зі сторони відповідача.

Також представником відповідача було подано та викладено зміст відзиву на заяву про забезпечення позову (вх.суду 68672/15 від 20.10.2015), в якому він проти задоволення вказаної заяви заперечував, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів дій ухилення відповідача від виконання зобов'язання, крім того відповідачем здійснено часткове погашення боргу в сумі 110 000 грн. 00 коп., що свідчить про відсутність з його боку ухилення від виконання зобов'язання.

Отже, у судовому засіданні 20.10.2015 представник відповідача проти задоволенні позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені ним у відзивах на позов та додаткових поясненнях. Також, представником відповідача (позивача за зустрічним позовом) у судовому засіданні 20.10.2015 було повідомлено про часткове погашення суми основного боргу в розмірі 110 000 грн. 00 коп. за поставлену продукцію по договору.

Крім того, протягом розгляду справи відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) були заявлені наступні клопотання:

- клопотання про зупинення провадження у справі (вх.суду 64282/15 від 01.10.2015) до вирішення пов'язаної з нею справи за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" про внесення змін до умов договору поставки № 540-ПУ-УМТС від 12.02.2015, що розглядається господарським судом міста Києва. Вказане клопотання мотивоване тим, що відповідачем 04.09.2015 була подана позовна заява до господарського суду міста Києва про внесення змін до договору поставки № 540-ПУ-УМТС від 12.02.2015, а саме: внесення змін до пункту 5.4. договору в частині зміни строків оплати поставленої продукції шляхом відстрочення строків оплати отриманої продукції до 31.12.2015. Відповідно до ухвали господарського суду міста Києва від 10.09.2015 за вказаною позовною заявою порушено провадження у справі № 910/23885/15;

- клопотання про зупинення провадження у справі (вх.суду 68684/15 від 20.10.2015) до вирішення пов'язаної з нею справи за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" про внесення змін до умов договору поставки № 540-ПУ-УМТС від 12.02.2015, а саме: внесення змін до пункту 5.4. договору в частині зміни строків оплати поставленої продукції шляхом відстрочення строків оплати отриманої продукції до 31.12.2015.

Представник позивача у судових засіданнях 01.10.2015 та 20.10.2015, а також у своїх поясненнях від 29.09.2015 проти задоволення вказаних клопотань заперечував, посилаючись на те, що вказані дії відповідача спрямовані на затягування судового процесу та ухилення від виконання його зобов'язань щодо оплати отриманого товару, про що свідчить те, що його представник двічі не з'явився у судові засідання до господарського суду м. Києва. Крім того, представником позивача було долучено до матеріалів справи ухвалу господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/23885/15 якою, зокрема, позов Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" про внесення змін до умов договору залишено без розгляду.

З приводу вказаної ухвали суду представником відповідача були надані пояснення, що вказану ухвалу на теперішній час відповідач не отримав, крім того, буде оскаржувати її до апеляційного суду, у зв'язку з чим просив суд зупинити провадження у справі до розгляду справи апеляційним судом.

Отже, представник позивача проти вказаного клопотання заперечував та наголошував, що вказані дії відповідача спрямовані на затягування судового процесу.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 20.10.2015 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 12.02.2015 між Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (далі - покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (далі - постачальник, позивач) було укладено договір поставки № 540-ПУ-УМТС (далі - договір) (а.с.42-54), відповідно до умов якого в порядку та на умовах передбачених договором, постачальник зобов'язався поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (далі - продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору. Покупець зобов'язався прийняти та оплатити поставлену продукцію в його власність продукцію згідно з умовами даного договору (пункти 1.1. та 1.2. договору).

Договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін. Сторони дійшли згоди, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх зобов'язань, строк договору встановлюється до 31.12.2015 включно. У випадку невиконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов'язань за договором, строк дії договору продовжується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 8.1. договору).

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Крім того, в силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що поставка продукції проводиться партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, погоджені сторонами в специфікаціях до договору.

Під партією Продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної по своїм якісним показникам, яка супроводжується одним документом про якість, та/або одним товаросупровідним документом.

Відповідно до пункту 4.2. договору, умови поставки продукції DDP, згідно "Інкотермс -2010", з урахуванням умов та застережень, що містяться у даному договорі та/або відповідних специфікаціях до договору. Узгоджене місце призначення поставки вказується сторонами у відповідних специфікаціях до договору, постачальник несе всі витрати, повязані з поставкою продукції, до моменту її поставки в узгоджене місце призначення поставки. У випадку, коли сторонами у специфікаціях обумовлюються інші умови поставки, взаємовідносини сторін будуть регулюватися положеннями, узгодженими сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

Згідно з умовами пункту 5.1. договору загальна сума договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, які є невід'ємною частиною договору. У випадку відхилення кількості фактично поставленої продукції від визначеної до поставки кількості, загальна ціна договору, змінюється пропорційно кількості фактично поставленої продукції із розрахунку її ціни, вказаної у відповідних специфікаціях до договору. У будь-якому випадку, загальна орієнтовна сума договору не повинна перевищувати суму еквівалентну 1 000 000 грн. 00 коп. з ПДВ на дату укладення договору. Сума договору можу бути збільшена шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди після отримання дозволу уповноваженого на те органу управління покупцем.

