РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2015Справа №910/21396/15

за позовом Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Концерну "Техновоєнсервіс" Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастергаз"

про стягнення заборгованості у розмірі 3 023,69 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

Від прокуратури: Тимко В.В. (служб.посв.№034226 від 06.07.2015),

від позивача: Татарчук Р.О. (дов.№55 від 01.09.2015),

від відповідача: Фомін І.О. (дов. №09/011 від 07.09.2015),

СУТЬ СПОРУ:

Військовий прокурор Київського гарнізону в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Концерну "Техновоєнсервіс" Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастергаз" про стягнення заборгованості у розмірі 3 023,69 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням з боку відповідача договірного обов'язку оплати рахунку від 30.08.2013, як то передбачено умовами Договору зберігання №225/к/120-13Д від 31.05.2013 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2015 порушено провадження у справі № 910/21396/15 та призначено її до розгляду на 08.09.2015 року.

За наслідками судового засідання 08.09.2015 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 01.10.2015 у зв'язку із неявкою відповідача до судового засідання.

Під час судового засідання 01.10.2015 представник прокурора та позивача просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві.

У свою чергу, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 01.10.2015 до початку судового засідання.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.05.2013 між Концерном «Техвоенсервіс» (Зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мастергаз» (Поклажодавець) укладено Договір зберігання №225/к/120-13Д (надалі - Договір), за умовами якого Зберігай прийняв на відповідальне зберігання партію товарів згідно Акту приймання-передачі. а Поклажодавець зобов'язався оплачувати вартість зберігання майна шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Зберігача на підставі наданого Зберігачем рахунку-фактури.

Згідно з п. 2.1. Договору щомісячна плата за зберігання майна за домовленістю Сторін у місяць складає разом з ПДВ складає 1650,00 грн.

За умовами п. 2.2. Договору оплата послуг зі зберігання майна здійснюється Поклажодавцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Зберігача до 5 числа місяця, за який здійснюється оплата на підставі наданого Зберігачем рахунку-фактури.

Відповідно до п. 2.3. Договору акт прийому-передачі наданих послуг, підписаний Сторонами, є підтвердженням надання послуг зберігання. На виконання зазначених умов Зберігачем щомісячно виставляється рахунок-фактура для сплати Поклажодавцю. Не повернутий вчасно акт прийому-передачі наданих послуг або ненадходження обґрунтованої відмови від підписання є підтвердженням надання послуг зі зберігання.

Відповідно до п.1 Додаткової угоди №3 від 01.10.2013 Сторони дійшли згоди про розірвання договору з 01 жовтня 2013 року.

Згідно з п.8.4. Договору він може бути достроково розірваний за вимогою однієї із сторін, виконаною у письмовій формі з повідомленням не пізніше, ніж за місяць до розірвання. При цьому Сторони повинні здійснити взаємні розрахунки між собою. Концерном «Техвоєнсервіс» свої зобов'язання за Договором виконані в повному обсязі.

За результатами проведеної інвентаризації у Концерні «Техвоєнсервіс» виявлена заборгованість по оплаті послуг на суму 1650,00 грн., наданих Концерном «Техвоєнсервіс» ТОВ «Мастергаз» з відповідального зберігання майна у вересні 2013 року.

Так, відповідачеві надано рахунок-фактуру № 1014 від 30.08.2013 на суму 1 650,00 грн.

Звертаючись із даним позовом до суду, Концерн «Техвоєнсервіс» стверджує про виконання своїх обов'язків за Договором та стверджує, що на день пред'явлення позову ТОВ «Мастергаз», у порушення умов укладеного договору, грошові кошти у розмірі 1 650,00 грн. не перерахував, що зумовило про право зберігача нарахувати та заявити до стягнення інфляційні втрати у розмірі 1281,06 грн., 92,63 грн. - 3% річних.

Пред'явлення даної позовної заяви прокурором в інтересах держави в особі Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України як органу уповноваженому здійснювати функції у спірних відносинах, викликане винятково захистом порушених інтересів держави та здійснюється відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України, оскільки відповідно до вказаних положень Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» однією з функцій, що покладаються на прокуратуру України, є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку. передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням), вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження.

Враховуючи вищевикладене. прокурор, реалізуючи надані законом повноваження, звертається до суду з вказаною позовною заявою для захисту інтересів держави шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача суми боргу, оскільки незаконна одностороння відмова Відповідача від оплати наданих послуг зі зберігання майна порушує економічні інтереси держави.

У свою чергу, відповідач у своєму відзиві та під час судового розгляду заперечував проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що ним здійснено оплату рахунку-фактури від 30.08.2013 на суму 1 650,0 грн. До того ж, ТОВ «Мастергаз» зауважує, що укладаючи додаткову угоду №3 до договору зберігання сторони дійшли згоди про відсутність претензій одна до одної.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 629 ЦК України, яка кореспондується із ст.526 ЦК України, визначає обов'язковість виконання сторонами договору, тобто всі умови договору з моменту його укладення, який встановлено ст.640 ЦК України, стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Будучи пов'язані взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятися від виконання зобов'язання або змінювати його умови, крім випадків, передбачених угодою сторін або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Так, підставою звернення із даним позовом до суду, Концерн «Техвоєнсервіс» вказує на той факт, що відповідачем не здійснено оплату рахунку-фактури №1014 від 30.08.2013 на суму 1 650,00 грн.

Однак, такі твердження позивача спростовуються наявними у матеріалах доказами, а саме платіжним дорученням №137 від 21.08.2013 на суму 1 650,00 грн.

Надалі, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01.10.2013 сторони дійшли згоди про розірвання укладеного між ними Договору зберігання №225/к/120-13Д від 31.05.2013, про що ними складено, підписано та скріплено печатками обох сторін Додаткову угоду №3 від 01.10.2013 року.

Пунктом 2 Додаткової угоди №3 визначено, що сторони за договором зберігання №225/к/120-13Д від 31.05.2013претензій одна до одної не мають.

Пунктом 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Так, провадження у справі порушено 21.08.2015, про що постановлено ухвалу суду про порушення провадження у справі, у той час як оплату грошових коштів у розмірі 1 650,00 грн. здійснено 21.08.2015, тобто до порушення провадження у справі, що є достатньою та обґрунтованою підставою для відмови у позові саме у цій частині.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних суд зауважує наступне.

Суд зауважує, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Обов'язковою умовою покладення на ТОВ «Мастергаз» обов'язку сплати інфляційних втрат та 3% річних є наявність у його діях порушення зобов'язання, яке спричинило матеріальної шкоди позивачеві.

Оскільки судом встановлено відсутність у діях відповідача протиправної поведінки, що полягає у порушенні договірних зобов'язань, та відмовив у цій частині позовних вимог, тому суд не вбачає обставин, з якими законодавець пов'язує можливість покладення на відповідача обов'язку сплати 3% річних та інфляційних втрат та відмовляє у задоволенні вимог про стягнення 1281,06 грн. інфляційних втрат та 92,63 грн. - 3% річних

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки, у задоволенні позовних вимог на наслідками розгляду даного господарського спору відмовлено, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Концерну "Техновоєнсервіс" Міністерства оборони України до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастергаз" про стягнення заборгованості у розмірі 3 023,69 грн. - відмовити.

Стягнути з Концерна «Техвоєнсервіс» Міністерства Оборони України (04119, місто київ, вулиця Дегтярівська, 13/24; ідентифікаційний код 33689867) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 01.10.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 06.10.2015 року

Суддя К.В. Полякова