ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року Справа № 908/1545/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Борденюк Є.М., Вовк І.В., Могил С.К. (доповідач),
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Донецька залізниця" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22.07.2015 та рішення господарського суду Запорізької області від 26.05.2015 у справі № 908/1545/15-г господарського суду Запорізької області
за позовомДержавного підприємства "Енергоринок"
доДержавного підприємства "Донецька залізниця"
простягнення суми,
за участю представників

позивача: Калініна М.В.,

відповідача: Дейнеги Н.В.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року Державне підприємство "Енергоринок" звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Державного підприємства "Донецька залізниця" про стягнення 40 287 434, 55 грн. основного боргу, 978 166, 01 грн. пені, 25 537, 42грн. штрафу, 2 040 570, 36 грн. інфляційних втрат, 121 359, 97 грн. 3% річних за договором № 4300/02 від 22.11.2007.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.05.2015, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 22.07.2015, позов задоволено частково. Припинено провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача 16 275 566, 73 грн. основного боргу. Стягнуто відповідача на користь позивача 24 011 867, 82 грн. основного боргу, 2 038 782, 74 грн. інфляційних втрат, 121 359, 97 грн. 3% річних, 97 816, 60 грн. пені, 2 553, 74 грн. штрафу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить їх скасувати в частині стягнення пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення судами норм матеріального права.

Переглянувши в касаційному порядку оскаржені судові рішення колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між Державним підприємством "Енергоринок" (продавець) та Державним підприємством "Донецька залізниця" (покупець) 22.11.2007 укладено договір купівлі-продажу електричної енергії № 4300/02.

Згідно з п. 2.1 договору № 4300/02 продавець зобов'язується продавати, а покупець зобов'язується купувати електроенергію та здійснювати її оплату відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 4.2 договору обсяги фактичної отриманої електричної енергії в точках поставки покупця визначаються на підставі погодинних даних системи комерційного обліку, що встановлена в точках обліку, згідно з Інструкцією про порядок комерційного обліку електричної енергії. Вся фактично отримана покупцем електроенергія, крім електричної енергії, купленої постачальником електричної енергії за нерегульованим тарифом у продавця та електроенергії, виробленої електростанціями, що постачають електроенергію покупцю або споживачам на території здійснення ліцензованої діяльності покупця, вважається купленою покупцем у продавця. В разі змін в схемі обліку сторони вносять відповідні зміни до додатків 1 та 5 договору.

Пунктом 6.4 договору визначено, що остаточний розрахунок за куплену електроенергію в розрахунковому місяці здійснюється до 14-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим, з поточних або інших (крім поточного із спеціальним режимом використання) рахунків покупця.

Згідно з п. 6.5 договору в редакції додаткової угоди № 3/5290/01 від 23.01.2009 сума, яка була сплачена покупцем понад повну поточну оплату вартості електричної енергії за розрахунковий місяць (з урахуванням п. 6.4 договору), зараховується сторонами як погашення заборгованості за електричну енергію, яка виникла після 01.01.2005, а в разі її відсутності зараховується в рахунок погашення заборгованості з найдавнішим терміном її виникнення, крім заборгованості, реструктуризованої за договорами, укладеними на виконання Закону України від 23.06.2005 № 2711-ІV з урахуванням ПДВ. У випадку відсутності простроченої заборгованості, сума, яка була сплачена покупцем в розрахунковому місяці понад повну поточну оплату вартості електричної енергії за розрахунковий місяць, зараховується, за згодою сторін, як авансовий платіж на наступний розрахунковий період або як платіж згідно з письмовим повідомленням покупця відповідно до договору реструктуризації заборгованості між продавцем та покупцем (крім договору про реструктуризацію заборгованості, укладеного на виконання Закону України від 23.06.2005 № 2711-ІV).

Відповідно до п.п. 7.3.2 договору в редакції додаткової угоди від 23.01.2009 № 3/5290/01, у разі несплати покупцем за куплену у продавця електроенергію у терміни, встановлені п. 6.4 договору, з 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, продавець має право нарахувати пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день прострочення) за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягнути штраф у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу.

Розділом 9 договору передбачено випадки форс-мажору, що спричиняють неможливість виконання однією зі сторін зобов'язань за цим договором, при настанні яких сторони звільняються від виконання зобов'язань за договором на термін дії форс-мажорних обставин і усунення їх наслідків. Настання форс-мажорних обставин підтверджується, зокрема, Торгово-промисловою палатою України.

