РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2015Справа №910/21237/15

за позовом Військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Війської частини НОМЕР_1
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Росінтек-Україна"
про стягнення пені та штрафу у розмірі 26 383,56 грн.
Суддя Полякова К.В.
Представники сторін:
Від прокуратури: Тимко В.В. (служб.посв.№034226 від 06.07.2015)
від позивача1: Ігнатенко Ю.М. (дов.№220/326/д від 18.05.2015)
від позивача2: Пухтицький І.М. (дов.№350/153/340/пс від 03.06.2015)
від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Військовий прокурор Вінницького гарнізону Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Війської частини НОМЕР_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю "Росінтек-Україна" про стягнення пені та штрафу у розмірі 26 383,56 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих за Договором №275/14 від 11.11.2014 зобов`язань по поставці товару, у зв`язку із чим прокурором заявлено до стягнення з відповідача на користь позивача2 пеню за прострочення постачання товару у розмірі 7538,16 грн. та 18845,40 грн. штрафу за відмову від постачання товару.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 порушено провадження у справі № 910/21237/15 та призначено її до розгляду на 08.09.2015 року.
До початку судового засідання 08.09.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від позивача2 надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.
За наслідками розгляду справи 08.09.2015 судом винесено ухвалу про відкладення розгляду справи на 01.10.2015 року.
У судовому засіданні 01.10.2015 представник прокуратури підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов.
Представники позивача 1 та позивача 2 надали усні пояснення щодо суті справи та також просили задовольнити позов.
Відповідач не скористався наданим законом правом на участь представника у судовому засіданні, проте про дату, час та місце проведення судового розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення ухвал суду на юридичну адресу місцезнаходження відповідача.
Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.
Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.
У зв`язку із наведеним, оскільки нез`явлення представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов за відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами, відповідно до приписів ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача2, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 121 Конституції України представництво інтересів громадянина або держави в суді покладено на органи прокуратури України.
Однією з форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист інтересів держави.
За приписами статті 36-1 Закону України Про прокуратуру представництво інтересів або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави. З метою представництва держави прокурор має право, в порядку передбаченому законодавством звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями).
Статтею 13 Закону України «Про оборону України» визначено, що Збройні Сили України - це військова державна структура, яка організаційно складається з військових об`єднань, з`єднань, частин, підрозділів, військових установ і навчальних закладів, а ст. 15 Закону України «Про Збройні Сили України» визначено, що фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до положень Закону України «Про Збройні Сили України», військові частини є складовою частиною Збройних Сил України, підпорядковані безпосередньо Міністерству оборони України, утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Звернення військової прокуратури із даним позовом до суду відбулось внаслідок виявлення факту неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю Росінтек-Україна договірних зобов`язань по закупівлі товарів за державні кошти.
Як вбачається із матеріалів справи, 11.11.2014 між Військовою частиною НОМЕР_1 (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Росінтек-Україна (постачальник) укладено Договір №275/14 про закупівлю товарів за державні кошти (далі - Договір), відповідно до умов п.1.1 якого постачальник зобов`язується у 2014 році поставити замовникові товар, зазначений у п.1.2.та у Специфікації товару (Додаток №1 до Договору), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такий товар.
За даним Договором сторонами складено та підписано протокол погодження ціни та Специфікацію товару на загальну суму 269220,00 грн.
Відповідно до п. 1.4. договору постачальник здійснює постачання товару за цим договором, після відправлення замовником (командиром військової частини НОМЕР_1 ) постачальнику повідомлення про готовність до виконання умов договору, яким замовник визначає обсяг купівлі товару.
Пунктом 5.1. Договору сторони погодили, що товар постачається до 01.11.2014 року. Товар поставляється після відправлення замовником постачальнику повідомлення про готовність до виконання умов договору. Замовник може подавати таке повідомлення на поставку як повного обсягу товару так і на партію товару. Товар поставляється силами, засобами постачальника. (п.5.2 Договору).
У матеріалах справи наявний лист (повідомлення) від 12.11.2014 року № 350/129/138/2739/ПС командира військової частини НОМЕР_1 про готовність до виконання умов договору від 11.11.2014 року № 275/14 про закупівлю товару за державні кошти у повному обсязі на загальну суму 269220,00 грн.
Відповідач, натомість, поставку товару так і не здійснив, проте направив командиру військової частини НОМЕР_1 лист від 10.12.2014 № 401, яким повідомив про неможливість виконання поставки відповідно до умов договору, у зв`язку із обставинами непереборної сили.
За умовами п. 8.1, 8.2. Договору, сторони звільняються від відповідальності за не виконання чи не належне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо). Сторони домовились, що достатнім доказом існування обставин, зазначених у п. 8.1 цього договору та строку їх дії, служать довідки, які видаються повноважними органами (за місцем виникнення форс-мажорних обставин).
Ураховуючи, що відповідач поставку товару так і не здійснив та доказів наявності обставин непереборної сили не надав, позивач військова частина НОМЕР_1 направив відповідачу претензію №350/129/138/283/ПС від 05.02.2015 про сплату пені та штрафу за порушення терміну поставки товару відповідно до умов Договору про закупівлю товарів за державні кошти від 11.11.2014 №275/14.
