РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р. Справа № 906/381/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Гулова А.Г.

суддя Маціщук А.В. ,

суддя Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Михальчук В.К.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - директора; ОСОБА_2 - представника за довіреністю від 02.04.2015р.

від відповідачів:

- ТзОВ "Україна 2001": ОСОБА_3 - представника за довіреністю №17/2 від 14.04.2015р.;

- ПП "Юридична компанія "Ест Верітас": не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Віломікс Україна"

на рішення господарського суду Житомирської області від 02.06.2015р.

у справі №906/381/15 (суддя Машевська О.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Віломікс Україна", м.Житомир

до

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001", смт.Теофіполь Хмельницької області

- Приватного підприємства "Юридична компанія "Ест Верітас", м.Житомир

про стягнення 475571,75грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 02.06.2015р. у справі №906/381/15 частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Віломікс Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" (з урахуванням ухвали від 16.06.2015р. про виправлення арифметичних помилок) про стягнення 475571,75грн. (згідно із заявою від 13.05.2015р. про збільшення розміру позовних вимог). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віломікс Україна" 9743,52грн. - 3% річних, 55970,17грн. інфляційних втрат та 1314, 27грн. судового збору. Відмовлено у позові про стягнення 296129,19грн. основного боргу, 77600,37грн. пені, 2265,50грн. 3% річних та 33863,00грн. інфляційних втрат. Відмовлено у позові до Приватного підприємства "Юридична компанія "Ест Верітас".

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - ТзОВ "Україна 2001" - звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати у частині стягнення з останнього 9743,52грн. 3% річних та 55970,17грн. інфляційних втрат та прийняти у цій частині нове рішення, яким відмовити ТзОВ "Віломікс Україна" у задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи апеляційну скаргу, ТзОВ "Україна 2001", зазначає, зокрема, наступне:

- фактично ТОВ «Україна 2001» здійснювало оплату отриманого товару у період з грудня 2013р. по вересень 2014р. у добровільному порядку без наявних вимог або претензій з боку ТОВ «Віломікс Україна», у зв`язку з чим суд першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення порушив норму матеріального права, що міститься у ч.2 ст.530 ЦК України, та невірно застосовано норму матеріального права - ч.1 ст.692 ЦК України;

- п.3.2. договору поставки №11 встановлено, що розрахунок (оплата) за товар здійснюється на підставі рахунку постачальника, при цьому, місцевим судом встановлено, що датою укладення договору поставки №11 та набрання ним чинності є 23.12.2013р., тобто день, коли сторони у перший раз погодили такі істотні умови договору, як, зокрема, предмет, із зазначенням найменування та асортименту, кількість товару, ціну товару за одиницю. Проте, після 23.12.2013р. ТзОВ «Віломікс Україна» не оформляло та не надсилало ТзОВ «Україна 2001» жодного рахунку на оплату товару, у зв`язку з чим, з 23.12.2013р. набрав чинності п.3.3. договору поставки №11, згідно з яким, товар поставляється на умовах передоплати, щоправда без визначення строку, протягом якого необхідно було б здійснити цю передплату.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати у частині відмови у стягненні з ТзОВ "Україна 2001" 296129,19грн. основного боргу, 77600,37грн. пені, 2474,98грн. 3% річних та 33863,00грн. інфляційних втрат та прийняти у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач, зазначає, зокрема, наступне:

- ТзОВ «Україна 2001» підтверджено факт отримання від позивача рахунків на оплату товару №13 від 13.12.2013 року на загальну суму 443 094,80 грн., №14 від 14.12.2013 року на загальну суму 461 047,00 грн., №15 від 14.12.2013 року на загальну суму 406 436, 00 грн., так як вказані рахунки містять найменування, кількість та ціну товару, то, на думку позивача, сторони договору, відповідно до ч.3 ст.180 ГК України, погодили істотні умови договору, оскільки здійснивши вказані дії сторони договору досягли згоди щодо таких істотних умов останнього, як предмет договору (найменування та кількість товару) та ціна договору (виражений у грошовій формі еквівалент одиниці товару, що підлягає продажу у гривнях), а тому з дати отримання ТзОВ «Україна 2001» відповідного рахунку (з 13.12.2013р.) між сторонами виникли та існували господарські правовідносини внаслідок укладення ними договору поставки, а не з дати підписання сторонами Специфікацій (23.12.2013р.), як помилково вказав місцевий суд;