Ціна за поставлену постачальником продукцію встановлюється сторонами у відповідних специфікаціях до договору (пункт 5.2. договору).

Так, сторонами було підписано специфікацію № 1 від 12.02.2015 до договору, в якій вони узгодили найменування продукції, її кількість, ціну та строк поставки (а.с.56).

Пунктом 4.3. договору передбачено, що постачальник зобов'язується надати покупцю наступні документи:

- рахунок;

- податкову накладну;

- видаткову накладну;

- відповідні товаросупроводжувальні накладні (залізничну/товарно-транспортну накладну);

- сертифікат якості заводу-виробника та/або паспорт;

- сертифікат відповідності (у випадку, якщо продукція підлягає обов'язковій сертифікації);

- дозвіл Держгірпромнагляду (у випадку, якщо отримання даного документа обов'язково відповідно до норм діючого законодавства);

- інструкцію по експлуатації (у випадку, якщо даний документ передбачений);

- технічна документація, визначену пунктом 2.4. даного договору.

Не обмежуючись переліком, обумовленим в даному пункті договору, покупцю надається виключне право визначати перелік документів відповідно до діючого законодавства України та/або виходячи із специфіки продукції, який повинен бути наданий постачальником в строки, зазначені в даному пункті договору.

Документи (крім податкової накладної), постачальник зобов'язується надати покупцю разом з поставленої продукцією.

У випадку поставки продукції без товаросупровідної документації, що призведе до неможливості здійснити приймання продукції по кількості, якості, асортименту, комплектності, покупець має право відмовитися від приймання надісланої продукції. В такому випадку, повернення продукції здійснюється у порядку, визначеному пунктом 2.5. даного договору (пункт 4.4. договору).

Згідно з умовами пункту 2.6. договору продукція приймається покупцем на підставі даних:

по фактичній кількості продукції, поставленої в узгоджене місце призначення поставки, згідно даних, вказаних у видаткових, залізничних/товарно-транспортних накладних;

по якості - відповідно до якісних показників, вказаних в сертифікаті якості заводу-виробника, паспорті, а також відповідно до технічних характеристик та інших додаткових вимог до даної продукції, обумовлених сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

Так, на виконання умов договору, позивач здійснив поставку узгодженої в специфікації продукції відповідачу на загальну суму 769 370 грн. 08 коп., що підтверджується наступними видатковими накладними:

- видаткова накладна № Е-422 від 21.04.2015 на суму 418 487 грн. 74 коп. (а.с.63);

- видаткова накладна № Е-468 від 05.05.2015 на суму 260 789 грн. 76 коп. (а.с.60);

- видаткова накладна № Е-885 від 15.07.2015 на суму 90 092 грн. 58 коп. (а.с.66).

Вказаний товар було отримано відповідачем на підставі довіреностей, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.61,64).

Суд зауважує, що товар, визначений у специфікації у повній мірі відповідає товару, що було поставлено згідно вказаних накладних за кількістю, ціною та загальною вартістю, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив їх сукупності, керуючись законом.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаних видаткових накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення.

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості товару, а також сторонами не повідомлялось та не надавались докази складання актів в порядку, передбаченому пунктами 2.7., 2.8., 2.9., 2.10., 2.11 договору, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Так, протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеними видатковими накладними відповідачем не заявлено.

Відповідно до умов пунктів 4.8. та 4.9. договору обов'язками постачальника вважається виконання з моменту передачі продукції у розпорядження покупця в узгоджене місце призначення поставки в асортименті, кількості та в строки, з якісними характеристиками, узгодженими сторонами у договору та специфікаціях у договорі та специфікаціях до договору. Обов'язком покупця вважається виконання з моменту прийняття та оплати поставленої продукції. Право власника на продукцію, ризик втрат або пошкодження продукції переходить від постачальника к покупцю з дати поставки продукції.

Щодо заперечень відповідача у відзиві на позов щодо ненадання позивачем повного пакету товаросупровідних документів разом із товаром суд зазначає наступне.

