ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2015 року Справа № 912/178/15-г

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Орєшкіної Е.В. (доповідач)

суддів: Кузнецової І.Л., Подобєда І.М.,

секретар судового засідання: Валяр М.Г.,

представники сторін:

від позивача представник у судове засідання не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1, представник, договір про надання правової допомоги № 8/15 від 23.01.2015року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Кіровоградської області від 09.07.2015 року у справі №912/178/15-г

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальна база 1608", м.Миколаїв

до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Кіровоград

про стягнення 154 000 грн.

В С Т А Н О В И В:

В січні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "Універсальна база 1608" (надалі - ТОВ "Універсальна база 1608") звернулось до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі - ФОП ОСОБА_2) на свою корись 154 000 грн. збитків та 3 654 грн. понесених витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про додаткове обґрунтування та уточнення позову від 25.02.2015 року (а.с.63 т.1), мотивовано порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором перевезення, що полягає у невиконанні свого обов'язку з доставки вантажу в пункт призначення та його врученні отримувачу.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 09.07.2015 року у справі №912/178/15-г (суддя Тимошевська В.В.) позов задоволено, з ФОП ОСОБА_2 на користь ТОВ "Універсальна база 1608" стягнуто 154 000 грн. збитків та 3 080 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, просить Дніпропетровський апеляційний господарський суд його скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає їх необґрунтованими та безпідставними.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення присутніх в судових засідан-нях представників сторін, дослідивши матеріали справи, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (п.1 ст.626 Цивільного кодексу України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного ко-дексу України).

Позивач посилається на укладення з відповідачем договору транспортного перевезення № 0512/01 та договору-замовлення № 0512/01 від 05.12.2014 року, за умовами яких ФОП ОСОБА_2 (перевізник) зобов'язався надати ТОВ "Універсальна база 1608" (замовнику) послуги по перевезенню вантажу, зокрема цукру в мішках в кількості 22 т.

Відповідач, в свою чергу, укладення таких договорів заперечив, вказуючи на те, що дані договори ним не підписувались та печаткою не скріплювались.

За твердженням позивача договір транспортного перевезення № 0512/01 та договір-замовлення № 0512/01 від 05.12.2014 року укладено між сторонами через засоби електронного зв'язку. Так, відповідно до письмових пояснень посадової особи ТОВ "Універсальна база 1608", долучених до матеріалів справи (а.с.73 т.1), після телефонних переговорів з відповідачем, було оформлено для підписання договір перевезення та заявку, які направлено 05.12.2015 року на електронну адресу, з якої попередньо було отримано копії реєстраційних документів на ФОП ОСОБА_2 на автомобіль та водія ОСОБА_4 В подальшому такі договори, а саме договір транспортного перевезення №0512/01 та договір-замовлення № 0512/01 від 05.12.2014 року, були надісланні на електронну адресу відповідної посадової особи позивача з підписом та печаткою ФОП ОСОБА_2 Дані договори роздруковано позивачем, підписано, скріплено печаткою та долучено до матеріалів справи (а.с.156-159 т.1).

На підтвердження наведених вище обставин щодо листування через електронну пошту позивачем надано до матеріалів справи роздруківки з мережі Інтернет (а.с. 94-99 т.1).

Згідно ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Положення ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Між тим, як слідує з наданих позивачем пояснень, оформлений для підписання договір транспортного перевезення №0512/01 та договір-замовлення № 0512/01 від 05.12.2014 року був направлений відповідачеві електронною поштою без підпису позивача. Вказані договори були повернуті позивачеві з підписом і печаткою відповідача, однак після їх підписання позивачем такі договори на адресу відповідача не надсилались.

Отже, як правильно зазначив місцевий господарський суд, між сторонами не відбувся обмін підписаними договорами, а тому в господарського суду відсутні підстави вважати, що між ними досягнуто згоди щодо істотних умов договору, викладених в договорі транспортного перевезення №0512/01 та в договорі-замовлення № 0512/01 від 05.12.2014 року, у зв'язку з чим такі договори укладеними не є.

Правила ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускають укладен-ня господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 2 ст. 307 Господарського кодексу України унормовано, що договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Аналогічні положення містяться в частині 3 ст. 909 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами)).

У наданих до суду письмових поясненнях від 10.02.2015 року (а.с.34-36 т.1) відповідач повідомив, що 05.12.2014 року в телефонному режимі прийняв до виконання замовлення на перевезення 06.12.2014 року цукру з м. Гайсин Вінницької області та передав замовнику дані по водію на повідомлену ним адресу електронної пошти. Виконання замовлення доручив водію ОСОБА_4, який працював у відповідача за трудовим договором від 27.10.2014 року (а.с.117-118 т.1). Автомобіль, яким здійснювалось перевезення, перебуває в оренді відповідача згідно нотаріально посвідченого договору від 29.04.2014 року (а.с.81-83 т.1). На перевезення вантажу оформлено товарно-транспортну накладну № ОГ-7188 від 06.12.2014 року (а.с. 22, 111 т.1).

