ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2015 р. Справа № 911/3689/15

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Українська страхова група, м. Київ

до Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Скайд, Київська обл., с. Старі Петрівці

про стягнення 11 563,98 гривень

за участю представників:

від позивача: не прибув

від відповідача: ОСОБА_1 (довіреність №365 від 10.08.2015)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.08.2015 Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Українська страхова група (далі-ПрАТ Українська страхова група/позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Скайд (ПАТ Страхова компанія Скайд/відповідач) про стягнення 11 563,98 гривень, з яких 10 397, 47 страхового відшкодування в порядку регресу, 1 110, 96 грн пені та 55,55 грн 3% річних.

Ухвалою господарського суду Київської області від 25.08.2015 порушено провадження у справі №911/3689/15, розгляд справи призначено на 15.09.2015.

Ухвалами господарського суду Київської області від 15.09.2015 та 29.09.2015 розгляд даної справи відкладався на 29.09.2015 на 06.10.2015 відповідно.

Водночас, 08.09.2015 та 24.09.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшли заяви, відповідно до яких ПрАТ Страхова компанія Українська страхова група просить суд проводити розгляд справи без участі представника товариства, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

26.06.2014 між Приватним акціонерним товариством Страхова компанія Українська страхова група (далі-страхувальник) та ОСОБА_2 (далі-страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №24-0102-1400183 (далі-договір), відповідно до якого було застраховано автомобіль «Mitsubishi Lancer EVO X», державний реєстраційний номер AA7833КР (далі-автомобіль «Mitsubishi Lancer EVO X»), на загальну страхову суму 345 000, 00 грн.

10.12.2014 приблизно о 08 год. 33 хв. у м. Києві по вул. Якуба Колоса, 25А сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mitsubishi Lancer EVO X», державний реєстраційний номер AA7833КР, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Mersedes-Benz 450», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3

Відповідно до постанов Святошинського районного суду міста Києва від 23.12.2014 у справі №759/21248/14-п (№3/759/6786/14), у зазначеному ДТП винними визнано обопільно ОСОБА_3 та ОСОБА_2

18.12.2014 позивачем на підставі рахунку №00001315 від 11.12.2014 складено страховий акт №ДККА-41694 та розрахунок суми страхового відшкодування до нього.

До того ж, 06.02.2015 позивачем на підставі акту виконаних робіт №НН005711 від 05.02.2015 складено страховий акт №ДККА-41694/1 та розрахунок суми страхового відшкодування до нього.

На виконання умов договору, на підставі поданої страхувальником заяви та страхових актів №ДККА-41694 від 18.12.2014 і №ДККА-41694/1 від 06.02.2015 ПрАТ Страхова компанія Українська страхова група виплатила страхове відшкодування в розмірі 21 655,34 грн та 1 139,60 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №30425 від 18.12.2014 та №2370 від 06.02.2015 відповідно.

Враховуючи, що на момент ДТП транспортний засіб «Mersedes-Benz 450», який знаходився під керуванням ОСОБА_3, був забезпечений ПАТ Страхова компанія Скайд за полісом №АІ/0481559, з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну у розмірі 50 000,00 грн та франшизою у розмірі 1 000,00 грн, позивач звернувся до ПАТ Страхова компанія Скайд із заявою на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу.

Посилаючись на те, що відповідач на заяву не відповів, виплату страхового відшкодування не здійснив, з урахуванням обопільної вини ОСОБА_2, як страхувальника позивача, та ОСОБА_3, транспортний засіб якого забезпечений ПАТ Страхова компанія Скайд, позивач просить суд стягнути з відповідача, зокрема, 10 397,47 грн страхового відшкодування в порядку регресу, розрахованого як 50% від 22 794, 94 грн загального розміру страхового відшкодування, виплаченого ПрАТ Страхова компанія Українська страхова група, за вирахуванням 1 000, 00 грн франшизи згідно полісу №АІ/0481559.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на відсутність встановленого судом ступеня вини кожного з водіїв, а відтак і неможливість визначення співвідношення відповідальності та розміру шкоди, що має бути відшкодована кожним з учасників ДТП, що свідчить про безпідставність нарахованого позивачем розміру страхового відшкодування.