Відповідно до п. 1.3 договору істотною умовою договору є можливість зменшення замовником обсягів закупівлі залежно від реального фінансування видатків на цілі, що передбачені специфікацією товару. У цьому випадку замовник у 10-денний строк від дати отримання інформації про зменшення бюджетних призначень письмово повідомляє постачальника про зменшення обсягів закупівлі, на підставі чого сторони укладають додаткову угоду відповідно до п. 11.4 цього договору.
Із матеріалів справи вбачається, що 30.12.2014 складено та підписано Додаткову угоду №1 про зміни умов Договору №275/14 від 11.11.2014, відповідно до якої замовником прийняв рішення про зменшення обсягу закупівлі до 0 (нуля) одиниць 0,00 грн.
Разом з тим, оскільки надіслана позивачем претензія залишена відповідачем поза увагою, позивач звернувся із даним позовом до суду, у межах якого просить стягнути з відповідача 7538,16 грн. пені за прострочення постачання товару та 18845,40 грн. штрафу за відмову від постачання товару.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, якими зокрема є договори та інші правочини.
Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визначається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Як встановлено судом, 11.11.2014 між сторонами укладено договір № 275/14, який за своєю правовою природою є договором поставки.
Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною 1 статті 665 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.
Стаття 629 ЦК України, яка кореспондується із ст.526 ЦК України, визначає обов`язковість виконання сторонами договору, тобто всі умови договору з моменту його укладення, який встановлено ст.640 ЦК України, стають однаково обов`язковими для виконання сторонами. Будучи пов`язані взаємними правами та обов`язками (зобов`язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятися від виконання зобов`язання або змінювати його умови, крім випадків, передбачених угодою сторін або законом.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Із матеріалів справи вбачається, що позивач виконав прийняті за Договором зобов`язання, а саме відповідно до п.1.4., 5.1.Договору, направив відповідачу повідомлення № 350/129/138/2739/ПС від 12.11.2014 про готовність до виконання умов договору та закупівлю товару на загальну суму 269220,00 грн.
Проте відповідач у порушення зобов`язань, прийнятих за Договором, поставку товару не здійснив, посилаючись на наявність обставин непереборної сили.
Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Однак, всупереч вищенаведеній нормі та п.8.1,8.2.Договору, доказів існування обставин непереборної сили відповідачем не надано та матеріали справи не містять.
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору, позивачем заявлено до стягнення 7538,16 грн. пені за прострочення постачання товару та 18845,40 грн. штрафу за відмову від постачання товару.
Пунктом 7.2 Договору сторони погодили, що за порушення строків постачання товару або заміну його на якісний понад строки, зазначені у п. 2.2, 2.4, 5.1 цього договору, постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1 % вартості товару, з якого допущено прострочення постачання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вказаної вартості. У разі відмови від постачання товару сплачується штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару.
Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно п.1. статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч.6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені, з урахуванням умов Договору та приписів ст. 232 Господарського кодексу України, з яким суд погоджується щодо строків та сум нарахування у розмірі 7538,16 грн.
Пунктом 2.1.пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов`язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.
Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.
Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.
Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов"язання за договором, штрафу та пені, які є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності (постанова Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі № 06/5026/1052/2011).
Пункт 2 статті 231 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Обґрунтовуючи викладені у позовній заяві вимоги, прокурор посилається на приписи вищенаведеної статті та наводить розрахунок заявленого 7% штрафу на підставі п.7.2.Договору, відповідно до якого передбачено умову для покладання штрафу у розмірі 7% вартості непоставленого товару, а саме у разі відмови постачальника від постачання товару.
Водночас, у матеріалах справи міститься Додаткова угода №1 від 30.12.2014 про зміни умов Договору №275/14 від 11.11.2014, відповідно до якої замовник прийняв рішення про зменшення обсягу закупівлі до 0 (нуля) одиниць 0,00 грн.
Тобто, у даному випадку відсутня відмова відповідача від постачання товару, а має місце лише зменшення позивачем обсягів закупівлі, у зв`язку із чим підстави для накладання на відповідача передбаченого п.7.2.Договору 7% штрафу відсутні.
Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.
З`ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково, а саме підлягає стягненню 7538,16 грн. пені.
Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Війської частини НОМЕР_1 до Товариство з обмеженою відповідальністю "Росінтек-Україна" про стягнення пені та штрафу у розмірі 26 383,56 грн. задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Росінтек-Україна (01001, місто Київ, вулиця Івана Кудрі, 35А; ідентифікаційний код 34808164) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 7538 (сім тисяч п`ятсот тридцять вісім) гривень 16 копійок пені за прострочення постачання товару.
У іншій частині у позові відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Росінтек-Україна (01001, місто Київ, вулиця Івана Кудрі, 35А; ідентифікаційний код 34808164) у дохід Державного бюджету України 522 (п`ятсот двадцять дві) гривні 00 копійок судового збору.
Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 01.10.2015 року.
Повний текст рішення буде складено протягом п`яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.
Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено
та підписано 06.10.2015 року

Суддя К.В. Полякова