Пунктом 11.6 договору передбачено, що останній укладено на термін з 01.12.2007 до 31.12.2007. Дія договору автоматично продовжується на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін не заявила письмово про намір розірвати цей договір за один місяць до дати закінчення строку його дії.

Продавцем за період з листопада по грудень 2014 року поставлено покупцю 91 500, 375 тис.кВт.г електроенергії, що підтверджується актами купівлі - продажу електроенергії від 30.11.2014 та від 31.12.2014 за вказаний період загальною вартістю 98 373 118, 65 грн., підписаними сторонами без зауважень та скріпленими печатками підприємств.

Проте відповідач не в повному обсязі виконав свої зобов'язання з оплати вартості електричної енергії, в зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 40 287 434, 55 грн., що і стало підставою для звернення до суду.

Відповідач в обґрунтування несвоєчасного виконання зобов'язань за договором посилався на настання форс-мажорних обставин (на підтвердження чого отримав сертифікат Торгово-промислової палати України № 2120 від 09.12.2014, в якому вказано про неможливість виконання відповідачем зобов'язань за договором № 4300/02 від 22.11.2007 з 15.04.2014), про що на, виконання п. 9.4 договору, повідомив позивача листами № 386/ЕЕ від 19.11.2014 та № 2006-1/2225 від 16.12.2014.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач, в порушення умов договору, не в повному обсязі виконав свої зобов'язання з оплати вартості електричної енергії, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 40 287 434, 55 грн., за період з 01.11.2014 по 31.12.2014, але під час розгляду справи останній частково її погасив, і на час прийняття рішення борг відповідача склав 24 011 867, 82 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що ж до форс-мажорних обставин, то відповідачем хоча і підтверджено факт їх настання, але не доведено неможливості виконання зобов'язань за договором, у зв'язку з чим відсутні підстави для повного звільнення останнього від виконання зобов'язань за договором. Крім цього, встановивши наявність заборгованості відповідача за договором, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних, інфляційних втрат, штрафу та пені (скориставшись при цьому правом на зменшення неустойки на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України та п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України) суд стягнув з останнього на користь позивача 2 038 782, 74 грн. інфляційних втрат, 121 359, 97 грн. 3% річних, 97 816, 60 грн. пені, 2 553, 74 грн. штрафу.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

За загальним правилом обов'язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов'язання є вина особи, яка його порушила (ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

За змістом ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Разом з тим, зазначеною статтею передбачено, що не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Положення даної статті кореспондуються з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, відповідно до якої, не вважаються надзвичайними та невідворотними обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного господарського суду, що з аналізу наведених норм права та змісту сертифіката Торгово-промислової палати України вбачається необхідність доведення прямого причинного зв'язку між настанням обставин непереборної сили і неможливості виконання грошового зобов'язання через цю силу, який апеляційним судом не встановлений. До того ж, як зазначив суд апеляційної інстанції, місто Слов'янськ, де розташована Слов'янська дистанція електропостачання, з липня 2014 року знаходиться під контролем державної та місцевої влади України. Відтак, якщо певні складнощі з оплатою й існували у відповідача, вони припинилися на час прийняття рішення місцевого господарського суду.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідача на користь позивача 2 038 782, 74 грн. інфляційних втрат, 121 359, 97 грн. 3% річних.

Крім цього, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1-2 ст. 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Право суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачене п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру неустойки, а саме ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ст. 233 Господарського кодексу України.

Так, за приписами ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, котрі заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначний період прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони, зокрема вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків тощо. При цьому наявність обставин, що мають істотне значення, при застосуванні зазначених правових норм, вирішується на підставі оцінки судом усіх матеріалів справи.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суди, зменшуючи розмір пені та штрафу, на підставі повного та об'єктивного розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, встановили наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення розміру неустойки, у зв'язку з чим правомірно зменшили їх розмір на 10% та стягнули з відповідача на користь позивача 97 816, 60 грн. пені, 2 553, 74 грн. штрафу.

Згідно з ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів, оскільки в межах касаційного провадження скаржником не доведено порушення або неправильного застосування судами норм матеріального та процесуального права, а викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Керуючись ст.ст. 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22.07.2015 - без змін.

Головуючий суддяБорденюк Є.М.
Судді:Вовк І.В.
Могил С.К.