РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2015№910/20129/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Грабовської А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/20129/15

за позовом приватного акціонерного товариства «Інформаційні комп'ютерні системи», м. Київ,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Сап Україна», м. Київ,

про визнання недійсним пункту 4.5 договору від 27.09.2013 № 31-ркп/2013,

за участю представників:

позивача - Гуринець В.О. (довіреність від 05.05.2015 №3089);

відповідача - Грищенка О.М. (довіреність від 19.11.2014 №б/н).

Приватне акціонерне товариство «Інформаційні комп'ютерні системи» (далі - ПрАТ «Інформаційні комп'ютерні системи») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Сап Україна» (далі - ТОВ «Сап Україна») про визнання недійсним пункту 4.5 Договору від 27.09.2013 № 31-рпк/2013 про надання права користування Програмним забезпеченням SAP з супроводу SAP Enterprise Support Програмного забезпечення SAP (далі - Договір).

Позовні вимоги мотивовано тим, що: Договір містить положення про те, що всі питання, що прямо не врегульовані сторонами в ньому, регулюються партнерською угодою PartnerEdge з партнером від 01.10.2011 VAR № SAP 53-РЕ/2011 (Партнерська угода), проте Партнерська угода, а саме Доповнення 4.1, не містить умов щодо порядку та строків усунення недоліків у наданих послугах; у пункті 4.5 Договору вказано, що рахунок виставляється на початку кожного кварталу і підлягає оплаті партнером не пізніше останнього дня відповідного кварталу, в якому надаються послуги (пункт 4.5 Договору) отже, відповідно до умов Договору плата за послуги з підтримки програмного забезпечення здійснюється партнером в порядку передплати; відповідачем неодноразово послуги надавались неякісно та не у повному обсязі, з порушенням порядку та строків їх надання; у зв'язку з наведеним позивач просить суд на підставі, зокрема, частин першої і п'ятої статті 203 та статті 215 ЦК України визнати пункт 4.5 Договору недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.08.2015 порушено провадження у справі.

Відповідач 14.09.2015 подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив таке: виконання та дотримання Договору, зокрема його пункту 4.5, відбувалось з моменту його укладання до 01.04.2015 і жодних заперечень під час його дії у сторін не було; з 01.04.2015 будь-які договірні відносини між позивачем та ТОВ «Сап Україна» припинились, тому є безпідставними вимоги про визнання недійсним пункту 4.5 Договору після його припинення; правомірність та обґрунтованість існування Договору визначена та встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 10.08.2015 у справі № 910/10378/15; ПрАТ «Інформаційні комп'ютерні системи» із аналогічного роду обґрунтуванням вже зверталося до суду із відповідним позовом, а саме рішенням господарського суду міста Києва від 27.08.2015 у справі № 910/16753/15 та рішенням від 10.08.2015 у справі № 910/17221/15 у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Інформаційні комп'ютерні системи» відмовлено.

05.10.2015 представник позивача подав суду заяву про залучення до участі у справі компанії Verum Capital SRL (адреса: Молдова, м. Чісінау, вул. Мунсесті 623, MD-2029, ідентифікаційний код 663) як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Клопотання мотивовано тим, що Договір укладений сторонами в рамках Партнерської угоди, проте, ні Договір, ані партнерська угода не містять положень щодо порядку усунення недоліків у наданих послугах, у зв'язку з чим права кінцевого користувача компанії Verum Capital SRL на отримання належним чином наданих послуг з підтримки програмного забезпечення порушуються, і позивач не має можливості захистити його права, крім того, пункт 4.5 Договору передбачає передплату за послуги, що по факту ще не були прийняті ні позивачем, ані кінцевим користувачем.

Частиною першою статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, зокрема, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

У частині другій вказаної статті зазначено, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

З аналізу наведених у клопотанні підстав для залучення Verum Capital SRL як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача судом встановлено, що договірні відносини позивача та відповідача ніяким чином не впливають на права або обов'язки Verum Capital SRL, а отже в задоволенні клопотання слід відмовити.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.10.2015 відмовлено ПрАТ «Інформаційні комп'ютерні системи» у задоволенні клопотання про відвід суду.

05.10.2015 представник позивача також подав суду клопотання про призначення колегіального розгляду справи у зв'язку з її складністю та з метою повної та всебічної оцінки доказів.

Відповідно до частини першої статті 46 ГПК України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Таким чином, ГПК України не пов'язує право суду призначати колегіальний розгляд справи лише з певним колом обставин, які на думку сторін, свідчать про складність справи.

Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про призначення колегіального розгляду справи, та зробити мотивований висновок щодо складності справи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення розгляду справи у складі колегії суддів.