До того ж, відповідач зауважив про направлення позивачу відповіді вих. №750К від 18.05.2015 щодо заяви на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу, відповідно до якої відповідач повідомив позивача про перегляд рішення щодо страхового відшкодування у разі встановлення судом ступеня вини кожного з учасників ДТП.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення відповідача та представника позивача, суд встановив, що заявлена позовна вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

У відповідності до статей 979, 993, 1191 Цивільного кодексу України та статей 16, 27 Закону України «Про страхування», за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За таких обставин, оскільки позивач, на виконання умов договору, здійснив виплату страхового відшкодування до нього, в силу приписів ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 1191 ЦК України, перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тобто до винуватця ДТП.

Поряд з тим, статтею 29 Закону України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно ст. 1192 ЦК України України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.

Приписами ст. 7, ч. 1 ст. 12 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні встановлено, проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Водночас, згідно п. п. 1.3., 1.4., 2.3., 2.4., 4.1. та 4.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (КТЗ), затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003, вимоги Методики є обов'язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб'єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб'єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб'єктами цивільно-правових відносин.

Методика застосовується з метою, зокрема, визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ, визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ.

Вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ. Вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Оцінка КТЗ передбачає урахування технічних, технологічних характеристик та особливостей об'єкта оцінки, умов його експлуатації, обслуговування та зберігання, технічного стану на підставі відповідної технічної, довідкової, облікової документації та обстежень.

У звіті (акті) або висновку експерта (експертного дослідження) про оцінку КТЗ зазначається така інформація, зокрема, відомості про виявлені під час огляду дефекти, пошкодження, а також обґрунтування засобів і обсягу відновлювальних робіт з їх усунення чи інших способів урахування дефектів.

Таким чином, беручи до уваги вищезазначені приписи норм чинного законодавства, підставою виникнення спірних правовідносини щодо виплати страхового відшкодування в порядку зворотної вимоги є первинні правовідносини, що стосуються виплати страховиком страхового відшкодування за договором добровільного страхування, відтак правильність визначення розміру страхового відшкодування з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу, визначеного субєктом оціночної діяльності, є обставинами, що впливають на правильність вирішення спору про стягнення таких сум в порядку зворотної вимоги.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Натомість, в порушення вимог вищезазначених норм Закону, позивачем не надано належних та допустимих доказів визначення розміру страхового відшкодування, з урахування зносу автомобіля, та визначення розміру завданої шкоди на підставі незалежної оцінки, звіту про оцінку майна, яким визначена реальна вартість втраченого майна, здійсненого субєктом оціночної діяльності.

Як слідує з матеріалів справи, загальний розмір матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу «Mitsubishi Lancer EVO X», в результаті його пошкодження при ДТП, позивачем визначено згідно складеної калькуляції ремонту в розмірі 22 795,09 грн та виставлених ремонтною організацією рахунків №00001315 від 11.12.2014 та №НН005711 від 05.02.2015, а також актів огляду пошкодженого транспортного засобу, складених позивачем.

При цьому, позивач здійснював розрахунок страхового відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача, на підставі вартості відновлювального ремонту пошкодженого майна без врахування зносу автомобіля, що суперечить вимогам ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

До того ж, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази розрахунку вартості витрат на проведення відновлювального ремонту автомобіля «Mitsubishi Lancer EVO X» субєктами оціночної діяльності, які мають відповідний сертифікат, зміст якої відобразив би суму завданих збитків забезпеченого позивачем автомобіля, у той час як надані позивачем калькуляція та акт виконаних робіт ремонтної організації не є належними та допустимими доказами оцінки вартості пошкодженого майна у порядку визначеному законодавством, оскільки означені первинні документи складені не субєктом оціночної діяльності та відображають вартість ремонту з урахуванням ПДВ, але не містять розрахунків зносу та посилання на методику визначення вартості ремонту і реальної завданої шкоди транспортному засобу, як того вимагає чинне законодавство.