- відповідно, з 13.12.2013 року почав діяти розділ 3 договору поставки "Сума договору та порядок розрахунків", що містить умови пунктів 3.2. («розрахунок у гривні, на підставі рахунку), 3.3. («оплата - шляхом передоплати»), 3.4. («зміна ціни товару, при зміні курсу євро до гривні»);

- оскільки 13.12.2013р. сторонами погоджено всі необхідні істотні умови договору поставки №11, то датою укладення вказаного договору та набрання ним чинності є 13.12.2013р.;

- при прийнятті оскарженого рішення, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що позовна вимога про стягнення пені у сумі 51 232,70 грн. не підлягає до задоволення не з підстав пропуску строку позовної давності для її стягнення у судовому порядку, як заявляло ТзОВ «Україна-2001», а за безпідставністю її заявлення позивачем на підставі п.6.4 договору поставки, який встановлює відповідальність ТзОВ «Україна-2001» виключно за порушення умов п.3.3. щодо попередньої оплати товару, оскільки остаточний розрахунок за поставлений позивачем товар, відповідач здійснював починаючи з 31.03.2014 року і завершив його 12.09.2014 року, а тому останній порушив свої зобовязання встановлені у п.3.3 договору щодо здійснення попередньої оплати.

Приватне підприємство "Юридична компанія "Ест Верітас" не скористалося правом подачі відзивів на апеляційні скарги, що у відповідності до ч.2 ст.96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Представник ТзОВ «Віломікс Україна» у письмових запереченнях від 22.07.2015р. на апеляційну скаргу та у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі товариства та заперечив проти вимог апеляційної скарги ТзОВ «Україна-2001», вважаючи, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв'язку із чим, просить рішення господарського суду Житомирської області від 02.06.2015р. у справі №906/381/15 скасувати у частині відмови у стягненні з ТзОВ "Україна 2001" 296129,19грн. основного боргу, 77600,37грн. пені, 2474,98грн. 3% річних та 33863,00грн. інфляційних втрат та прийняти у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача - ТзОВ «Україна-2001» - у письмових запереченнях від 27.07.2015р. та у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги товариства та заперечив проти доводів апеляційної скарги позивача, вважає, що оскаржене рішення слід скасувати у частині стягнення з відповідача 9743,52грн. 3% річних та 55970,17грн. інфляційних втрат та прийняти у цій частині нове рішення, яким відмовити ТзОВ "Віломікс Україна" у задоволенні позовних вимог.

Приватне підприємство "Юридична компанія "Ест Верітас" повноважного представника у судове засідання не направило, про причини його неявки суд не повідомило.

Враховуючи норми ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, та той факт, що неявка в засідання суду представника ПП "Юридична компанія "Ест Верітас", якому ухвала суду від 29.09.2015р. про відкладення розгляду справи на 13.10.2015р. на 15:30 год. надіслана у встановленому порядку, не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення, колегія суддів розглянула апеляційну скаргу за відсутності представника останнього.

Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 01 грудня 2013 року ТзОВ Віломікс Україна (постачальник) та ТзОВ " Україна 2001" (покупець) підписали договір поставки №11 (надалі договір поставки), згідно з п.1.1. якого постачальник зобов'язується передати у власність (поставити) покупця, а покупець - прийняти та оплатити товар в кількості, по найменуваннях і цінах, зазначених у специфікації, яка є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п.1.5. договору поставки постачальник гарантує, що товар належить йому на праві власності.

Товар поставляється партіями згідно до замовлень покупця, в яких зазначається асортимент, кількість товару, строк та умови поставки (п.2.1 договору поставки).

Згідно з п.2.2. договору поставки поставка товару здійснюється протягом 15-ти календарних днів з дати сплати покупцем авансового платежу шляхом передачі товару від постачальника до покупця за адресою, вказаною у специфікації.

Датою поставки вважається дата підписання видаткової накладної, що засвідчує факт прийняття товару покупцем від постачальника (п.2.3 договору поставки).

