КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2015 р. Справа№ 23/097-11

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Сітайло Л.Г.

при секретарі судового засідання - Матюхін І.В.

за участю представників:

від прокуратури: Ющенко М.А.

від позивача: Димиденко О.А..

від відповідача 1: Котік О.С.

від відповідача 2: не з'явилися.

від третьої особи 1- не з'явився.

від третьої особи 2: Степанченко А.В., Тацюра Л.О.

від третьої особи 3: Хоменко А.В.

від третьої особи 4: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"

на рішення Господарського суду Київської області від 06.09.2011р.

по справі №23/097-11 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Прокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до 1.Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця",

2.Виконавчого комітету Ірпінської міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1.Комунальне підприємство "Ірпінське бюро технічної інвентаризації", 2.Колективне підприємство "санаторій "Перемога",

3.Федерація професійних спілок України, 4.Київська обласна рада

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права власності та витребування із чужого незаконного володіння.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 06.09.2011р. у справі №23/097-11 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасувано рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 25 липня 2000 року за №207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна орендного підприємства санаторію "Перемога"за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця".

Визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомого майна Колективного підприємства санаторій "Перемога", а саме, 6 спальних корпусів, 2 адмінбудинки, 7 альтанок, 2-х навісів, спортивного майданчика, замощення, свердловини, огорожі за адресою смт. Ворзель, вул. Пролетарська 36, балансова вартість яких становить 1107800,00 грн.

Витребовано із чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"(01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 39/41, код 02583780) об'єкти нерухомого майна Колективного підприємства санаторій "Перемога", а саме, 6 спальних корпусів, 2 адмінбудинки, 7 альтанок, 2-х навісів, спортивного майданчика, замощення, свердловини, огорожі за адресою смт. Ворзель, вул. Пролетарська 36, балансова вартість яких становить 1107800,00 грн. та повернути його у власність держави в особі Фонду державного майна України.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"(01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 39/41, код 02583780) в доход Державного бюджету України: на р/р 0001, банк УДКУ в Київській області, МФО 821018, , одержувач платежу ГУ ДКУ в Київській області, код бюджетної класифікації 22090200, символ звітності банку 095, державне мито в сумі 170 (сто сімдесят) грн. 00 коп.; на р/р 0001, банк ГУ ДКУ в Київській області, МФО 821018, , одержувач платежу державний Київська область, код бюджетної класифікації 22050003 - 118 сто вісімнадцять) грн. 00 коп. за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 06.09.2011 року у справі №23/097-11 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

На підставі апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2013 року, згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 16.01.2012р. порушено апеляційне провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2012р. у складі колегії суддів: головуючого судді Авдеєва П.В., суддів Майданевича А.Г. та Гаврилюка О.М. зупинено апеляційне провадження та призначено у даній справі судову будівельно-технічну експертизу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2013р. у складі колегії суддів: головуючого судді Авдеєва П.В., суддів Майданевича А.Г. та Гаврилюка О.М. поновлено апеляційне провадження.

Розпорядженням від 28.02.2013р. у зв'язку з перебуванням судді Майданевича А.Г. у відпустці здійснено заміну складу суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2013р. у складі колегії суддів: головуючого судді Авдеєва П.В., суддів Куксова В.В. та Гаврилюка О.М. зупинено апеляційне провадження до виконання ухвали Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2012р. про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

На адресу Київського апеляційного господарського суду Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз повернуто матеріали справи №23/097-11.

Розпорядженням від 30.05.2013р. у зв'язку з перебуванням судді Куксова В.В. на лікарняному здійснено заміну складу суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2013р. у складі колегії суддів: головуючого судді Авдеєва П.В., суддів Гончарова С.А. та Гаврилюка О.М. поновлено апеляційне провадження та розгляд справи призначено на 02.07.2013р.

Розпорядженням від 02.07.2013р. у зв'язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. у відпустці здійснено заміну складу суду.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2013р. враховуючи перебування судді Авдеєва П.В. та судді Гончарова С.А. у відпустці, сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді - Куксов В.В. та Яковлєва М.Л.

Згідно розпорядження голови Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2014р., враховуючи вихід головуючого судді Тищенко О.В. із відпустки, сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді Куксова В.В., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2014р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.14р. у складі колегії суддів: головуючого судді Тищенко О.В., суддів Куксова В.В. та Чорна Л.В. призначено у справі комплексну судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі.

