ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.10.15р. Справа № 904/7265/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Такт", м. Дніпропетровськ

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Раміра Люкс", м. Дніпропетровськ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного Управління Міндоходів у Дніпропетровській області, м. Дніпропетровськ

про визнання договору поставки № 2204-Т від 06.05.2014 року недійсним

Суддя Колісник І.І.

Представники:

від позивача: Бичков В.В., довіреність № 33 від 13.01.2015 року, представник;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Такт" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Раміра Люкс" про визнання недійсним укладеного між ними договору поставки № 2204-Т від 06.05.2014 року.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує актом планової виїзної перевірки ТОВ "Такт" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року згідно з якою стосовно оскаржуваного позивачем договору Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області зроблений висновок про використання та реалізацію позивачем товару не його контрагенту за оскаржуваним договором - ТОВ "Раміра Люкс", а невстановленим особам.

За таких обставин, не визнаючи зі свого боку будь-яких порушень під час укладання та поставки товару за вказаним договором, позивач вважає наявними у діях відповідача по відношенню до нього факту обману.

У якості правових підстав позову позивач посилається, окрім іншого, на статті 203, 215 Цивільного кодексу України.

У судових засіданнях представник позивача надав пояснення, аналогічні за змістом позову.

Третя особа надала письмове пояснення від 08.09.2015 року відповідно до якого підтвердила встановлені під час перевірки ТОВ "Такт" порушення:

- п/п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 351383,00 грн.;

- п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 1227864,00 грн., у т.ч.: січень 2014 року - 15904,00 грн., лютий 2014 року - 978324,00 грн., березень 2014 року - 14721,00 грн., квітень 2014 року - 23520,00 грн., травень 2014 року - 31996,00 грн., червень 2014 року - 6019,00 грн., липень 2014 року - 58645,00 грн., червень 2014 року - 6019,00 грн., липень 2014 року - 58645,00 грн., серпень 2014 року - 42596,00 грн., жовтень 2014 року - 40098,00 грн., листопад 2014 року - 16041,00 грн.

За результатами перевірки податковою інспекцією винесені податкові повідомлення-рішення від 07.08.2015 року № з ПДВ на загальну суму1840905,00 грн., № з податку на прибуток на загальну суму 527054,50 грн., № - зменшено від'ємне значення з ПДВ на суму 27101,00 грн.

Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав правову позицію, викладену у акті перевірки. У останнє судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 09.09.2015 року (а.с. 77 том 1).

Відповідач письмового відзиву на позов не надав, у судове засідання повноважного представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог статті 64 Господарського процесуального кодексу України за адресою, зазначеною у позові, яка збігається з адресою місцезнаходження відповідно до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.08.2015 року (а.с. 50 - 52 том 1).

Направлена судом на адресу відповідача ухвала суду повернута підприємством зв'язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

За змістом підпункту 3.9.1. пункту 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 (із змінами і доповненнями) "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

У разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, а також беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно зі статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Ухвалою господарського суду від 17.08.2015 року порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 09.09.2015 року, після чого розгляд справи відкладався на 05.10.2015 року.

У судовому засіданні 05.10.2015 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані до матеріалів справи докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

06.05.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Такт" (далі - Постачальник, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Раміра Люкс" (далі - Покупець, Відповідач) було укладено договір постачання товару № 2204-Т (далі - Договір) відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов'язується поставляти і передавати у власність покупця металопрокат (далі - товар), а покупець зобов'язується своєчасно сплачувати і приймати цей товар на умовах, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 2.1. договору найменування, асортимент товару, об'єм партії, що поставляється, ціна за одиницю товару, ціна партії товару, умови постачання партії товару узгоджуються сторонами в специфікації або у рахунку-фактурі, які додаються до цього договору і є його невід'ємною частиною.

Загальна сума цього договору визначається як наростаюча сума за всіма поставками згідно зі специфікацією або з рахунком-фактурою протягом усього терміну дії цього договору (пункт 3.1. договору).

Покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у специфікації або у рахунку -фактурі, які додаються до цього договору і є його невід'ємною частиною (пункт 3.2. договору).