Покупець набуває права власності на товар з моменту оплати покупцем за товар , а всі ризики знищення й ушкодження товару - з моменту передачі товару від постачальника до покупця, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними (п. 2.5 договору поставки).

- загальна сума договору складається із загальної вартості товару, поставленого за відповідними видатковими накладними протягом строком дії договору ( п. 3.1);

У п.3.1. договору поставки сторонами встановлено, що розрахунок здійснюється у національній валюті України - гривні на підставі рахунку постачальника у безготівковій формі шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника; оплата вважається такою, що відбулася , з моменту зарахування коштів на рахунок постачальника.

Згідно з п.3.3. договору поставки оплата за кожну партію товару здійснюється шляхом передоплати.

У разі зміни курсу євро до гривні , яка може виникнути з моменту підписання цього договору і до моменту здійснення платежу за партію товару, що поставляється, підлягає зміні і визначається відповідно до формули, в разі якщо курс євро відносно до гривні збільшився ; в такому разі ціна підлягає зміні ; в інших випадках - ціна вважається фіксованою (п.3.4 договору поставки).

Відповідно до п.3.5. договору поставки зобов'язання покупця по оплаті вважаються виконаними належним чином з моменту зарахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника (дата оплати).

У випадку невиконання та/або неналежного виконання сторонами своїх обов'язків по цьому договору вони несуть відповідальність , передбачену чинним законодавством України (п.6.1 договору поставки).

Згідно з п.6.4. договору поставки у разі порушення покупцем умов п.3.3 цього договору, він зобов'язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ , яка діяла на момент прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Договір набирає чинності та вступає в дію в момент підписання його сторонами та діє до 31 грудня 2014р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п.8.1 договору поставки).

Крім того, 02.12.2013р. між ТОВ Віломікс Україна (кредитор) та ПП Юридична компанія Ест Верітас (поручитель) укладено договір поруки, відповідно до п.1.1 якого, поручитель зобов'язався відповідати перед позивачем за виконання всіх зобов'язань ТОВ «Україна - 2001», що виникли з договору поставки, який був укладений ТОВ Віломікс Україна та ТОВ «Україна - 2001» (надалі - договір поруки).

Згідно з п.2.2 договору поруки строк виконання зобов'язання за договором поставки складає: для кредитора - 15 календарних днів з дня здійснення боржником повної попередньої оплати; для боржника - попередня оплата за товар, що підлягає поставці.

Відповідно до п.3.1 та 4.1 договору поруки ПП Юридична компанія Ест Верітас та ТОВ «Україна - 2001» несуть солідарну відповідальність перед позивачем, але у будь-якому випадку, поручитель відповідає у сумі, що дорівнює 1000,00грн., без відшкодування позивачу збитків та сплати неустойки.

Згідно з п.7.1 договору поруки останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань сторонами по договору поставки.

Судом встановлено, що позивач, з посиланням на договір поставки, виставив ТОВ «Україна - 2001» наступні рахунки на оплату товару, а саме:

- рахунок № 13 від 13.12.13р. на загальну суму - 443 094, 80 грн.;

- рахунок № 14 від 14.12.13р. на загальну суму - 461 047,00 грн.;

- рахунок № 15 від 14.12.13р. на загальну суму - 406 436,00 грн.

У період з 23.12.2013р. по 26.12.2013р. позивачем та ТОВ «Україна - 2001» підписано три специфікації до договору поставки, зокрема:

- специфікацію №1 від 23.12.2013р. на загальну суму - 443 094, 80 грн.;

- специфікацію № 2 від 23.12.2013р. на загальну суму - 461 047,00 грн.;

- специфікацію № 3 від 26.12.2013р. на загальну суму - 406 436,00 грн.

У вказаних вище специфікаціях, а саме у п.3 сторони погодили місце поставки: Хмельницька область, Теофіпольський район, с.Базалія, свинокомплекс, а у п.4 встановили умову - що поставка товару здійснюється від постачальника до покупця за місцем поставки, зазначеному у п.3, протягом 15 (п'яти) робочих днів з дати підписання сторонами специфікації.

Зазначений у вищевказаних специфікаціях товар позивач передав ТОВ «Україна - 2001» відповідно до видаткових накладних №17 від 23.12.2013р. на загальну суму 443094, 80 грн., №18 від 23.12.2013р. на загальну суму 461047,00 грн. та №20 від 26.12.2013р. на загальну суму 406436,00 грн.

