РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2015 р. Справа № 902/1306/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демянчук Ю.Г.

судді Олексюк Г.Є. ,

судді Юрчук М.І.

при секретарі судового засідання Лелех І.Ю.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Бабенков Г.Г., довіреність №1238 від 28.09.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України на рішення господарського суду Вінницької області від 17.08.2015 у справі № 902/1306/14 (суддя Грабик В.В.)

за позовом Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

до товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр"

про стягнення 390 000 грн.

ВСТАНОВИВ:

Вінницьке обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" про стягнення 390 000,00 грн., з яких: 195 000,00 грн. штрафу, накладеного на відповідача рішенням адміністративної колегії обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27.06.2012 № 64-рш у справі № 04-26.20.1/43-12 та 195 000,00 грн. пені, нарахованої у зв'язку з несплатою штрафу у встановлений законодавством строк.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 24.11.2014 (суддя Кожухар М.С.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 (колегія суддів у складі: Грязнов В.В. - головуючий, Мельник О.В., Розізнана І.В.) позов задоволено.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої та апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач не виконав належним чином рішення позивача, відповідну суму штрафу не сплатив, що є підставою для стягнення штрафу та нарахування пені у відповідності до ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

24.07.2015 товариство звернулося до місцевого господарського суду із заявою про перегляд рішення господарського суду Вінницької області від 24.11.2014 за нововиявленими обставинами, в якій просить даний судовий акт скасувати та винести ухвалу про повне припинення стягнення за наказом, виданим на підставі рішення господарського суду Вінницької області від 24.11.2014 у справі № 902/1306/14. Заяву мотивовано тим, що постановою Вищого адміністративного суду України від 30.06.2015 у справі №К/800/3871/15, К/800/3872/15, рішення № 64-рш визнано протиправним та скасовано.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 17.08.2015 (суддя Грабик В.В.), заяву ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" задоволено; рішення господарського суду від 24.11.2014 зі справи скасовано за нововиявленими обставинами; у задоволені позову Вінницького обласного територіального відділення АМК відмовлено; з АМК стягнуто на користь Товариства 3900 грн. судового збору.

Відділення АМК звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 17.08.2015 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволені заяви ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" від 23.07.2015 № 1590 відмовити, а рішення господарського суду Вінницької області від 24.11.2014 залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.08.2015 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Грязнов В.В., суддя Мельник О.В., суддя Олексюк Г.Є. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її розгляд на 29.09.2015.

Ухвалою суду від 29.09.2015 задоволено заяви суддів Грязнова В.В. та Мельника О.В. про самовідвід.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 02.10.2015 №01-07/156, при здійсненні повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями було визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Розізнану І.В.

У той же час, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Мельник О.В., суддя Розізнана І.В.) переглянуто в апеляційному порядку та залишено без змін рішення господарського суду Вінницької області від 24.11.2014 у даній справі №902/1306/14.

З вищенаведеного можна зробити висновок про наявність обставин, що виключають можливість повторної участі судді Розізнаної І.В. у розгляді судової справи.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду Рівненського апеляційного господарського суду від 02.10.2015 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 902/1306/14 та визначено колегію у такому складі: головуючий суддя - Демянчук Ю.Г., суддя Мельник О.В., суддя Олексюк Г.Є.

Розпорядженням в.о. голови Рівненського апеляційного господарського суду № 902/1306/14 від 05.10.2015, у зв'язку із задоволенням заяви судді Мельника О.В. про самовідвід, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді, колегію суддів визначено у cкладі головуючий суддя Демянчук Ю.Г., суддя Юрчук М.І., суддя Олексюк Г.Є.

Ухвалою суду від 05.10.2015 колегією суддів апеляційну скаргу прийнято до свого провадження.

Відповідач не скористався правом, наданим ст. 96 ГПК України та не направив до апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач подав клопотання в якому просить розглянути справу без участі його представника (вх. № 23471/15 від 25.09.2015).

Присутній в судовому засіданні 15.10.2015 представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 17.08.2015 у справі № 902/1306/14 - залишити без змін.

13.10.2015 на адресу суду надійшло клопотання позивача про зупинення провадження у справі на підставі частини 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України (вх. № 3303/15).

