РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2015Справа №909/893/15

за позовом Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про спонукання до укладення договору реструктуризації

Суддя Полякова К.В.

Представники:

від позивача: Нищей Н.Ю. (дов.№20/870 від 18.06.2015),

від відповідача: Ященко Р.Ю. (дов. №14-135 від 13.05.2014),

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд господарського суду міста Києва передано позов Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про спонукання до укладення договору реструктуризації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у Позивача тяжке фінансове становище, а також те, що Відповідач зобов'язаний укласти договір реструктуризації заборгованості відповідно до ст. 10 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 порушено провадження у справі №909/893/15 та призначено її до розгляду на 03.09.2015 року.

У судовому засіданні 03.09.2015 оголошено перерву до 01.10.2015 року.

Представник позивача під час судового засідання просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, надані у судових засіданнях, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та Публічним акціонерним товариством «НАК «Нафтогаз України» укладено ряд договорів на купівлю-продаж природного газу.

Згідно умов укладених договорів, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» зобов'язується передати у власність ДМП «ІФТКЕ» імпортований природній газ для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними та бюджетними організаціями, а ДМП «ІФТКЕ» зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах Договорів.

Внаслідок несвоєчасної та неповної оплати за поставлений газ, що викликано скрутним фінансовим становищем, заборгованість за поставлений природній газ станом на 01.08.2014 року становить 41 281 085,90 грн.

Відсутність грошових коштів на здійснення погашення заборгованості перед відповідачем позивач пов'язує із заборгованістю контрагентів за надані послуги з теплопостачання перед ДМП «Івано- Франківськтеплокомуненерго», яка станом на 01.07.2015 складає 70 242 250,33 грн.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст.31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

Пунктом 4 ст. 31 Закону передбачено, що у разі встановлення органом місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг.

Так, станом 01.06.2015 невідшкодована різниця в тарифах складає 33,1 млн. грн.

Отже, зважаючи на дані обставини, а також на те, що договори про купівлю-продаж природного газу укладені для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, дебіторська заборгованість яких перед підприємством станом на 01.07.2015 становить 32 084 020,20 грн., вина позивача в порушенні договірних зобов'язань на його думку відсутня.

Відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання», Указу Президента України від 10 вересня 2014 року № 715 «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», постанови Кабінету Міністрів України від 18 червня 2014 року №217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу», Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг затверджено реєстр, згідно якого, щомісячно, з листопада 2014 року, встановлюються нормативи перерахування коштів гарантованому постачальнику за природній газ, відповідно, з рахунку ДМП «ІФТКЕ» знімаються кошти на погашення заборгованості перед НАК «Нафтогаз Україна» в повному обсязі.

Позивач стверджує, що стягнення заборгованості з ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в примусовому порядку шляхом накладення арешту на розрахункові рахунки та майно призведе до повного зупинення статутної діяльності підприємства, невиплати працівникам підприємства заробітної плати, унеможливить надання послуг з теплопостачання фізичним та юридичним особам, несплати обов'язкових платежів до бюджету, що призведе до зупинення підприємства.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» держаним, комунальним підприємствам, а також господарським товариствам, у статутних фондах яких частка держави становить більше ніж 50 відсотків, які відносяться до підприємств паливно-енергетичного комплексу та внесені до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, дозволяється без отримання додаткових погоджень з державними органами, уповноваженими управляти зазначеними підприємствами, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей терміном до двадцяти років з дати укладення відповідних договорів про реструктуризацію заборгованості з відстрочкою погашення заборгованості до двох років дії таких договорів та сплатою протягом наступних років щомісячно рівними частинами.

Згідно з Наказом Мінпаливенерго України від 10.11.2005р. №568 ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 28 листопада 2005 року внесено до реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» (копія виписки з Реєстру додається).

Використовуючи право, гарантоване чинним законодавством, на укладення договору реструктуризації, з метою врегулювання договірних відносин з постачальником природного газу та стабілізування фінансового стану підприємства позивача, останній звернувся до ПАТ «НАК «Нафтогаз України» з листом №20/914 від 25.06.2015, в якому просили укласти договір реструктуризації заборгованості у розмірі 62 749 053,38 грн.

Оскільки, ПАТ «Нак «Нафтогаз України», у своїй відповіді на лист, повідомив про відмову в укладенні договору реструктуризації боргу у зв'язку з відсутністю фінансових можливостей Компанії, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулось із даним позовом до суду, у межах якого просить зобов'язати відповідача укласти договір реструктуризації.

У своєму відзиві відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказує, що відсутність субвенцій з державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах не є підставою звільнення Позивача від передбаченої договором господарсько-правової відповідальності. А тому важкий фінансовий стан Позивача не може бути підставою для укладання договору реструктуризації заборгованості.

Також відповідач зауважує, що у відповідності до звіту про фінансові результати за 2014 рік за невиконання зобов'язань контрагентами, в даному випадку таких, як ДМП «Івано- Франківськтеплокомуненерго» збиток Компанії складає понад 85 мільярдів грн.

Відповідач акцентує, що Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Тобто, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», як державне підприємство, є об'єктом, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави. За спірними договорами постачався імпортований природний газ, який Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» закуповує за зовнішньоекономічними контрактами, якими встановлені чіткі строки розрахунків за поставлений газ, а також жорсткі санкції за порушення цих строків, аж до припинення постачання природного газу на територію України, що майже і сталося 01 січня 2006 року, 01 січня 2009 року та 16 червня 2014 року. До того ж, бюджетом України та фінансовим планом Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», який затверджений Кабінетом міністрів України, не передбачені фінансові можливості для реструктуризації заборгованості ДМП «Івапо-Франківськтеплокомупенерго».

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статті 174 Господарського суду України однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, серед яких вказано й договори, визначено також ст. 11 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України господарсько-договірними зобов'язаннями є майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами -юридичними особами на підставі господарських договорів. Частиною 7 цієї статті передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положення аналогічного змісту містяться й у ч. 2 ст. 180 Господарському кодексі України. Пунктом 8 цієї ж статті визначено, що у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт), повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України).

Порядок укладення договорів, що породжують майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання, регулюється Господарським кодексом України.

Виходячи зі змісту глави 20 Господарського кодексу України, в основу формування договірних зобов'язань покладений принцип вільного волевиявлення, відповідно до якого вирішення судом неврегульованих умов, що виникли при укладенні договору, можливо лише за спільною згодою всіх сторін.

Частиною 3 ст. 179 Господарського Кодексу України встановлено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10.1. ст.10 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», передбачено, що державним, комунальним підприємствам, а також господарським товариствам, у статутних фондах яких частка держави становить більше ніж 50 відсотків, які відносяться до підприємств паливно-енергетичного комплексу та внесені до Реєстру, дозволяється без отримання додаткових погоджень з державними органами, уповноваженими управляти зазначеними підприємствами, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей терміном до двадцяти років з дати укладення відповідних договорів про реструктуризацію заборгованості з відстрочкою погашення заборгованості до двох років дії таких договорів та сплатою протягом наступних років щомісячно рівними частками.

Вищезазначений Закон не містить прямої вказівки щодо обов'язку Відповідача укладати з Позивачем договір реструктуризації заборгованості.

Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання забезпечується договором або законом. Отже, укладення договору може мати місце виключно за волею сторін.

Оскільки воля в однієї зі сторін відсутня, а обов'язковість укладення договору на його умовах позивачем не доведена, позовні вимоги на думку господарського суду належним чином не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За приписами статті 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про спонукання до укладення договору реструктуризації - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 01.10.2015 року.

Повне рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 06.10.2015 року

Суддя К.В. Полякова