На адресу Київського апеляційного господарського суду Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз повернуто матеріали справи №23/097-11 з супровідним листом №5344/5345/14-43 від 05.06.15р. та висновком експертів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.15р. поновлено апеляційне провадження у справі №23/097-11 та призначено розгляд справи на 30.06.15р.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 р. враховуючи перебування судді Куксова В.В. у відпустці, сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді - Чорна Л.В. та Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 р. справу №3/097-11 прийнято до свого провадження у новому складі суду: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді - Чорна Л.В. та Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 зодоволено заяву про самовідвід суддів Тищенко О.В та Тарасенко К.В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 23/097-11 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Баранець О.М., судді: Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду змінено склад колегії суддів

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2015 року апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Київської області від 06.09.2011 року прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду змінено склад колегії суддів.

В судове засідання 01.09.2015 року представник відповідача -2 та представники третіх осіб не з'явились. Розгляд справи відкладено на 22.09.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду змінено склад колегії суддів.

В судове засідання 22.09.2015 року представник позивача, відповідача -2 та представники третіх осіб 1, 4 не з'явились. Розгляд справи було відкладено на 20.10.2015 року та зобов'язано прокурора м. Ірпіня Київської області надати копії документів щодо перевірки додержання вимог законодавства під час відчуження майна санаторію "Перемога". Зобов'язано Фонд державного майна України надати в письмовому вигляді пояснення коли Фонд державного майна України дізнався про порушення свого права щодо відчуження майна санаторію "Перемога" та надати копії документів, що це підтверджують.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду змінено склад колегії суду.

В судове засідання 20.10.2015 року представник відповідача 2 та третіх осіб 1, 4 не з'явилися.

Колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представників відповідача 2 та третіх осіб 1, 4, враховуючи що останні належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 25 липня 2000 року за №207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію "Перемога" за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" вирішено визнати право власності на об'єкти нерухомого майна, який підлягає передачі в комунальну власність Ворзельської територіальної громади, орендного підприємства санаторію "Перемога", яке знаходиться в смт. Ворзель, вул. Пролетарська, 36 за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця".

Постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР"від 29 листопада 1990 року №506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Статтею 1 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України"від 10 вересня 1991 року №1540-XII встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

Постановою Ради Міністрів УРСР №606 від 23 квітня 1960 року "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" зобов'язано Міністерство охорони здоров'я УРСР до 1 травня 1960 року передати Українській республіканській Раді профспілок: всі діючі госпрозрахункові санаторії /крім туберкульозних/ загальною кількістю 73 об'єкти на 23586 ліжок, 92 будинки відпочинку на 20997 ліжок, 8 санаторних пансіонатів на 1510 ліжок, курортні поліклініки, які знаходяться у віданні Головного управління курортів, санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР, згідно з додатками NN 1, 2, а також санаторії /крім туберкульозних/ і будинки відпочинку, що будуються для цього Управління (пункт 1 постанови). Передачу у відання профспілкових органів курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку та інших підприємств і організацій здійснити безоплатно, з усім обладнанням, транспортом, допоміжними підприємствами і підсобними господарствами, спорудами, жилими будинками, земельними ділянками, парками за станом на 1 січня 1960 року, а також асигнуваннями на їх утримання, планами з праці, фондами персональних надбавок, капіталовкладеннями, фондами на всі види матеріалів і лімітами на проектування за планом на 1960 рік, невикористаними централізованими коштами курортного збору і амортизаційного фонду та іншими коштами по балансу на 1 січня 1960 року (пункт 2 постанови).

Згідно з Указом Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" №1452-ХІІ від 30 серпня 1991 року та Законом України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" №1540-ХІІ від 10 вересня 1991 року майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України, а укладені після 29 листопада 1990 року майнові договори, якими змінено форму власності, визнаються недійсними.

Постановою Верховної Ради України "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" № 2268-ХІІ від 10 квітня 1992 року з метою збереження майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Верховна Рада України постановлено наступне: до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передати тимчасово Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій. Фонду державного майна України прийняти майно цих підприємств, установ та об'єктів до 1 травня 1992 року (чого виконано не було).

Профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР, і до 1990 року були загальносоюзною громадською організацією. В єдиній системі профспілок колишнього Союзу РСР Укрпрофрада представляла республіканську організацію і мала статус юридичної особи.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради міста Києва №971 від 23 грудня 1991 року було зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", яке створено на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751234350 грн., що становить 92,92 % розміру статутного фонду.