Так, статтею 666 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

При цьому, позивач у судових засіданнях пояснював, що разом із товаром ним надавався відповідачу повний пакет документів, як це передбачено умовами договору. Рахунку на оплату, що містяться в матеріалах справи (а.с.57-59), були також передані відповідачу разом із товаром.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що матеріали справи не містять, а сторонами у справі не надано доказів:

- звернення відповідача до позивача з вимогою надати визначені договором документи, встановивши при цьому, розумний строк для їх передання;

- відмови відповідача від договору поставки № 540-ПУ-УМТС від 12.02.2015;

- доказів повного повернення отриманого в період з 21.04.2015 по 16.07.2015 товару на загальну суму 769 370 грн. 08 коп. чи вчинення інших дій, які б могли свідчити про невиконання позивачем своїх зобов'язань за договором у повному обсязі у відповідності до вимог законодавства та умов укладеного між сторонами договору.

Отже, відповідач з часу отримання товару не скористався наданим йому нормами статті 666 Цивільного кодексу України правом встановити постачальнику строк для передачі необхідних документів, що стосуються товару, а в разі не виконання вимог - відмовитися від договору та повернути товар. Так, відповідач у період з часу отримання товару не відмовився та не повідомив позивача про намір відмовитися від товару через відсутність будь-яких документів, що його стосуються, водночас і не вимагав від позивача надання цих документів.

Крім того, ненадання зазначеного відповідачем пакету документів не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому не звільняє відповідача від обовязку оплатити товар.

Щодо, зокрема, ненадання рахунку, у зв'язку з чим відповідач пов'язує відсутність прострочення виконання грошового зобов'язання з його боку, суд також зазначає наступне.

Відсутність рахунків не спростовує наявності у замовника обов'язку з оплати отриманого товару, який у розумінні статті 692 Цивільного кодексу України виникає на підставі самого факту його прийняття.

Вказана правова позиція викладена також в Постанові Вищого господарського суду України від 18.06.2013 по справі № 923/38/13-г.

При цьому, проаналізувавши умови договору та належно оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а, отже, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обовязку оплатити отриманий товар (Постанова Верховного Суду України від 29.09.2009 по справі № 37/405).

Позивач надав до суду видаткові накладні, які підписані зі сторони позивача та зі сторони відповідача. Дані видаткові накладні містять чітко зазначений вид товару, вартість одиниці товару та загальну вартість поставленого товару.

Таким чином, надані до суду видаткові накладні слугують належним підтвердженням отримання відповідачем товару від позивача.

Судом також було враховано, що у пункті 4.7. договору сторони визначили, що датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником. У випадку поставки автомобільним транспортом датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на видатковій накладній. У випадку поставки залізничним транспортом датою поставки вважається дата, вказана у залізничній накладній, яка свідчить о прибутті продукції на залізничну станцію призначення (узгоджене місце призначення поставки).

Відповідач у відзиві на позов посилався на те, що спірні накладні не містять дати отримання продукції, зазначеної покупцем, як це передбачено умовами пункту 4.7. договору, що також свідчить про відсутність порушення грошового зобов'язання по оплаті за поставлену продукцію.

Вказані твердження не відповідають дійсності, оскільки всі три накладні містять дати отримання товару, що вказані представником покупця (відповідача), який здійснював прийняття товару, а саме:

- товар за видатковою накладною № Е-422 від 21.04.2015 на суму 418 487 грн. 74 коп. було отримано 21.04.2015 представником покупця (відповідача) за довіреністю № 221519/П від 16.04.2015;

- товар за видатковою накладною № Е-468 від 05.05.2015 на суму 260 789 грн. 76 коп. було отримано 05.05.2015 представником покупця (відповідача) за довіреністю № 221668/П від 05.05.2015;

- товар за видатковою накладною № Е-885 від 15.07.2015 на суму 90 092 грн. 58 коп. було отримано 16.07.2015 представником покупця (відповідача) за довіреністю № 222109/П від 14.07.2015.

Крім того, в матеріалах справи містяться товарно-транспортні накладні, які також містять дати отримання товару.

Отже, вказані заперечення відповідача не приймаються до уваги судом.

При цьому, у пункті 5.4. договору сторони погодили, що розрахунки за поставлену продукцію за договором здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 30 календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови отримання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, визначених розділом 4 договору, якщо більший строк відстрочки не визначений у відповідних специфікаціях. Датою поставки вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

Кінцеві взаєморозрахунки між покупцем та постачальником здійснюються на підставі даних якості, кількості, асортименту та комплектності продукції, визначеної у відповідності до розділу 2 договору.

У специфікації № 1 від 12.02.2015 сторони узгодили аналогічний викладеному у пункті 5.4. договору порядок розрахунків.