Представник позивача в судовому засіданні 12.10.2015 надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі; представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

27.09.2013 ТОВ «Сап Україна» (SAP) та ПрАТ «Інформаційні комп'ютерні системи» (партнер) укладено Договір, за умовами якого:

- за Договором SAP надає партнеру на необмежений термін невиключні майнові права інтелектуальної власності, а саме: право на використання об'єкта інтелектуальної власності програмного забезпечення SAP (далі - права використання) і відкривають послуги з супроводу (технічної підтримки) програмного забезпечення SAP, а партнер зобов'язується оплатити вищезазначені права та послуги, відповідно до умов Договору (пункт 1.1 Договору);

- Договір вступає в силу з дати його підписання і діє (пункт 2.1);

- партнер сплачує SAP вартість отриманих прав використання програмного забезпечення SAP у розмірі 41 918, 47 грн.(пункт 3.1 Договору);

- оплата вартості прав здійснюється в національній валюті України шляхом платежу на підставі рахунку SAP на дату, зазначену в додатку 1 до Договору (пункт 3.2 Договору);

- оплата послуг за супровід здійснюється щоквартально на підставі рахунків, виставлених відповідно до додатку №3 до Договору (пункт 4.4 Договору );

- рахунок виставляється на початку кожного кварталу і підлягає оплаті партнером не пізніше останнього дня відповідного кварталу (пункт 4.5 Договору);

- у разі несвоєчасного виконання грошового зобов'язання в строки, передбачені Договором, партнеру може нараховуватися пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, з простроченої суми за кожен день несвоєчасної оплати (пункт 5.4 Договору).

Як вбачається вказаний Договір є змішаним, тобто ліцензійним договором та договором про надання послуг.

Відповідно до частини першої статті 1109 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У частині першій статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що під час укладення Договору сторонами не було додержано вимог розумності та справедливості, що передбачені частиною першою статті 627 ЦК України, що прямо суперечить частині першій статті 203 ЦК України, крім того, як зазначає позивач, згідно з чинною редакцєю Договору позивач фактично здійснює передплату за послуги, проте Партнерська угода та Договір не передбачають жодних обов'язків відповідача щодо усунення можливих недоліків у наданих послугах, а також не передбачає механізмів та порядку їх усунення, що суперечить частині п'ятій статті 203 ЦК України, адже позивач реально позбавлений можливості контролювати якість отримуваних послуг.

У зв'язку наведеним ПрАТ «Інформаційні комп'ютерні системи» просить суд визнати недійсним пункт 4.5 Договору та встановити, що оплата за послуги здійснюється партнером після підписання обома сторонами акта приймання-передачі наданих послуг за відповідний квартал, протягом якого послуги надавалися відповідачем.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

За приписами статей 203 і 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У частині п'ятій вказаної статті зазначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У пункті 4.5 Договору вказано, що рахунок виставляється на початку кожного кварталу і підлягає оплаті партнером не пізніше останнього дня відповідного кварталу, в якому надаються послуги.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (стаття 3 ЦК України). Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною першою статті 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи вказаний акт скріплений печатками юридичних осіб та засвідчений підписами уповноважених представників сторін, крім того, на виконання умов Договору сторонами вчинялися обумовлені ним дії, зокрема ТОВ «Сап Україна» надавало позивачу невиключні майнові права інтелектуальної власності, а останній зобов'язався на умовах Договору сплачувати їх вартість.

Як зазначає відповідач, впродовж дії Договору позивач не мав претензій з приводу виконання умов Договору, що і підтверджується матеріалами справи; оскільки позивачем не подано суду доказів звернення ПрАТ «Інформаційні комп'ютерні системи» до ТОВ «Сап Україна» з проханням усунути недоліки, які, на думку позивача, мають місце бути під час виконання відповідачем умов Договору.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини четвертої статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

У зв'язку з фактичним виконанням сторонами умов Договору господарський суд міста Києва дійшов до висновку, що пункт 4.5 Договору не суперечить чинному законодавству України та не підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (частина перша статті 32 ГПК України).

Позивач не надав до суду жодних доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів належними доказами, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були не додержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою та п'ятою статті 203 ЦК України, та не довів обставин, передбачених частиною першою статті 230 ЦК України, з наявністю яких закон пов'язує визнання правочину недійсним, а відтак суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання Договору недійсним задоволенню не підлягають.

Разом з тим, слід зазначити, що з 01.04.215 договірні відносити сторін припинено з ініціатива позивача.

Отже, визнання недійсним пункту 4.5 правочину, який припинив свою дію, є недоцільним.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.10.2015.

Суддя О. Марченко