До статутного капіталу відповідача 1 передано спірний майновий комплекс.

Таким чином, майно, яке було передано до статутного фонду закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" не у власність, а в господарське відання, є державною власністю.

Згідно зі ст. 1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 року, Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна і виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Постановою Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 4 лютого 1994 року №3943-ХІІ встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю (пункт 1 постанови). Кабінету Міністрів України до 1 березня 1994 року доручено визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна (пункт 2 постанови). До законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів) (пункт 3 постанови).

Статтею 20 Закону України "Про власність" № 697-ХІІ від 7 лютого 1991 року, визначено, що професійні спілки та їхні громадські об'єднання є суб'єктами права колективної власності.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про власність" право колективної власності виникає на підставі: добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод.

Виходячи з наведеного, чинне законодавство України не передбачало підстав виникнення права власності громадського об'єднання шляхом передачі майна від загальносоюзних громадських організацій новоствореним в Україні громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією.

Враховуючи викладене, обґрунтованими є доводи прокурора і позивача стосовно того, що, оскільки, законодавством не визначено суб'єктів права власності щодо майна загальносоюзних профспілок колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, тому це майно є загальнодержавною власністю і право розпорядження ним, у тому числі спірним об'єктом, повинно здійснюватись Фондом державного майна України.

Отже, станом на момент прийняття виконавчим комітетом Ірпінської міської ради оскаржуваного рішення від 25 липня 2000 року за №207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна орендного підприємства санаторію "Перемога" за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" власником спірного майна була держава в особі Фонду державного майна України.

З наведеного вбачається, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення лише Фонд державного майна України був уповноважений розпоряджатися спірним майном.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Частиною 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст. 59 Закону України "Про власність"(чинний на момент прийняття оскаржуваного рішення), якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

Згідно ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Приписами ч. 2 ст. 21 Цивільного кодексу України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (розділ 1 глава 5), за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін.

Разом із тим частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України встановлено, шо прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України.

Відповідно до ч.І ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У зв'язку з тим, що позивач пов'язує порушення свого права з 1992 року, а саме у зв'язку з передачею майна Федерацією незалежних профспілок України у власність АТ ЛОЗ профспілок України "Укрпрофоздорониця" за актом прийому-передачі від 24.09.1992р., то зазначені вище докази вказують на те, що позивач був обізнаний про належність спірного майна відповідачу починаючи з 1996 року та мав право та можливість звернутися до суду із захистом свого порушеного права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За нормою ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю 1 суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими і актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, звернення прокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України в 2011 році до Господарського суду Київської області відбулося з порушенням строку позовної давності. Тому у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що обгрунтованими є доводи прокурора і позивача щодо того, що вказане майно є загальнодержавною власністю і право розпорядження ним, у тому числі спірними об'єктами, повинно здійснюватись Фондом державного майна України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що станом на момент прийняття виконавчим комітетом Ірпінської міської ради оскаржуваного рішення власником вказаного майна була держава в особі Фонду державного майна України, тому Фонд державного майна України був уповноважений розпоряджатися спірним майном.

Але, прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України.

У свою чергу ФДМ України при розгляді справи №23/097-11 не ставив перед судами питання щодо поновлення строків позовної давності.

На виконання вимог постанови ВРУ від 11.11.1996 р. №461/96-ВР "Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови ВРУ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" Фондом державного майна був складений Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофради), до якого включений майновий комплекс санаторію "Перемога", смт. Ворзель, вул. Пролетарська, 36.

На вищевказаний Перелік звертає увагу і Верховний суд України у постанові від 25.03.2015 року по справі № 11/163/2011/5003, підкреслюючи факт обізнаності ФДМ України про порушення свого права ще у 1996 році.

Фонд державного майна України дізнався про порушення свого права у 1996 році, проте з клопотанням про поновлення пропущеного строку позовної давності не звертався.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" задовольнити.

Рішення Господарського суду Київської області від 06.09.2011 року у справі №23/097-11 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В позові відмовити повністю.

2. Справу № 23/097-11 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Копію постанови направити сторонам, третім особам та прокурору.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Н.Ф. Калатай

Л.Г. Сітайло

Повний текст постанови складено 21.10.2015 року.