Судом встановлено, що з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, враховуючи положення пункту 5.4. договору та специфікації, товар мав бути оплачений у такі строки:

- товар за видатковою накладною № Е-422 від 21.04.2015 на суму 418 487 грн. 74 коп. підлягав оплаті у строк по 27.05.2015 включно;

- товар за видатковою накладною № Е-468 від 05.05.2015 на суму 260 789 грн. 76 коп. підлягав оплаті у строк по 10.06.2015 включно;

- товар за видатковою накладною № Е-885 від 15.07.2015 на суму 90 092 грн. 58 коп. підлягав оплаті у строк по 21.08.2015 включно.

При цьому, відповідач свої зобов'язання за договором щодо своєчасного розрахунку за поставлений в період з 21.04.2015 по 16.07.2015 товар не виконав, оплату товару в установлені в специфікації та договорі строки, у повному обсязі не здійснив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 350 882 грн. 34 коп.

Так, відповідач здійснив часткову оплату в сумі 418 487 грн. 74 коп. поставленого в період з 21.04.2015 по 16.07.2015 товару наступним чином:

- 09.07.2015 в сумі 308 487 грн. 74 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 359404 від 09.07.2015 (а.с.70);

- 02.10.2015 в сумі 110 000 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою за 02.10.2015.

Отже, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений в період з 21.04.2015 по 16.07.2015 товар в сумі 350 882 грн. 34 коп. (769 370,08 - 418 487,74).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару за вказаними вище видатковими накладними настав 27.05.2015, 10.06.2015 та 21.08.2015, відповідно, у зв'язку з чим наявність заборгованості відповідача за отриманий за спірними накладними товар є доведеною та підтвердженою належними доказами.

Крім того, відповідач підтверджував, що неоплаченим залишився товар на суму 350 882 грн. 34 коп., але посилався на відсутність порушення грошового зобов'язання, оскільки позивачем не були у повному обсязі виконані умови пункту 4.5. договору та, зокрема, надано рахунок на оплату. Також відповідач посилався на те, що у пункті 4.7. договору сторони погодили, що датою поставки продукції вважається дата вказана представником покупця (відповідача) на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, а зі спірних накладних вказана дата не вбачається.

При цьому, суд враховує той факт, що поставлений в період з 21.04.2015 по 16.07.2015 товар був частково оплачений відповідачем, а отже відповідач своїми діями підтвердив визнання заборгованості перед позивачем за поставлений товар. Крім того, слід звернути увагу, що вже після надання заперечень щодо відсутності прострочення з його боку, в процесі розгляду справи, відповідачем також здійснювалось погашення боргу (02.10.2015 відповідач сплатив 110 000 грн. 00 коп.).

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги за первісним позовом про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 350 882 грн. 34 коп.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 6.8. договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець, за письмовою вимогою постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочки оплати від вартості своєчасно не оплаченої продукції, але не більше 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

Так, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що постачальником за вказаним договором його зобовязання були виконані у повному обсязі, а відповідачем, в свою чергу, - порушені, була нарахована пеня за прострочення виконання грошового зобовязання за загальний період з 27.05.2015 по 19.10.2015 в сумі 71 140 грн. 63 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача відповідно до наведеного у заяві про зменшення розміру позовних вимог розрахунку.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, судом встановлено, що при визначенні періоду прострочення позивачем помилково було враховано останній день для оплати в період в прострочення за поставками 05.05.2015 та 16.07.2015, а також невірно зазначено день здійснення часткової оплати відповідачем, отже періоди прострочення визначені позивачем із порушенням, крім того, позивач невірно провів розрахунок пені, враховуючи обмеження визначені сторонами в пункті 6.8. договору.

Отже, розрахунок пені, наведений в заяві про зменшення розміру позовних вимог, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- за видатковою накладною № Е-422 від 21.04.2015 на суму 418 487 грн. 74 коп. за період прострочення з 28.05.2015 по 08.07.2015, з урахуванням положень пункту 6.8. договору (5% вартості - 418 487,74 грн.), пеня складає 20 924 грн. 39 коп., а за період прострочення з 09.07.2015 по 01.10.2015 (залишок заборгованості 100 000,00 грн.) пеня складає 13 205 грн. 48 коп.;

- за видатковою накладною № Е-468 від 05.05.2015 на суму 260 789 грн. 76 коп. за період прострочення з 11.06.2015 по 19.10.2015, з урахуванням положень пункту 6.8. договору (5% вартості - 260 789,76 грн.), пеня складає 13 039 грн. 49 коп.;

- за видатковою накладною № Е-885 від 15.07.2015 на суму 90 092 грн. 58 коп. за період прострочення з 22.08.2015 по 19.10.2015, з урахуванням положень пункту 6.8. договору (5% вартості - 90 092,58 грн.), пеня складає 4 504 грн. 63 коп., а всього 51 673 грн. 99 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 51 673 грн. 99 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати боргу за поставлений товар у строк, визначений умовами договору поставки, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані інфляційні втрати за період прострочення з червня 2015 року по вересень 2015 року в сумі 6 966 грн. 95 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наведеного у заяві про зменшення розміру позовних вимог розрахунку.