Колегія суддів, розглянувши заявлене клопотання вирішила відмовити у його задоволенні, оскільки позивач не обґрунтував у клопотанні неможливості розгляду даної справи, тобто, не навів обставин, які не можуть бути самостійно встановлені судом у межах вирішення спору про стягнення 390 000,00 грн.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Адміністративна колегія Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, розглянувши матеріали справи № 04-26.20.1/43-12 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, прийняла рішення від 27.06.2012 № 64-рш, яким визнано, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" та Відкритим акціонерним товариством "Сабарівський кар'єр" вчинено порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" - антиконкурентні узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, проведених Відкритим акціонерним товариством "Гніванський завод спецзалізобетону": у 2008 році (дата розкриття тендерних пропозицій: 23.04.2008р.); у 2009 році (дата розкриття тендерних пропозицій: 17.03.2009); у 2010 році (дата розкриття тендерних пропозицій: 21.06.2010). За вчинення зазначених порушень на відповідача накладено штраф у розмірі 195 000,00 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов'язковими до виконання.

За змістом ч. 1 ст. 22 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов'язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом.

Порядок виконання рішень органів Антимонопольного комітету України встановлено статтею 56 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", згідно із частиною першою якої рішення органів Антимонопольного комітету України надається до виконання шляхом надсилання або вручення під розписку чи доведення до відома в інший спосіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.

Таким чином, рішенням Антимонопольного комітету України від 27.06.2012 № 64-рш притягнуто відповідача до відповідальності у вигляді накладення штрафу за вчинення порушення, передбачені пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Проте, товариство, отримавши рішення позивача 18.07.2012, що стверджується відміткою в повідомленні про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 12-13, 17-18) не виконало вимогу комітету. Штраф у сумі 195 000,00 грн. у встановлений законом строк сплачено не було. Натомість, відповідач оскаржив рішення адміністративної колегії Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27.06.2012 № 64-рш до Вінницького окружного адміністративного суду.

За кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України (абз. 1 ч. 5 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

З урахуванням зазначеної норми закону позивач нарахував відповідачу пеню за 714 днів про-строчення з 20.09.2012. по 03.09.2014 в розмірі 195 000 грн., сума якої обмежена розміром штрафу за правопорушення.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.10.2014 у справі №2а/0270/4371/12 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" до ВРТВ АМК України про визнання протиправним та скасування рішення (а.с.161-166).

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.01.2015 у справі №21/0270/4371/12 апеляційні скарги ПАТ "Сабарівський кар'єр", ТОВ "Гніванський гранітний кар'єр" залишено без задоволення, постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2014р. без змін (а.с.167-172).

Постановою Вищого адміністративного суду України від 30.06.2015 у справі № К/800/3871/15, К/800/3872/15 касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр", приватного акціонерного товариства "Сабарівський кар'єр" задоволено. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22.10.2014 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.01.2015 у справі №2а/0270/4371/12 скасовано, ухвалено по справі нове рішення. Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" та позов приватного акціонерного товариства "Сабарівський кар'єр" задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення адміністративної колегії Вінницького обласного територіального відділення антимонопольного комітету України № 64-рш від 27.06.2012 у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції №04-26.20.1/43-12. В постанові зазначено про те, що вона набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню на підлягає, але може бути переглянута Верховним судом України з підстав, в порядку та у строки, визначені ст.ст.236-239-1 КАС України (а.с.158-160).

На думку відповідача, рішення Антимонопольного комітету, за яким позивач просить стягнути кошти, не може бути виконано, оскільки постановою Вищого адміністративного суду України від 30.06.2015 у справі № К/800/3871/15, К/800/3872/15 воно визнано протиправним та скасовано, а тому відсутні підстави для стягнення 195 000,00 грн. штрафу та 195 000,00 грн. пені, нарахованої у зв'язку з несплатою штрафу у встановлений законодавством строк.

Проте, даний факт не може бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду від 24.11.2014 з огляду на таке.

Так, у судовому процесі в господарських судах позивачами і відповідачами можуть бути підприємства та організації, зазначені в ст. 1 ГПК України, тобто підприємства, установи, організації, інші юридичні та фізичні особи.

Відповідно до ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

В силу ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом ч. 2 ст. 4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Отже, виходячи із положень наведеної норми, законом може бути передбачено вирішення певних категорій публічно-правових спорів у порядку іншого судочинства.

Так, Законом України "Про захист економічної конкуренції", який визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин, саме і встановлено інший порядок судового вирішення спорів за участю органів АМКУ.

Так, положеннями частини першої статті 60 цього Закону передбачено право заявника, відповідача, третьої особи оскаржити рішення органів АМКУ повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення.

