ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2015 р. Справа № 920/601/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Гончар Т. В., суддя Плужник О.В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з"явився.

відповідача - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Стара аптека" (вх. № 4306 С/3-10) на рішення господарського суду Сумської області від 22 червня 2015 року по справі №920/601/15

за позовом Приватного підприємства "Прогресфарм", с. В. Дальник, Одеська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Стара аптека", м. Суми

про стягнення 16786,60 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 22.06.2015 р. по справі №920/601/15 (суддя Моїсеєнко В.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Стара Аптека на користь Приватного підприємства Прогресфарм 13923,71 грн. основного боргу, 1133,75 грн. пені, 711,31 грн. 3% річних, 1770,63 грн. витрат по сплаті судового збору. В задоволенні вимог про стягнення 459,11 грн. основного боргу, 36,08 грн. пені, 24,64 грн. 3% річних відмовлено. Провадження у справі стосовно стягнення 500,00 грн. основного боргу припинено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Стара аптека" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Сумської області від 22.06.2015 р. по справі №920/601/15 скасувати в частині стягнення 1133,75 грн. пені та 711,31 грн. 3% річних, в означеній частині прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Приватне підприємство "Прогресфарм" у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що оскаржене рішення ґрунтується на повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності і прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення господарського суду Сумської області від 22.06.2015 по справі №920/601/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи представник Приватного підприємства "Прогресфарм" в судове засідання 15.10.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Стара аптека" в судове засідання 15.10.2015 року не прибув, через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду надав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Колегія суддів, розглянувши вищезазначене клопотання, враховуючи, що діюче законодавство не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти їх інтереси в суді, у звязку з чим учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідність участь у судовому засіданні іншого представника, вирішила у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовити.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічні вимоги ст. 27 Господарського процесуального кодексу України покладено також і на третіх осіб.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що позивач та відповідач своїх представників у судове засідання не направили, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 21.05.2014 року між Приватним підприємством "Прогресфарм" (постачальник позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Стара аптека" (покупець відповідач у справі) був укладений договір поставки товару за №132/14, відповідно до пункту 1.1 якого, постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти лікарські засоби, вироби медичного призначення, біодобавки, інші продовольчі та непродовольчі товари (надалі-продукція) на умовах, викладених у цьому договорі.

Кількість, асортимент, номенклатура, виробник продукції вказуються в видаткових накладних до договору або замовлення на закупівлю. Кожна з видаткових накладних або погоджених постачальником замовлень на закупівлю з моменту підписання є невідємною частиною договору (пункт 2.1 договору).

При цьому, за умовами пункту 3.3 договору термін поставки продукції вказуються у видаткових накладних або у замовленні на закупівлю. За погодженням з покупцем постачальник має право відвантажити продукцію в інші строки. Умови поставки продукції можуть бути змінені у відповідних накладних або погоджених постачальником замовленнях на закупівлю. Продукція переходить у власність відповідача (покупця) після фактичної передачі. Моментом фактичної передачі продукції вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної. При цьому умови поставки, зазначені в видаткових накладних, мають перевагу перед умовами, встановленими договором (пункт 3.4, 3.5 договору).

Ціна на продукцію, що поставляється за договором, вказується в видаткових накладних або в узгоджених постачальником замовлення на закупівлю, та у видаткових накладних (пункт 4.1 договору).

Згідно з пунктом 5.3 договору оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 14 календарних днів з дати отримання товару, що вказані в видатковій накладній (даний пункт в редакції протоколу розбіжностей (а.с. 39, том 1).

Пунктом 8.2 договору, у випадку порушення строку поставки постачальник сплачує покупцю неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за весь час такого прострочення. У випадку порушення строку, зазначеного в пункті 5.3 даного договору, покупець виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплаченої продукції за кожний день прострочення.

В рамках укладеного між сторонами договору Приватним підприємством Прогресфарм поставлено, а відповідачем отримано в період з 27.05.2014 по 10.11.2014 року товар на загальну суму 50422,32 грн.

Однак, відповідач зобов'язання в частині своєчасної та повної оплати товару не виконав, у зв'язку з чим Приватне підприємство "Прогресфарм" направило відповідачу претензію від 12.03.2015 №207/03 з вимогою негайно виконати умови договору.

Оскільки відповідачем не вчинено дії по погашенню суми заборгованості за поставлений товар, позивач був змушений звернутися до господарського суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З огляду на вимоги статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Положення статті 626 Цивільного кодексу України передбачають, договір є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частини 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Правові позиції втілені у статті 638 Цивільного кодексу України визначають, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі договору поставки.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції жодна із сторін не заперечувала щодо укладення договору поставки.