З приводу віднесення у прохальній частини позовної заяви та заяви про зменшення розміру позовних вимог нарахованих сум інфляційних втрат та 3% річних до штрафних санкцій, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У тексті позовної заяви позивач наводить розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних, при цьому, при зверненні із вказаними вимогами посилається на норми статті 549 Цивільного кодексу України (щодо пені) та норми статті 625 Цивільного кодексу України (щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних), а отже, судом вказані суми були визначені, як відповідно, пеня, інфляційні втрати та 3% річних, а не як штрафні санкції. Аналогічне міститься і в заяві про зменшення розміру позовних вимог.

При цьому, за змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що позивачем не враховані вище вказані положення Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013, та здійснено нарахування інфляційних втрат в місяцях, в яких мав бути здійснений платіж.

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- за видатковою накладною № Е-422 від 21.04.2015 на суму 418 487 грн. 74 коп. інфляційні втрати в червні 2015 року (за період прострочення з 28.05.2015 по 08.07.2015 в сумі 418 487,74) склали 1 673 грн. 95 коп., а в період з липня 2015 року по вересень 2015 року (за період прострочення з 09.07.2015 по 01.10.2015, залишок заборгованості 100 000,00 грн.) інфляційні втрати склали 466 грн. 78 коп.;

- за видатковою накладною № Е-468 від 05.05.2015 на суму 260 789 грн. 76 коп. за період з липня 2015 року по вересень 2015 року інфляційні втрати склали 1 217 грн. 33 коп.;

- за видатковою накладною № Е-885 від 15.07.2015 на суму 90 092 грн. 58 коп. у вересні 2015 року інфляційні втрати склали 2 072 грн. 13 коп., а всього 5 430 грн. 19 коп.

Так, здійснюючи власний розрахунок інфляційних втрат, судом також було враховано наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункти 3.1., 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013).

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 5 430 грн. 19 коп.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач просить суд стягнути 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання в загальний період з 27.05.2015 по 19.10.2015 в сумі 5 931 грн. 99 коп., відповідно до здійсненого у заяві про зменшення розміру позовних вимог розрахунку.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що він містить ті ж помилки, що і розрахунок пені, а отже визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- за видатковою накладною № Е-422 від 21.04.2015 на суму 418 487 грн. 74 коп. за період прострочення з 28.05.2015 по 08.07.2015 3 % річних складають 1 444 грн. 64 коп., а за період прострочення з 09.07.2015 по 01.10.2015 (залишок заборгованості 100 000,00 грн.) 3% річних складають 698 грн. 63 коп.;

- за видатковою накладною № Е-468 від 05.05.2015 на суму 260 789 грн. 76 коп. за період прострочення з 11.06.2015 по 19.10.2015 3% річних складають 2 807 грн. 96 коп.;

- за видатковою накладною № Е-885 від 15.07.2015 на суму 90 092 грн. 58 коп. за період прострочення з 22.08.2015 по 19.10.2015 3% річних складають 436 грн. 89 коп., а всього 5 388 грн. 12 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 5 388 грн. 12 коп.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню в наступних сумах: 350 882 грн. 34 коп. - основного боргу, 51 673 грн. 99 коп. - пені, 5 430 грн. 19 коп. - інфляційних втрат, 5 388 грн. 12 коп. - 3% річних.

Слід зазначити, що згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати по сплаті судового збору за первісним позовом покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо позовних вимог за зустрічним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до специфікації № 1 від 12.02.20915 (а.с.56) позивач (відповідач за зустрічним позовом) повинен був поставити обумовлену в ній продукцію наступним чином:

- шламовий насос ПБ 40/16 вартістю 21 535 грн. 08 коп. в строк по 12.09.2015;

- агрегат насосний Pedrollo F100/250A вартістю 174 369 грн. 89 коп. (2 одиниці) в строк по 30.04.2015;

- шламовий насос Pumpex SPS 30 вартістю 75 077 грн. 15 коп. в строк по 27.05.2015;

- агрегат насосний Pedrollo F100/250В вартістю 171 143 грн. 28 коп. в строк по 20.05.2015;

- агрегат насосний Pedrollo F32/200ВН вартістю 11 545 грн. 38 коп. (4 одиниці) в строк по 20.05.2015.

