РІШЕННЯ

06.10.2015Справа №910/24213/15
Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., при секретарі судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/24213/15

за позовом публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Енергостройінвест», м. Київ,

про визнання договору недійсним,

за участю представників:

позивача - Харитонова М.І. (довіреність від 11.02.2013 № 17/10);

відповідача - Семенюк В.В. (довіреність від 21.05.2014 № б/н).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь» (далі - ПАТ «Енергомашспецсталь») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним договору від 08.11.2013 № 15/1218 (далі - Договір), укладеного ПАТ «Енергомашспецсталь» і товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Енергостройінвест» (далі - ТОВ «ТД Енергостройінвест»).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2015 порушено провадження у справі; призначено судовий розгляд на 06.10.2015.

06.10.2015 позивач подав суду клопотання про долучення до матеріалів справи документів на виконання вимог ухвали суду.

06.10.2015 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів позивача. Також, відповідач просив суд покласти на позивача судові витрати понесені ним, а саме 5 200 грн. витрат на послуги адвоката.

Представник позивача у судовому засіданні 06.10.2015 надав пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.10.2015 надав пояснення по суті спору; проти задоволення позовних вимог заперечив повністю.

У судовому засіданні 06.10.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складався протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

08.11.2013 ПАТ «Енергомашспецсталь» (покупець) та ТОВ «ТД Енергостройінвест» (постачальник) укладено Договір, за умовами якого:

- постачальник передає у власність покупцю, а покупець приймає і оплачує товар (продукцію), загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю та загальна вартість, виробник якого, визначається сторонами у специфікації, яка є невідємною частиною Договору (пункт 1.1 Договору);

- Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і скріплення печатками (пункт 13.1 Договору);

- строк дії договору до 31.12.2015 (пункт 13.2).

Договір підписано уповноваженими особами, а саме, від позивача - генеральним директором Єфимовим Максимом Вікторовичем, який діяв на підставі статуту, та від відповідача - директором Гореликом Віктором Івановичем, який діяв на підставі статуту, та скріплено печатками.

Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, укладений позивачем і відповідачем договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Позивач просив суд визнати Договір недійсним, посилаючись на те, що: до позивача надійшла інформація щодо сумнівності реального здійснення господарської діяльності відповідачем; під час перевірки відповідача податковими органами встановлено відсутність необхідних умов для його господарської діяльності; отже, реальність фінансово-господарської діяльності відповідача поставлена під сумнів податковими органами; вказане може вплинути на репутацію позивача, що, у свою чергу, вплине на відносини з контрагентами та податковими органами.

Позивач вважає, що договір підлягає визнанню недійсним, оскільки не був реально спрямований на виникнення обумовлених ним правових наслідків.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Посилання позивача на частину п'яту статті 203 ЦК України є безпідставним та спростовується документами, поданими сторонами, що підтверджують належне виконання постачальником та покупцем умов Договору та настання реальних наслідків.

Такими наслідками, зокрема є: поставка товару постачальником покупцю, його отримання та здійснення фактичних розрахунків.

Що ж до інформації отриманої позивачем, то ПАТ «Енергомашспецсталь» не подало суду жодного документального підтвердження існування вказаної інформації.

Посилання позивача на введення його в оману під час укладання оспорюваного правочину також є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Позивач не довів у чому саме полягав обман відповідача, не підтвердив наявність умислу, тощо.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для визнання Договору недійсним.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Що ж до витрат, понесених відповідачем, а саме, оплата послуг адвоката, то слід вказати таке.

Частиною першою статті 44 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

В підтвердження понесення витрат на послуги адвоката, відповідач подав суду такі документи: договір про надання правової допомоги від 21.02.2014 № 44/1, укладений адвокатським бюро «Лихопьок Д.П.» та відповідачем; платіжне доручення від 02.10.2015 № 894 на суму 5 200 грн.; акт про надання послуг-правової допомоги від 06.10.2015.

Разом з тим, готував відзив та приймав участь у судовому засіданні працівник адвокатського бюро, а не адвокат як це передбачено статтею 44 ГПК України.

З огляду на викладене підстав для покладення, понесених відповідачем, судових витрат на позивача не вбачається.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 12.10.2015.

Суддя І.Д. Курдельчук