Судом встановлено, що загальна вартість поставки товару становить 1 310 577,80 грн.

ТОВ «Україна - 2001» оплатило поставлений товар частково, у сумі 655288,90 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №4837 від 27.12.2013р. на суму 221 547,40 грн., №4838 від 27.12.2013р. на суму 230 523,50грн., №4839 від 27.12.2013р. на суму 203 218,00 грн.

Разом з тим, остаточний розрахунок за поставлений товар на залишок боргу у сумі 655288, 90грн. (1310577, 80грн. - 655288, 90грн.) ТОВ «Україна-2001» здійснило у період з 31.03.2014р. по 12.09.2014р. включно, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями.

Сторонами здійснено звіряння розрахунків за період з 01.12.2013р. по 03.12.2014р., за результатами якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 03.12.2014р. відсутня, про що складено відповідний акт, копія якого міститься у матеріалах справи.

Також, 03.12.2014р. ТОВ «Віломікс Україна» звернулося до ТОВ «Україна-2001» з претензією №137 про сплату заборгованості за договором поставки у сумі 295 651,35 грн., вказуючи, що у зв'язку з порушенням умов оплати та значною зміною курсу євро відносно гривні, на підставі п.3.4 договору поставки збільшилася вартість оплаченої покупцем частини товару за наступною формулою: СЗВТі = ОВТі х К1і/К2і-ОВТі, де: СЗВТі - сума, на яку збільшується вартість оплаченої покупцем частини товару, що має бути додатково оплачена покупцем, грн. з ПДВ, ОВТі - сума здійсненої покупцем оплати частини товару, грн. з ПДВ, К1і - курс євро, встановлений Приватбанком на наступний день після оплати покупцем, К2і - курс євро, встановлений Приватбанком на день, у якому постачальником було виставлено рахунок на оплату партії товару. Разом з тим, у самому тексті претензії позивач навів розрахунок коригування вартості оплаченого ТОВ «Україна-2001» товару у період з 01.04.2014р. по 15.09.2014р., а також визначив кінцевий строк оплати даної вартості товару - до 03.01.2015р..

08.12.2014р. ТОВ «Україна-2001» отримало вищевказану претензію ТОВ «Віломікс Україна», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься у матеріалах справи, однак залишило останню без відповіді та задоволення.

З огляду на викладене, ТОВ «Віломікс Україна», посилаючись, зокрема, на ст.ст.6, 509, 524-526, 530, 533, 549, 610, 612, 625, 627, 629, 692 ЦК України, ст.ст.193, 230, 231, 265 ГК України, умови договору поставки та договору поруки, звернулося до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Україна - 2001» 296129, 19грн. основного боргу, 26367, 67грн. пені, 2214, 88грн. 3% річних та 25361, 39грн. інфляційних втрат. При цьому, у складі заявлених позовних вимог до ПП "Юридична компанія "Ест Верітас" позивач визначив лише основний борг у сумі 1000,00грн., який включено до основного боргу у сумі 296129, 19грн., однак підлягає стягненню з ТОВ «Україна - 2001», як солідарного боржника.

14.05.2015р. ТОВ «Віломікс Україна» подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій останній просить додатково стягнути з ТОВ «Україна - 2001» кошти у загальній сумі 125498, 62грн., з яких: 51232, 70грн. - пеня, 9794, 14грн. - 3 % річних та 64471, 78грн. - інфляційні втрати.

Судом першої інстанції правомірно прийнято до розгляду вказану вище заяву ТОВ «Віломікс Україна» від 13.05.2015р. й визначено ціну позову в сумі 475571,75 грн.