Поряд з тим, відповідно до п. 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, зокрема, за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного).

Однак, враховуючи встановлену Святошинським районним суду міста Києва обопільність вини обох учасників ДТП, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази встановлення судом ступеня вини кожного з водіїв, що свідчить про безпідставність розподілу позивачем розміру шкоди у рівних частках між кожним з двох водіїв.

Таким чином, враховуючи ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що шкода, яка завдана автомобілю «Mitsubishi Lancer EVO X» в результаті ДТП, була оцінена субєктом оціночної діяльності у встановленому законом порядку, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, а також відсутність визначеного ступеня вини учасників ДТП, що пливає на розмір відшкодування кожним з них, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем дійсного розміру витрат, що мають бути відшкодовані відповідачем, в порядку ст. 29 «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а відтак і безпідставність вимоги позивача про стягнення з відповідача відповідно нарахованої суми страхового відшкодування.

Беручи до уваги вищенаведені нормативні приписи, а також враховуючи недоведеність позивачем визначеного в передбаченому законодавством порядку розміру страхового відшкодування, наявність якого породжує для відповідача обовязок по сплаті коштів в порядку регресу, з підстав ст. 1191 ЦК України та ст. 29 «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд дійшов висновку про необґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 397, 47 грн страхового відшкодування в порядку регресу, а відтак відмову у задоволенні означеної вимоги.

Що ж до вимоги позивача про стягнення з відповідача, зокрема, 1 110, 96 грн пені слід зазначити наступне.

Приписами ст. ст. 546, 547, 549 Цивільного кодексу України, унормовано що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п 36.5. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Проте, Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", не передбачено розмір неустойки (пені) у разі звернення страхової компанії з регресним позовом до іншої страхової компанії, відповідальної за шкоду, заподіяну винною у ДТП особою, у той час як приписи п. 36.5. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що кореспондує зі ст. 992 ЦК України, не розповсюджуються на регресні відносини між страховиками, адже означені приписи норм чинного законодавства чітко визначають обов'язок страховика сплатити саме на користь страхувальника (потерпілої особи) або ж вигодонабувача пеню в разі прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика.

Поряд з тим, ні Цивільним кодексом України, ні Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не встановлено, що виконання регресного зобов'язання відповідальної особи перед страховиком забезпечується неустойкою (пенею).

За таких обставин, враховуючи що можливість забезпечення виконання позадоговірних (регресних) зобов'язань у сфері страхування шляхом встановлення неустойки чинне законодавство не передбачає, у той час як спір у даній справі виник з позадоговірних, регресних, відносин страховиків, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення пені, нарахованої на суму страхового відшкодування, а відтак відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 110, 96 грн пені.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 29.01.2013 у справі №5011-16/11067-2012 та від 09.07.2013 у справі №5011-19/13602-2012, а також постанові Верховного суду України від 26.09.2012 у справі №4/17-3520-2011.

Крім того, вимога позивача про стягнення з відповідача 55,55 грн 3% річних не підлягає задоволенню з огляду на те, що право кредитора вимагати від боржника сплати трьох процентів річних від простроченої суми, в силу ст. 625 ЦК України, виникає з моменту прострочення виконання такого зобовязання, у той час як судом у даній справі встановлено відсутність обовязку відповідача по сплаті нарахованої позивачем суми страхового відшкодування, а відтак відсутність грошового зобовязання відповідача не породжує для останнього жодних передбачених законом правових наслідків.

Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 55,55 грн 3% річних з огляду на її необґрунтованість.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до статті 49 ГПК України, у звязку з відмовою у задоволенні позовних вимоги покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 546, 547, 549, 625, 979, 993, 1187, 1191, 1192 Цивільного кодексу України, ст. ст. 16, 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 29, п. 36.5. ст. 36 «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 12.10.2015

Суддя В.А. Ярема