За змістом пунктів 3.3., 3.4. договору оплата вартості товару в об'ємі партії постачання, вказаного у специфікації або у рахунку-фактурі - 100% передоплата, яка здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у цьому договорі або у додатковій угоді до нього.

Датою платежу є дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (пункт 3.4. договору).

Пунктом 4.1. договору сторони передбачили поставку товару на умовах EXW (склад постачальника, м. Дніпропетровськ) згідно Міжнародних правил торгівельних термінів "Інкотермс 2000", якщо інша умови постачання не погоджені сторонами у специфікації.

Відповідно до узгодженої сторонами специфікації № 1 від 06.05.2014 року до договору сторони передбачили поставку позивачем на користь відповідача протягом травня 2014 року продукції (металопрокат) на загальну суму 200 052,04 грн. з ПДВ на умовах 100% передоплати. При цьому умовами постачання є EXW (склад постачальника, м. Дніпропетровськ) /а.с. 26 том 1/.

На підставі виставленого позивачем рахунку № СФ-006309 від 06.05.2014 року відповідач того ж дня за платіжним дорученням № 52 від 06.05.2014 року здійснив передоплату на суму 200 052,04 грн. (а.с. 28, 29 том 1).

За довіреністю № 050601 від 06.05.2014 року, дійсною до 15.05.2014 року, директором відповідача було отримано за видатковою накладною № РН-004653 від 06.05.2014 року передбачену специфікацією № 1 продукцію на загальну суму 200 052,04 грн (а.с. 38, 39 том 1).

Відповідно до узгодженої сторонами специфікації № 2 від 07.05.2014 року до договору сторони передбачили поставку позивачем на користь відповідача протягом травня 2014 року продукції (металопрокат) на загальну суму 200 625,76 грн. з ПДВ на умовах 100% передоплати. При цьому умовами постачання є EXW (склад постачальника, м. Дніпропетровськ) /а.с. 35 том 1/.

На підставі виставленого позивачем рахунку № СФ-006397 від 07.05.2014 року відповідач того ж дня за платіжним дорученням № 53 від 07.05.2014 року здійснив передоплату на суму 200 625,04 грн. (а.с. 36 - 38 том 1).

За довіреністю № 050701 від 07.05.2014 року, дійсною до 16.05.2014 року, директором відповідача було отримано за видатковою накладною № РН-004655 від 07.05.2014 року передбачену специфікацією № 2 продукцію на загальну суму 200 625,76 грн. (а.с. 38, 39 том 1).

У період з 05.06.2015 року по 03.07.2015 року Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області проводилася планова виїзна перевірка ТОВ "Такт" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року.

За результатами було складено акт № 2151/22-02/21858879 від 10.07.2015 року згідно з яким на підставі перевірки документів, що стосуються договору № 2204-Т від 06.05.2014 року між ТОВ "Такт" і ТОВ "Раміра Люкс" встановлено, окрім іншого, здійснення господарських операцій з поставки продукції за видатковою накладною № РН-004653 від 06.05.2014 року на суму 200 052,04 грн. та за видатковою накладною № РН-004655 від 07.05.2014 року на суму 200 625,76 грн., відображеними позивачем у своєму бухгалтерському та податковому обліку.

У акті зазначено, що документи з транспортування до перевірки позивачем не надано.

При цьому за даними інформаційної бази - Інтегрованої інформаційної системи ДПС "Податковий блок" встановлено, що ТОВ "Раміра Люкс" знаходиться на обліку в ДПІ 462 - у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС України, стан 0. Вид діяльності - 41.10 - Організація будівництва будівель. Зазначений вид діяльності не має відношення до операцій купівлі-продажу металопрокату. При проведенні аналізу наявної в ДПІ інформації також встановлено, що у ТОВ "Раміра Люкс" відсутні виробничі потужності, транспортні засоби, трудові ресурси, що ставить під сумнів факт здійснення останнім господарської діяльності і дає підстави йому вважати, що товар було списано позивачем без наявності усіх первинних документів.