Обґрунтовуючи позов до ТОВ «Україна-2001», позивач зазначає, зокрема, що у п.3.3 договору поставки сторони погодили попередню оплату, однак ТОВ «Україна-2001» її порушило. У п.3.4 договору поставки сторони передбачили , що у разі зміни курсу євро до гривні, яка може виникнути з моменту підписання цього договору і до моменту здійснення платежу за партію товару, ціна підлягає зміні за формулою, а тому ТОВ «Україна-2001» було зобов'язане здійснити остаточний розрахунок за отриманий товар зі здійсненням перерахунку ціни товару на коефіцієнт співвідношення гривневої вартості євро на міжбанківському ринку на наступний день від дати поступлення грошових коштів до вартості євро на дату виставлення рахунку. Так як ТОВ «Україна-2001» не виконало умови п.3.4 договору поставки, то він, на підставі ст.530 ЦК України, пред'явив вимогу до останнього на суму 295651, 35грн. (претензія від 03.12.2014р. №137), яку той станом на 16.12.2014р. (дата закінчення терміну виконання вимоги) не виконав. При цьому, на підставі п.3.4 договору поставки, при підготовці позову, ним здійснено повторний підрахунок суми боргу за товар у зв'язку із перерахунком його вартості на суму 296129, 19грн. Положення чинного законодавства, зокрема, ст.ст.524, 533 ЦК України, зазначає позивач, хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті , визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Також позивач вказує, що відповідно до п.6.4 договору, де сторони передбачили, що у разі порушення покупцем умов п.3.3. цього договору, останній зобов'язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення за період з 16.12.14р. по 16.03.15р. та у зв'язку з простроченням ТОВ «Україна-2001» виконання грошового зобов'язання (сплати збільшеної ціни товару на суму 296129, 19грн.), то він, на підставі ст. 625 ЦК України, заявив до стягнення з останнього 3% річних та інфляційні втрати за період з 16.12.2014р. по 16.03.2015р.

Обґрунтовуючи позов до ПП "Юридична компанія "Ест Верітас", позивач, зазначає, зокрема, що 02.12.2013р. ним з ПП "Юридична компанія "Ест Верітас" укладено договір поруки, згідно якого, останній зобов'язався відповідати перед ним за своєчасне виконання ТОВ «Україна-2001» зобов'язань за договором поставки, які існують на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі у майбутньому. У зв'язку з неналежним виконанням ТОВ «Україна-2001» умов договору поставки, він звернувся до ПП "Юридична компанія "Ест Верітас" із вимогою від 04.12.2014р. про сплату 1000,00 грн. на підставі п.4.1 та 5.1.1 договору поруки та ст.ст.553, 554 ЦК України. Однак, ПП "Юридична компанія "Ест Верітас" безпідставно ухиляється від сплати передбаченого договором поруки зобов'язання у розмірі 1000,00 грн.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Житомирської області від 02.06.2015р. (з урахуванням ухвали від 16.06.2015р. про виправлення арифметичних помилок) у даній справі позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Віломікс Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" про стягнення 475571,75грн. (згідно із заявою від 13.05.2015р. про збільшення розміру позовних вимог) задоволено частково, а у задоволенні позову до Приватного підприємства "Юридична компанія "Ест Верітас" - відмовлено.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України та ст.174 Господарського кодексу України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору поставки №11 від 01.12.2013р. (відповідно, застосуванню підлягає ст.712 ЦК України, параграф 1 глави 30 ГК України).

Згідно з п.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Відповідно до ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними. У разі визнання погодженої сторонами в договорі ціни такою, що порушує вимоги антимонопольно-конкурентного законодавства, антимонопольний орган має право вимагати від сторін зміни умови договору щодо ціни. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до норм ст.189 ГК України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Згідно зі ст.266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

З наведеного вбачається, що специфікація є невід'ємною частиною договору поставки, оскільки у ній сторони визначають предмет договору, як істотної умови, у частині кількості товару, певного асортименту, оскільки договір поставки від 01.12.2013 року таких умов не містить.

Судом встановлено, що на момент підписання сторонами договору поставки (01.12.2013р.) останніми не досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема, предмета договору (найменування та кількість товару) та ціни договору (виражений у грошовій формі, еквівалент одиниці товару, що підлягає продажу у гривнях), оскільки у п.1.1 договору поставки зазначено, що найменування, кількість та ціна товару будуть визначені у специфікації, яка є невід'ємною частиною договору.

Проте, станом на 01.12.2013р. сторонами специфікація до договору не підписана.

Частиною 8 ст.181 ГК України передбачено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Таким чином, на 01.12.2013р. договір поставки укладено не було.