За приписами статті 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З умов договору (пункт 5.3 договору) вбачається, що сторони узгодили порядок оплати, а саме: покупець зобовязується здійснити попередню оплату за продукцію у розмірі 100 відсотків вартості продукції, вказаної в замовленні на закупівлю або видаткових накладних, в строк 3 (три) банківських дні до дати поставки продукції, визначеної у замовленні або видаткових накладних.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що наявність чи відсутність будь-яких зобовязань з оплати вартості товару підтверджується лише первинними документами.

В розрізі пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року №168/704 (далі по тексту - Положення), вбачається, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно приписів пунктами 2.4, 2.5 Положення первинні документи повинні містити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні бухгалтерські документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

При цьому, окремі дефекти та недоліки в оформленні видаткових накладних не можуть спростовувати фактичне здійснення господарської операції.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 2.5 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року № 168/704 (надалі Положення), документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.

Пунктом 2.13 Положення передбачено, що керівником підприємства, установи затверджується перелік осіб, які мають право давати дозвіл (підписувати первинні документи) на здійснення господарської операції, пов'язаної з відпуском (витрачанням) грошових коштів і документів, товарно-матеріальних цінностей, нематеріальних активів та іншого майна. Кількість осіб, які мають право підписувати документи на здійснення операцій з видачі особливо дефіцитних товарів і цінностей, бланків суворої звітності, повинно бути обмежено.

Отже, з наведеного слідує, що оформлення видаткової накладної, включаючи проставляння на ній підпису, може здійснюватися лише керівником підприємства або особами, перелік яких затверджується керівником підприємства.

Як вбачається із правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в пункті 1 Інформаційного листа від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар в порядку статті 692 Цивільного Кодексу України. (Постанова Вищого господарського суду України від 28.02.2012 року по справі № 5002-8/481-2001).

Таким чином, видаткові накладні, копії яких є в матеріалах справи, відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та є первинними документами, які констатують факт здійснення господарської операції проведеної між зобовязаними контрагентами (позивачем та відповідачем).

Пунктом 11 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 року № 99 (чинною на момент укладення договору поставки) закріплено, що приймання товарів мають право здійснювати робітники отримувача (покупця), уповноважені керівництвом підприємства - отримувача.

Вказаною Інструкцією передбачено, що товарно-матеріальні цінності відпускаються покупцям тільки за довіреністю одержувачів на бланках довіреностей встановленої форми (додаток № 1 до Інструкції). Довіреність підписується керівником та головним бухгалтером підприємства або їх заступниками та особами, які на те уповноважені керівником підприємства.

Видача бланків довіреностей (Типова форма № М-2) здійснюється після їх реєстрації у журналі реєстрації довіреностей (Типова форма № М-3), який має бути пронумерований, прошнурований та скріплений печаткою і підписами керівника і головного бухгалтера підприємства. При цьому нумерація виданих протягом року довіреностей має бути наскрізною (пункт 3 Інструкції № 99).

Згідно з пунктом 6 Інструкції вбачається, що довіреність на одержання цінностей від постачальника видається довіреній особі під розписку і реєструється в журналі реєстрації довіреностей.

Згідно із пунктом 4 абзацу 1 пункту 5 Інструкції довіреність на одержання цінностей видається тільки особам, що працюють на даному підприємстві. Довіреність особам, що не працюють на даному підприємстві, може бути видана з дозволу керівника підприємства, якщо підприємство, де працює дана особа, видало їй довіреність на одержання тих самих цінностей і такої ж кількості з цього підприємства. Довіреність підписується керівником та головним бухгалтером підприємства або їх заступниками та особами, які на те уповноважені керівником підприємства. У тих випадках, коли бухгалтерський облік ведеться централізованою бухгалтерією, довіреність на одержання цінностей підписується керівником підприємства та головним бухгалтером централізованої бухгалтерії або їх заступниками та особами, ними на те уповноваженими.

У відповідності з абзацу 3 пункту 6 Інструкції при виписуванні довіреності перелік цінностей, які належить отримати по ній (графа "Найменування цінностей" у бланку довіреності), наводиться обов'язково із зазначенням назви і кількості цінностей для одержання, незалежно від того, чи є такі відомості у документах на відпуск (наряді, рахунку, договорі, замовленні, угоді тощо) цінностей. Незаповнені рядки довіреності прокреслюються.

Згідно з пунктом 12 зазначеної Інструкції забороняється відпускати цінності у випадках подання довіреності, виданої з порушенням встановленого порядку заповнення або з незаповненими реквізитами тощо.

Відпуск товарно-матеріальних цінностей покупцям або передача їх безоплатно здійснюється підприємствами тільки на підставі доручень отримувачів (покупців).