У ході перевірки податкова інспекція дійшла висновку про відсутність реальної можливості поставок товару (металопрокату) підприємством "Такт" контрагенту-покупцю ТОВ "Раміра-Люкс", а проданий позивачем товар є фактично реалізованим невстановленим особам.

Зазначені висновки податкової інспекції позивачем покладені в основу свого обгрунтування обману з боку відповідача, що на думку позивача свідчить про недійсність укладеного між ними договору і є причиною виникнення спору.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, зокрема шляхом визнання правочину недійсним.

За змістом частини другої статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, у тому числі шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб (частина друга статті 207 Господарського кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України (частина перша статті 215 Цивільного кодексу України).

За частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За частинами першою, другою статті 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з частиною першою статті 229 цього Кодексу істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року (із змін. і доп.) "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Отже, з урахуванням викладеного та підстав позову юридичне значення у вирішенні спору у цій справі мають докази на підтвердження умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману стосовно: правової природи спірного договору, прав відповідача (повноважень, правоздатності тощо), у тому числі щодо укладення спірного договору.

Згідно з частиною першою статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виконання спірного договору поставки сторонами не оспорюється.

Частиною четвертою статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що умови договорів поставки повинні викладатися сторонами відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс".

Пунктом 10.2. договору сторони встановили, що при тлумаченні цього договору застосовуються Міжнародні правила торгівельних термінів "Інкотермс 2000".

Відповідно до правил Інкотермс 2000 термін EXW («Франко завод»), застосований у спірному договорі, означає, що продавець вважається таким, що виконав свої обов'язки з поставки, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві або у іншому названому місті (наприклад: на заводі, фабриці, складі і т.п.). Продавець не відповідає за завантаження товару на транспортний засіб, а також за митне очищення товару для експорту.

Даний термін покладає, таким чином, мінімальні обов'язки на продавця і покупець повинен нести усі витрати і ризики у зв'язку з перевезенням товару від підприємства продавця до місця призначення. Однак, якщо сторони бажають, щоб продавець взяв на себе обов'язки із завантаження товару на місці відправки і ніс усі ризики за таке відвантаження, то це повинно бути чітко обумовлено у відповідному доповненні до договору купівлі-продажу. Цей термін не може застосовуватися, коли покупець не в змозі виконати прямо чи опосередковано експортні формальності. У цьому випадку повинен застосовуватися термін FCA, за умови, що продавець погодиться нести витрати і ризики за відвантаження товару.

За таких обставин обов'язки позивача як продавця щодо організації доставки, перевезення вантажу відсутні, так само як і відсутні його право на перевірку, а обов'язок відповідача на доведення своїх можливостей самостійно, за рахунок власних ресурсів (трудових, виробничих тощо) забезпечити виконання його обов'язку прийняти від покупця договірну продукцію.

Чинне законодавство не забороняє господарюючому суб'єкту користуватися послугами перевізників, експедиторів, укладаючи із сторонніми організаціями відповідні договори (перевезення, договори про надання транспортно-експедиторських послуг, доручення тощо).

Позивач не зобов'язаний за законом відповідати за організацію та здійснення відповідачем як господарюючим суб'єктом підприємницької діяльності, а також за забезпечення ним належного обліку господарських операцій.

Належних та допустимих доказів, які б ставили під сумнів укладення договору поставки продукції за участю саме відповідача позивач суду не надав.

Посилання позивача тільки на акт перевірки податкової інспекції з висновками про неможливість реалізації позивачем товару за спірним договором контрагенту-покупцю ТОВ "Раміра-Люкс", який зроблений фіскальним органом лише на підставі первинних документів позивача та інформаційної бази - Інтегрованої інформаційної системи ДПС "Податковий блок" стосовно ТОВ "Раміра Люкс" без перевірки первинних документів останнього, не доводить обману і тим більше умислу з боку ТОВ "Раміра Люкс" на введення позивача в оману під час укладення спірного договору щодо поставки продукції не йому, а іншим, невстановленим особам.

З огляду на викладене позов задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 1 218,00 грн. покладається на позивача.

Керуючись статтями 4, 32-34, 36, 43-44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.10.2015 року.

Суддя І.І. Колісник