У постановах Верховного Суду України від 17.06.2015 у господарській справі № 910/1331/14 та від 23.06.2015 у адміністративній справі № 21-688а15 зазначено, що зважаючи на положення статті 12 ГПК України, частини другої статті 4 КАС України, справи зі спорів про оскарження рішень органів АМКУ підвідомчі господарським судам і підлягають розгляду за правилами ГПК України, за винятком, відповідно до положень статті 19 КАС України, вирішення справ щодо оскарження рішень АМКУ з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері державних закупівель.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 23.06.2015 зазначається, що це стосується й розгляду справ за позовами органів АМК про стягнення з суб'єктів господарювання сум штрафів та пені у зв'язку з порушенням конкурентного законодавства.

Разом з тим, у цій постанові зазначено, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

При цьому правила Конвенції в силу припису частини третьої статті 4 ГПК України мають пріоритет перед нормами законодавства України; крім того, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до приписів статті 11128 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до рішень Верховного Суду України.

Колегія суддів вважає, що оскільки рішення Антимонопольного комітету України № 64-рш від 27.06.2012 до господарського суду у встановлений строк не оскаржувалось і не визнано в судовому порядку недійсним, немає підстав вважати його таким.

Крім того, скаржник вважає, що в порушення ст. 112 ГПК України суд першої інстанції вдався до переоцінки доказу, що вже оцінювався судом, а саме рішення від 27.06.2012 № 64-рш у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції № 04-26.20.1/43-12, оскільки постанова Вищого адміністративного суду України від 30.06.2015 у справі № К/800/3871/15, К/800/3872/15 на час розгляду даної справи не існувала, тому є новим доказом, а не нововиявленою обставиною. Місцевим господарським судом не враховані роз'яснення постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами" від 26.12.2011 № 17 щодо ознак нововиявлених обставин, тоді як заявник посилався на обставини, які на момент розгляду спору не існували, а виникли після ухвалення судового рішення, тому їх не слід вважати нововиявленими.

Предметом спору є перегляд за нововиявленими обставинами рішенням господарського суду Вінницької області від 24.11.2014.

Частина 2 статті 112 ГПК України визначає підстави для перегляду судових рішень господарського суду за нововиявленими обставинами, а саме :1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, за відомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; 3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; 4) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; 5) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Як зазначено в п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 17 "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами" визначений ст. 112 перелік підстав є вичерпним.

В п.п. 2, 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р.№ 17 "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами" зазначено, що до нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство. Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами.

Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися господарським судом у процесі розгляду справи. Необхідно чітко розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту).

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Необхідно звернути увагу, що нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об'єктивній дійсності на момент ухвалення рішення. Обставина, яка виникла пізніше, є такою, що не могла бути врахована судом при розгляді справи.

Таким чином, місцевий господарський суд, визнавши обставини встановлені судовим рішення у адміністративній справі нововиявленими, не врахував, що рішення адміністративної колегії обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27.06.2012 № 64-рш, яке стало підставою для ухвалення рішенням господарського суду Вінницької області від 24.11.2014 до господарського суду у встановлений строк не оскаржувалось і не визнано в судовому порядку недійсним, судове рішення, на яке посилається заявник, ухвалене 30.06.2015 після ухвалення оскаржуваного рішення суду, тому є новим доказом і не може вважатися нововиявленою обставиною (в розумінні ст. 112 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103 ГПК, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Підставами для скасування рішення місцевого господарського суду у відповідності до частини 4 статті 104 ГПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" від 23.07.2015 вих. №1590 про перегляд рішення господарського суду Вінницької області від 24.11.2014 за нововиявленими обставинами та скасування рішення від 24.11.2014 у справі № 902/1306/14.

Рішення господарського суду Вінницької області від 17.08.2015 підлягає скасуванню відповідно до п.4 ч.1 ст.104 ГПК України.

Відповідно до пункту 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7 у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103-105, 112-114 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України на рішення господарського суду Вінницької області від 17.08.2015 у справі №902/1306/14 задоволити.

Рішення господарського суду Вінницької області від 17.08.2015 у справі №902/1306/14 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" від 23.07.2015 вих. №1590 про перегляд рішення господарського суду Вінницької області від 24.11.2014 по справі № 902/1306/14 за нововиявленими обставинами залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Вінницької області від 24.11.2014 у справі № 902/1306/14 залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Гніванський гранітний кар'єр" (23310, Вінницька область, Тиврівський район, м. Гнівань, вул. Леніна, 85, ) в доход державного бюджету 1950,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Вінницької області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 902/1306/14 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Юрчук М.І.