З матеріалів справи убачається, що 23.12.2013р. ТОВ «Віломікс Україна» та ТОВ «Україна-2001» підписано специфікацію №1 від 23.12.2013р. до договору поставки на загальну суму 443094, 80грн. та специфікацію № 2 від 23.12.2013р. до вказаного договору на загальну суму 461047,00 грн.

У даних специфікаціях сторони погодили найменування товару (вітамінно-мінеральна - амінокислотна добавка Юнімікс Соу Лактат 3,5%, Юнімікс Піг Гровер 30/50, Юнімікс Піг Фінішкр 50/100), одиницю виміру товару (тонна), кількість товару в одиницях вимірювання (тоннах), ціну товару за одиницю вимірювання (тонну) та загальну вартість товару.

При цьому слід зазначити, із матеріалів справи вбачається, що рахунки позивача №13, 14, 15, датовані, відповідно, 13 та 14 грудня 2013р., на які є посилання у платіжних дорученнях відповідача від 27.12.2013р., вручено відповідачу у дні підписання сторонами специфікацій від 23.12.2013р. №1, 2 та від 26.12.2013р. №3, на що вказує відповідач та підтверджує у своїх поясненнях від 12.10.2015р. позивач.

З урахуванням викладених вище обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що датою укладення договору поставки №11 від 01.12.2013р. та набрання ним чинності є 23.12.2013р, а до вказаної дати, а саме у період з 01.12.2013р. по 22.12.2013р. у сторін не виникли права та обов'язки по даному договору, зокрема, щодо поставки товару, його прийняття та оплати.

Нормами ч.1 ст.712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом встановлено, підписання сторонами за договором поставки 23.12.2013р. та 26.12.2013р. специфікацій №1, 2, 3, відповідно, отримання відповідачем у ці ж дати рахунків від 13.12.2013р. №13, від 14.12.2013р. №№14, 15 та товару за видатковими накладними від 23.12.2013р., №№17, 18 та від 26.12.2013р. №20, унеможливили виконання відповідачем п.3.3. договору поставки щодо попередньої оплати товару, на підставі рахунків.

Таким чином, відповідач, зобов'язаний був оплатити товар після його прийняття, відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, на яку посилається позивач в своїй заяві від 13.05.2015р. про збільшення позовних вимог.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач порушив свої зобов'язання щодо оплати отриманого 23.12.2013р. та 26.12.2013р. товару вартістю 1310577,80 грн. відразу після його отримання.

Як зазначалося, 27.12.2013р. відповідачем сплачено 655288,90 грн., відтак прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 904141,80 грн. виникло з 24.12.2013р., а в сумі 406436,00грн. - з 27.12.2013р.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позов у частині стягнення пені нарахованої за період з 24.12.2013р. по 11.09.2014р., у зв'язку з невиконанням грошових зобов'язань по оплаті вартості товару, зазначеної у видаткових накладних, у сумі 51232, 70грн. не підлягає до задоволення, як безпідставний, оскільки заявлений позивачем на підставі п.6.4 договору поставки, який встановлює відповідальність ТОВ «Україна-2001» виключно за порушення п.3.3. вказаного договору щодо попередньої оплати товару, а пеня за порушення ТОВ «Україна-2001» грошового зобов'язання з оплати товару після його отримання договором не передбачена.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно, на підставі ст.547 ЦК України, відмовив у задоволенні даної позовної вимоги.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши виконані судом першої інстанції розрахунки 3% річних, у зв'язку із простроченням оплати вартості товару, зазначеної у видаткових накладних, за якими товар отримано, з урахуванням здійснених платежів у період з 27.12.2013р. по 12.09.2014р., у розмірі 9743,52грн. та інфляційні втрати у сумі 55970,17грн., судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано, з дотриманням норм чинного законодавства стягнуто з ТОВ «Україна-2001» на користь позивача 3% річних у розмірі 9743,52грн. та 55970,17грн. інфляційних втрат, а у стягненні 50,62грн. 3% річних та 8501,61грн. інфляційних втрат правомірно відмовлено.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 296129,19 грн. основного боргу, нарахованого на підставі п.3.4 договору поставки, та нарахованих за період з 16.12.2014р. по 16.03.2015р., у зв'язку з несплатою цієї суми, 3% річних у розмірі 2214,88грн., 25361,39грн. інфляційних втрат (на підставі ст.625 ЦК України) 26367,67грн. пені (на підставі п.6.4. договору поставки) враховується наступне.