При цьому, фактично, продукція була поставлена наступним чином:

- товар за видатковою накладною № Е-422 від 21.04.2015 на суму 418 487 грн. 74 коп., а саме: агрегат насосний Pedrollo F100/250A вартістю 174 369 грн. 89 коп. без ПДВ (2 одиниці) був поставлений 21.04.2015 - без прострочення;

- товар за видатковою накладною № Е-468 від 05.05.2015 на суму 260 789 грн. 76 коп., а саме: агрегат насосний Pedrollo F100/250В вартістю 171 143 грн. 28 коп. без ПДВ та агрегат насосний Pedrollo F32/200ВН вартістю 11 545 грн. 38 коп. без ПДВ (4 одиниці) був поставлений 05.05.2015, тобто також без прострочення.

- товар за видатковою накладною № Е-885 від 15.07.2015 на суму 90 092 грн. 58 коп., а саме: шламовий насос Pumpex SPS 30 вартістю 75 077 грн. 15 коп. без ПДВ був поставлений 16.07.2015, в той час, як відповідно до умов специфікації мав бути поставлений в строк по 27.05.2015.

Крім того, шламовий насос ПБ 40/16 вартістю 21 535 грн. 08 коп., поставка якого відповідно до умов специфікації була погоджена сторонами у строк по 12.09.2015, на теперішній час так і не поставлений відповідачу.

Відповідно до умов пункту 6.2. договору у випадку не поставки (в тому числі недопоставки відсутньої та/або некомплектної) продукції або поставки (в тому числі, допоставки відсутньої та/або некомплектної) продукції з порушенням строків, визначених у договорі або у відповідній специфікації, постачальник, за письмовою вимогою покупця, сплачує покупцю неустойку у вигляді штрафу у розмірі 5% від вартості продукції поставленої по відповідній специфікації. У випадку порушення постачальником своїх обов'язків, згідно даного пункту більше ніж на 10 календарних днів, постачальник додатково, за письмовою вимогою покупця, сплачує покупцю неустойку у вигляді штрафу у розмірі 0,1% від вартості непоставленої (недопоставленої відсутньої та/або некомплектної) продукції або поставленої (допоставленої відсутньої та/або некомплектної) продукції з порушенням строків, за кожен день прострочки.

Згідно з умовами пункту 5.5. договору у випадку порушення постачальником строків поставки, визначених у специфікаціях да договору, покупець вправі направити постачальнику розрахунок штрафних санкцій та/або збитків. Строк нарахування покупцем постачальнику штрафних санкцій по договору не обмежується 6 (шістьма) місяцями з моменту виконання обов'язків по договору, у зв'язку з чим, штрафні санкції підлягають нарахуванню за весь період порушення обов'язків (пункт 6.11. договору).

Враховуючи викладені обставини, відповідач (позивач за зустрічним позовом) у зустрічній позовній заяві просить суд стягнути з позивача (відповідача за первісним позовом) неустойку у загальному розмірі 84 439 грн. 32 коп. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідачем (позивачем за первісним позовом) було допущено прострочку поставки товару на суму 90 092 грн. 58 коп. (відповідно до умов специфікації товар мав бути поставлений у строк до 27.05.2015, а фактично був поставлений 16.07.2015), а отже на підставі пункту 6.2. договору ним була нарахована пеня за період прострочення поставки з 28.05.2015 по 16.07.2015 в сумі 4 504 грн. 63 коп. та штраф за порушення строків поставки у розмірі 5% від вартості продукції, що постачається по відповідній специфікації, у сумі 39 760 грн. 61 коп. Також, позивач за зустрічним позовом зазначав, що товар, обумовлений специфікацією до поставки в строк по 12.09.2015 - шламовий насос ПБ 40/16 взагалі поставлений йому не був, у зв'язку з чим він нарахував та просить суд стягнути з відповідача (позивача за первісним позовом) пеню за порушення строків поставки товару понад 10 календарних днів, а саме: у період з 15.09.2015 по 30.09.2015 в сумі 413 грн. 47 коп. та штраф у розмірі 5% від вартості продукції, що постачається по відповідній специфікації, у сумі 760 грн. 61 коп. Вказана зустрічна позовна заява була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом ухвалою суду від 05.10.2015.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) у відзиві на зустрічну позовну заяву заперечував проти задоволення вимог відповідача (позивача за зустрічним позовом) з огляду на те, що в частині прострочення та непоставки частини, визначеної в специфікації, продукції позивач (відповідач за зустрічним позовом) скористався правом притримання, передбаченим нормами статті 594 Цивільного кодексу України, а повідомлено про це було відповідача (позивача за зустрічним позовом), шляхом направлення листа на електронну пошту представника відповідача (позивача за зустрічним позовом), зазначену в пункті 8.16. договору.

При цьому, у пункті 8.12. договору сторони, зокрема, погодили, що постачальник гарантує, що він контролює факс, електронну адресу на предмет наявності повідомлень (викликів) від покупця, та несе ризик за несвоєчасність їх отримання.