Пунктом 13 Інструкції передбачено, що довіреність, незалежно від строку її дії, залишається у постачальника при першому відпуску цінностей. У разі відпуску цінностей частинами на кожний частковий відпуск складається накладна (акт приймання-здачі або інший аналогічний документ) з поміткою на ній номера довіреності та дати її видачі. У цих випадках один примірник накладної (або документа, що її заміняє) передається одержувачу цінностей, а другий - додається до залишеної у постачальника довіреності і використовується для спостереження і контролю за відпуском цінностей згідно з довіреністю, а також для проведення розрахунків з одержувачем.

Додатком № 1 до Інструкції затверджено типову форму довіреності на одержання товарно-матеріальних цінностей № М-2.

Враховуючи, що сама по собі довіреність не підтверджує здійснення господарської операції, а лише свідчить про уповноваження тієї чи іншої особи на її здійснення (у даному випадку на одержання матеріальних цінностей), колегія суддів вважає, що її відсутність в матеріалах справи не дозволяє дійти висновку про неотримання товару покупцем.

Відпуск матеріальних цінностей без довіреності може свідчити про порушення ведення бухгалтерського обліку і тягнути за собою відповідальність, передбачену Кодексом України про адміністративні правопорушення, але не може спростувати факт передачі (поставки) товарів.

Відповідно до статті 14 Цивільного Кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного Кодексу України)

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного Кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належне виконання зобов'язання є виконання зобовязань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов'язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України вбачається, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

19.06.2015 року відповідач частково сплатив заборгованості за договором поставки, що підтверджується копією п/д № 3397 в сумі 500,00 грн.

Беручи до уваги те, що відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості за поставлений товар в розмірі 13923,71 грн. та будь-якими доказами не спростував факту отримання товару, позовні вимоги визнаються колегією судів обґрунтованими, доведеними та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, та те, що факт неналежного виконання відповідачем зобовязання за договором підтверджується матеріалами справи, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення із зобовязаного контрагента штрафних санкцій.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського Кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського Кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено пеню (частина 1 статті 230 Господарського Кодексу України).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного Кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського Кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною 6 статті 232 Господарського Кодексу України.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Така позиція узгоджується з викладеним у пункті 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року - сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац 3 частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, частина 1 статті 231 Господарського Кодекс України).

Умовами абзацу 2 пункту 8.2 договору передбачено, що у випадку порушення строку, зазначеного в пункті 5.3 даного договору, покупець виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплаченої продукції за кожний день прострочення.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 1169,83 грн. за невиконання останнім покладених на нього договірних зобовязань.

Колегія суддів здійснивши перерахування суми пені, з урахуванням встановленого договором строку оплати партії поставленого товару по видатковим накладним, копії яких міститься в матеріалах справи, а також періоду прострочення оплати товару, відповідно до вимог частини 6 статті 232 Господарського Кодексу України, погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 1133,75 грн.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Слід зауважити, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Розглядаючи вимоги про стягнення 3% річних, суд попередньої інстанцій дослідив наданий позивачем розрахунок суми, встановив вірний період за який вказана сума повинна нараховуватись, що є беззаперечним дотриманням судом першої інстанції вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У звязку з чим, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача річних в сумі 711,31 грн.

Твердження скаржника, які викладені в апеляційній скарзі, з приводу того, що судом першої інстанції не досліджено, що позивач в супереч вимогам викладеними у пункті 12.7 договору поставки, не направив повідомлення з приводу зміни банківських реквізитів (розрахункового рахунку) на адресу відповідача, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.

За умовами пункту 12.7 договору, сторони зобовязуються негайно повідомляти одна одну про всі зміни в юридичних адресах і банківських реквізитах.

Дане положення договору, в частині повідомлення про зміну банківських реквізитів, є гарантією здійснення належних та вчасних розрахунків між контрагентами.

Так, загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, відносини у сфері переказу коштів регулюються Конституцією України, Законами України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність", "Про поштовий зв'язок", «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", іншими актами законодавства України та нормативно-правовими актами Національного банку України, а також Уніфікованими правилами та звичаями для документарних акредитивів Міжнародної торгової палати, Уніфікованими правилами з інкасо Міжнародної торгової палати, Уніфікованими правилами по договірних гарантіях Міжнародної торгової палати та іншими міжнародно-правовими актами з питань переказу коштів.

Відповідно до пункту 7.1.2. статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

У пункті 1.3 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Національного Банку України від 12.11.2003 року № 492, зазначено, що клієнти мають право відкривати рахунки в будь-яких банках України відповідно до власного вибору, крім випадків, якщо банк не має змоги прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами.

Власник рахунку в банку - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому (пункт 1.4 "Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої постановою Національного Банку України від 21.01.2004 року № 22).

Обслуговуючий банк (банк, що обслуговує) - банк, у якому відкрито рахунок учаснику безготівкових розрахунків та/або який здійснює для нього на договірних умовах будь-яку з операцій чи послуг, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність" (пункт 1.4 "Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої постановою Національного Банку України від 21.01.2004 року № 22).