Аналізуючи умови договору поставки від 01.12.2013р. №11, зокрема, зміст пунктів 3.3, 3.4, з'ясувавши обставини його виконання сторонами, судова колегія дійшла висновку, що п.3.4.договору підлягав застосуванню за умови дотримання сторонами п.3.3 договору, та у разі зміни у сторону збільшення курсу євро до гривні, яка може виникнути з моменту укладення договору і до моменту здійснення попередньої оплати, за партію товару, що поставляється (згідно з п.3 специфікацій - поставка здійснюється протягом п'яти робочих днів з дати підписання сторонами специфікацій), тобто ціна товару підлягала зміні до моменту його поставки, відповідно, така зміна мала б знайти відображення у видаткових накладних, за якими постачальник передає, а покупець приймає товар, а у інших випадках - ціна вважається фіксованою.

Отже, відхилення сторонами від дотримання п.3.3 договору щодо попередньої оплати є саме таким випадком, коли ціна вважається фіксованою - у специфікаціях, видаткових накладних сторони узгодили ціну та вартість товару.

Додатково, наведене підтверджується складанням сторонами за договором акта звіряння розрахунків станом на 03.12.2014р., в якому відображено вартість товару, поставленого позивачем відповідачу за накладними від 23.12.2013р. №17, 18, від 26.12.2014р. №20 на загальну суму 1310577,80грн. та здійснені відповідачем платежі у період з 27.12.2013р. по 12.09.2014р. в сумі 1310577,80грн. В акті від 03.12.2014р. сторонами зафіксовано відсутність боргу відповідача перед позивачем, без будь-яких зауважень з боку позивача щодо застосування п.3.4. договору поставки.

З огляду на те, що позивачем не доведено правомірність нарахування заборгованості в сумі 296129,19грн., 3% річних та інфляційні втрати, нараховані згідно зі ст.625 ЦК України, пеня - згідно з п.6.4. договору поставки, який передбачає пеню у зв'язку з порушенням строку попередньої оплати, нараховано безпідставно.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позов у частині стягнення з ТОВ «Україна-2001» 350073,13грн., з посиланням на п.3.3, 3.4 та 6.4 договору поставки, задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ПП "Юридична компанія "Ест Верітас" основного боргу у сумі 1000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 199 ГК України до відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись, зокрема, порукою.

Разом з тим, підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Відповідно до ч.2 ст.553 ЦК України поручитель може поручитися за виконання основного зобов'язання в повному обсязі або частково.

Порука у повному обсязі існує за умови, що поручитель взяв на себе обов'язок виконати зобов'язання за боржника повністю, без жодних обмежень, включаючи відшкодування збитків, заподіяних кредитору невиконанням боржника, а також сплату неустойки (штрафу, пені), якщо така передбачена законом або договором.

Часткова порука має місце тоді, коли поручитель поручився не за все зобов'язання боржника, а лише в певній частині, обмеженій наперед визначеним обсягом (сумою, кількістю, обсягом робіт, послуг тощо).

Судом встановлено, договір поруки підписано позивачем та ПП "Юридична компанія "Ест Верітас" - 02.12.2013р., відповідно до якого останній зобов'язався відповідати перед позивачем за своєчасне виконання ТОВ «Україна-2001» зобов'язань за договором поставки, які існують на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі у майбутньому, але лише у сумі 1000,00 грн., без відшкодування позивачу збитків та сплати неустойки.

Отже, оскільки станом на дату підписання договору поруки 02.12.2013р. основний договір поставки був не укладений, а порука носить похідний характер, та той факт, що позивач та ПП "Юридична компанія "Ест Верітас" будь-яких угод після 23.12.2013р. не укладали, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у позові у цій частині.

Враховуючи викладене, доводи апеляційних скарг спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Відтак, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 02.06.2015р. прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 02.06.2015р. у справі №906/381/15 зилишити без змін, а апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Віломікс Україна"- без задоволення.

2. Справу №906/381/15 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Петухов М.Г.