Судом було враховано, що у даному пункті сторони передбачили лише обов'язок позивача вчасно отримувати повідомлення, направлені відповідачем факсом та електронною поштою. При цьому, умови договору не містять обов'язку відповідача вчасно отримувати повідомлення, направлені позивачем факсом та електронною поштою. В той же час, умови договору містять прізвища представників, їх контактні телефони та електронні адреси, як позивача так і відповідача.

При цьому, згідно з нормами частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються цивільні відносини засновані на юридичній рівності.

Крім того, статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зокрема, юридичного факту.

Господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобовязання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому звязку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Так, у пункті 8.16. договору зазначено представника покупця: ОСОБА_3, контактний телефон (0563) 26-77-46, номер факсу (0563) 26-86-68, електронна адреса .

З наданого на підтвердження повідомлення відповідача щодо застосування позивачем права притримання листа № 1541 від 18.05.2015, в якому позивач повідомляє, що шламовий насос ПБ40/16 та Pumpex SPS 30 готові до відвантаження, але в порядку статті 594 Цивільного кодексу України позивач застосовує право притримання до повної оплати за раніше поставлену продукцію. Для отримання даної продукції позивач просив вчасно внести оплату за поставлене обладнання.

При цьому, із самого листа вбачається, що він на поштову адресу відповідача не направлявся, а готувався для направлення факсом на номер (0563) 26-86-68 та на електронну адресу - . На підтвердження відправлення вказаного листа представнику відповідача, зазначеному в пункті 8.16. договору на вказану в цьому ж пункті електронну адресу позивач долучив до матеріалів справи прінт-скрін екрану, на якому зображено вихідні листи з його електронної адреси, з якого, зокрема, вбачається, що 18.05.2015 на електронну адресу було направлено лист з прикріпленим файлом (вкладення) розміром 273 Кб з назвою "Лист Еквівес".

Так, відповідно до положень частин 1 та 2 статті 594 Цивільного кодексу України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання. Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кредитор, який притримує річ у себе, зобов'язаний негайно повідомити про це боржника (частина 1 статті 595 Цивільного кодексу України).

Слід звернути увагу, що на запитання суду стосовно причин поставки товару, яка відбулася 15.07.2015 (за специфікацією мала відбутися в строк по 27.05.2015) після того, як позивачем вже було повідомлено відповідача про притримання товару, представник позивача пояснив, що між сторонами велися переговори, після чого відповідачем все-таки було здійснено часткову оплату поставлено товару в сумі 308 487 грн. 74 коп. (09.07.2015), а отже позивач прийняв рішення здійснити вказану поставку 16.07.2015.

Судом також враховано, що на запитання суду щодо причин здійснення відповідачем часткової оплати отриманого товару в сумі 110 000 грн. 00 коп. в процесі розгляду справи (02.10.2015) в той час, як у відзивах на позов відповідач заперечував наявність заборгованості та посилався на відсутність правових підстав для оплати поставленого товару, він все-таки здійснив часткове погашення, представником було надано пояснення, що відповідачем була проведена часткова оплата, у зв'язку з тим, що позивач відмовляється поставляти товар - шламовий насос ПБ 40/16 вартістю 21 535 грн. 08 коп. до погашення заборгованості.

Отже, проаналізувавши в системному зв'язку все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач правомірно використав право притримання, передбачене нормами статті 594 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим прострочення поставки товару за видатковою накладною № Е-885 від 15.07.2015 на суму 90 092 грн. 58 коп., а саме: шламовий насос Pumpex SPS 30 вартістю 75 077 грн. 15 коп. без ПДВ та прострочення поставки товару - шламового насосу ПБ 40/16 вартістю 21 535 грн. 08 коп., поставка якого відповідно до умов специфікації була погоджена сторонами у строк по 12.09.2015 та на теперішній час так і не здійснена, не відбулося.

Отже, судом встановлено, що правові підстави задоволення позовних вимог за зустрічним позовом відсутні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за зустрічною позовною заявою щодо стягнення неустойки у загальному розмірі 84 439 грн. 32 коп. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати за зустрічною позовною заявою відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача (позивача за зустрічним позовом).

Пунктом 10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" визначено, що результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 Господарського процесуального кодексу України), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, з приводу клопотань відповідача (позивача за зустрічним позовом) щодо зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної з нею справи за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" про внесення змін до умов договору поставки № 540-ПУ-УМТС від 12.02.2015, що розглядалася господарським судом міста Києва, а також повторного клопотання з цими ж вимогами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В матеріалах справи міститься ухвала господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/23885/15 якою, зокрема, позов Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" про внесення змін до умов договору залишено без розгляду.