Відповідно до пункту 20.5 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Національного банку України № 492 від 12.11.2003 року, закриття поточного рахунку за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття рахунку, встановленого зразку.

Пунктом 20.6 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, яка затверджена постановою Правління Національного банку України №492 від 12.11.2003 року встановлено, що датою закриття поточного рахунку вважається наступний після проведення останньої операції за цим рахунком день. Якщо на поточному рахунку власника немає залишку коштів, а заява подана в операційний час банку, то датою закриття поточного рахунку є день отримання банком цієї заяви. У заяві про закриття поточного рахунку (паперовій копії заяви в електронній формі) головний бухгалтер банку або інша уповноважена особа банку зазначає дату та час отримання заяви, дату закриття рахунку та засвідчує це своїм підписом. Заява про закриття поточного рахунку зберігається в справі з юридичного оформлення рахунку. У день закриття поточного рахунку банк зобов'язаний видати клієнту довідку про закриття рахунку.

Проте, доказів здійснення позивачем дій спрямованих на закриття поточного рахунку №300001 в Чорноморській Філії ПАТ «ОСОБА_1 Русь», м. Іллічівськ, який вказаний у пункті 13 договору поставки, матеріали справи не містять.

Більш того, скаржником, згідно із платіжним дорученням від 19.06.2015 №3397, сплачено 500 грн. за товар згідно рахунку №51188 від 29.10.2014 року, за банківськими реквізитами, що містяться в пункті 13 договору поставки №132/14 від 21.05.2014 року.

Отже, посилання відповідача на створення позивачем перешкод у здійсненні належного виконання умов договору, не можуть братись колегією суддів до уваги, оскільки дана позиція базується лише на припущеннях та з достовірністю не підтверджується належними та допустимими доказами.

В розрізі викладеного, колегія суддів констатує, що строк зобовязання відповідача щодо здійснення розрахунку із позивачем по умовам договору поставки є таким, що настав, факт наявності боргу у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, а відтак, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості, пені та трьох відсотків річних за договором поставки визнаються судом апеляційної інстанції обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Сумської області від 22.06.2015 року по справі №920/601/15 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду перевіривши матеріали апеляційної скарги, встановила, що на доданому до апеляційної скарги платіжному дорученні №3486 від 30.06.2015 р., платіжному дорученні №3682 від 10.08.2015 про сплату судового збору за подання апеляційної скарги, відсутня відмітка про надходження та зарахування суми сплаченого судового збору до Державного бюджету України.

Відповідно до абзацу 4 пункту 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу 12 Господарського процесуального кодексу України" від 17.05.2011 року №7, суду апеляційної інстанції не слід допускати повернення апеляційних скарг у разі виникнення у нього сумнівів щодо надходження й зарахування сум судового збору до Державного бюджету України. У таких випадках суд може і повинен згідно з пунктом 4 статті 65 Господарського процесуального кодексу України витребувати від особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідне підтвердження територіального органу Державного казначейства України.

Також, у Інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-06/1260/2012 від 17.09.2012 року зазначено, що за наявності сумнівів у здійсненні сплати суми судового збору до Державного бюджету України і зарахування його до спеціального фонду цього бюджету господарський суд вправі витребувати у платника відповідне підтвердження (довідку) органу Державної казначейської служби України, якому судовий збір перераховано, про що зазначається в ухвалі про порушення провадження у справі або про прийняття скарги (заяви) до провадження.

Ухвалою від 19.08.2015 та від 15.09.2015 року по справі №920/601/15 зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Стара аптека" надати до суду докази зарахування судового збору за подання апеляційної скарги до Державного бюджету України (довідка Державного казначейства України) та попереджено, що в разі не подання доказів зарахування судового збору за подання апеляційної скарги до Державного бюджету України, судовий збір буде повторно стягнутий до Державного бюджету.

Проте, доказів зарахування судового збору за подання апеляційної скарги до Державного бюджету України відповідачем не надано.

Конституцією України та Господарським процесуальним кодексом України встановлено, що судові рішення, в тому числі ухвали суду, є обовязковими до виконання на всій території України. Невиконання вимог, зокрема ухвал господарських судів, тягне відповідальність, встановлену Господарським процесуальним кодексом України та іншими законами України. Ці умови знайшли відображення у статті 124 Конституції України та частини 1 статті 4-5 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на визначене, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Стара аптека" судовий збір в сумі 885,32 грн. (платіжне доручення №3486 від 30.06.2015 року) та 28,18 грн. (платіжне доручення №3682 від 10.08.2015 року) до Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стара Аптека» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 22 червня 2015 року по справі №920/601/15 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Стара Аптека (40030, м.Суми, вул. Дзержинського, 28-А, код 23822986) на користь Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги в загальні сумі 913,50 грн.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 19 жовтня 2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Плужник О.В.