З приводу вказаної ухвали суду представником відповідача були надані пояснення, що вказану ухвалу на теперішній час відповідач не отримав, крім того, буде оскаржувати її до апеляційного суду, у зв'язку з чим просив суд зупинити провадження у справі до розгляду справи апеляційним судом.

Так, відповідно до частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Зі змісту наведеної норми випливає, що причиною зупинення провадження у справі в даному випадку є неможливість її розгляду до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом.

Господарський суд повинен зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої справи, незалежно від заяв учасників судового процесу. Така інформація підтверджується тільки судовими документами: ухвалами, рішеннями, постановами судів, позовними заявами, скаргами.

Відповідачем не було надано доказів (процесуальних документів) на підтвердження розгляду пов'язаної справи судом, а навпаки в матеріалах справи міститься ухвала суду від 07.10.2014, яка підтверджує, що справа, у зв'язку з розглядом якої відповідач просить зупинити провадження у даній справі, розглянута судом.

Крім того, представником відповідача у судовому засіданні 20.10.2015 було підтверджено, що на теперішній час вказана ухвала не оскаржена. При цьому, представник відповідача посилався на те, що як тільки ним буде отримана вказана ухвала, він буде оскаржувати її в апеляційному суді.

Отже, ухвала господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі № 910/23885/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" про внесення змін до умов договору про залишення позову без розгляд свідчить про відсутність підстав для зупинення провадження у даній справі, інших доказів наявності перешкод для розгляду вказаної справи по суті представниками сторін до матеріалів справи до долучено.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотань відповідача про зупинення провадження у справі.

Крім того, від позивача 01.10.2015 надійшла заява про забезпечення позову, в якій він просив суд вжити заходи до забезпечення позову та накласти арешт на грошові кошти відповідача в сумі 530 391 грн. 56 коп., що знаходяться на розрахункових рахунках в установах банку ПАТ "ПУМБ" та АТ "УкрСиббанк".

Вказана заява мотивована тим, що сам відповідач в оприлюднених звітностях вказує, що його підприємство на теперішній час є збитковим, крім того, відповідно до даних торгівельного електронного майданчику відповідачем проводяться електронні торги на обладнання, що фактично підтверджує, що грошові суми, які б мали бути сплачені позивачем за рішенням суду, відповідач може використати на придбання обладнання.

Так, відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно зі статтею 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Про забезпечення позову виноситься ухвала.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності звязку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у звязку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати її. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Разом з тим, позивачем не наведено обставин які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, суду не надано жодного доказу того, що вказані заходи до забезпечення позову можуть забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, а невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Заява позивача ґрунтується лише на припущеннях та не підтверджена жодним належним доказом.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, що діяла на момент звернення із первісним позовом до суду) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн. 00 коп.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн. 00 коп.).

Ціна позову на момент звернення з ним до суду становила 521 125 грн. 78 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 10 422 грн. 52 коп. (2 відсотки ціни позову), а позивачем згідно платіжного доручення № 817 від 31.07.2015 сплачено 10 422 грн. 53 коп.

При цьому, після зменшення розміру позовних вимог позивачем ціна позову стала складати 434 921 грн. 91 коп., а отже сума судового збору за подання такого позову мала б складати 8 698 грн. 44 коп. (2% ціни позову).

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З огляду на подану позивачем заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, суд вважає за доцільне в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" повернути позивачу частину сплаченого ним судового збору у розмірі 1 724 грн. 09 коп. (10 422,53 - 8 698,44).

Відповідно до пункту 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом).

Отже, з урахуванням вище описаного, в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" на користь позивача підлягає поверненню з державного бюджету України судовий збір в сумі 1 724 грн. 09 коп.

Враховуючи вищевикладене, керуючись нормами статей 1, 2, 4-5, 32, 33, 34, 36, 38, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" про забезпечення позову.

Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вулиця Леніна, будинок 76; ідентифікаційний код 00178353) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (02094, м. Київ, вулиця Червоногвардійська, будинок 8, офіс 199; ідентифікаційний код 37502259) - 350 882 грн. 34 коп. - основного боргу, 51 673 грн. 99 коп. - пені, 5 430 грн. 19 коп. - інфляційних втрат, 5 388 грн. 12 коп. - 3% річних, 8 267 грн. 49 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовити.

У задоволенні вимог за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" про стягнення неустойки у загальному розмірі 84 439 грн. 32 коп. відмовити у повному обсязі.

Судові витрати за зустрічним позовом покласти на Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Павлоградвугілля"

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В порядку, передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (02094, м. Київ, вулиця Червоногвардійська, будинок 8, офіс 199; ідентифікаційний код 37502259) надмірно сплачений судовий збір у сумі 1 724 грн. 09 коп., перерахований згідно з платіжним дорученням № 817 від 31.07.2015, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.10.2015.

Суддя ОСОБА_4