Згідно ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань (ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України).

З матеріалів справи слідує, що на підставі договору поставки № Z340044 від 29.08.2011 року ТОВ "Універсальна база 1608" (покупецем) придбано у ТОВ "Продовольча компанія "Зоря Поділля" (постачальника) товар (цукор) в кількості 22 т загальною вартістю 154 000 грн. (а.с.9-14 т.1). За вказаний товар позивачем 05.12.2014 року здійснено оплату в розмірі 154 000 грн. згідно платіжного доручення № 3678 ( а.с.15 т.1).

Позивач подав ТОВ "Продовольча компанія "Зоря Поділля" заявку на відвантаження товару (цукру в кількості 22 т) від 05.12.2014 року № 0512/03, в якій зазначив відомості щодо автомобіля та водія ОСОБА_4 (а.с.113 т.1).

Завантаження товару відбулося 06.12.2014 року ТОВ "Продовольча компа-нія "Зоря Поділля" за місцем його знаходження - м. Гайсин Вінницька область вул. Плеханова, 150 в автомобіль ДАФ державний номер НОМЕР_1 з причепом, державний номер НОМЕР_2, водій - ОСОБА_4, про що складено товарно-транспортну накладну № ОГ-7188 від 06.12.2014 (а.с. 22, 111 т.1).

В подальшому, як зазначає відповідач у поясненнях від 10.02.2015 року, після завантаження автомобіля його супровід вівся в телефонному режимі та вантаж було доставлено 07.12.2014 року за повідомленою в телефоні адресою - на складську базу в с. Мильці Полтавської області, де і відбулося його розвантаження.

Натомість позивач стверджує, що вантаж ним не отримувався.

За правилами ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 918 Цивільного кодексу України завантаження (вивантаження) вантажу здійснюється організацією, підприємством транспорту або відправником (одержувачем) у порядку, встановленому договором, із додержанням правил, встановлених транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 Господарського кодексу України відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

В силу положень ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України перевізник зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу).

Товарно-транспортна накладна № ОГ-7188 від 06.12.2014 року не містить відмітки про вантажно-розвантажувальні операції.

В оскаржуваному рішення зазначено, що відповідач повідомляє про те, що доставив вантаж 07.12.2014 року в с. Мильці Полтавської області, однак жодного доказу на підтвердження вказаного не надає. Крім того, не підтверджує факт погодження з ТОВ "Універсальна база 1608" пункту розвантаження с. Мильці Полтавської області, тоді як діючі норми законодавства не передбачають можливість зміни вантажоодержувача вантажу за допомогою телефонного зв'язку; не надає доказів на підтвердження розвантаження вантажу, у тому числі за повідомленою в поясненнях адресою в с. Мильці Полтавської області, та не надає належних доказів того, що вантаж одержаний вантожоодержувачем, яким є позивач, або вантаж притриманий відповідачем, тоді як прийняття вантажу до перевезення та його належне завантаження в автомобіль відповідач не заперечує.

При цьому господарський суд відхилив доводи відповідача відносно того, що вантаж є отриманим позивачем згідно видаткової накладної № РНОО-145-03878 від 06.12.2014 року (а.с. 21, 110 т.1) із зазначенням того, що вказана видаткова накладна була оформлена постачальником ТОВ "ПК "Зоря Поділля" за договором №Z340044 від 29.08.2011 року, та що товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна.

Відповідно до ст. 314 Господарського кодексу України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини (ч. 1). За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає, у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає (ч. 3).

Згідно з приписами ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управною стороною, втрата або пошкодження її майна.

Відповідно до ч.1 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Складовими збитків є наявність збитків, протиправна поведінка боржника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками.

В силу ст. 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджено, що ФОП ОСОБА_2 не виконав свого зобов'язання по перевезенню вантажу і не доставив вантаж позивачеві, не підтвердив доставку і розвантаження вантажу в будь-якому пункті та не підтвердив наявність такого вантажу на час розгляду справи, а також не надав належних доказів, які б звільняли відповідача від відповідальності. Зазначив, що розмір збитків, які поніс позивач внаслідок втрати вантажу, підтверджується платіжним дорученням № 3678 від 05.12.2014 року на суму 154 000 грн., яким позивач оплатив за товар згідно рахунку СФ - 50456 від 03.12.2014 року за договором поставки № Z340044 від 29.08.2011 року, укладеним з ТОВ "Продовольча компанія "Зоря Поділля", з огляду на що дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З матеріалів справи слідує, що річчю (майном) про втрату якої заявив позивач є товар (22 т. цукру білого в мішках), придбаний ним по договору поставки № Z340044 від 29.08.2011 року, укладеному з ТОВ "ПК "Зоря Поділля".

Саме зазначений товар перевозився за ТТН №ОГ-7188 від 06.12.2014 року, надані примірники якої позивачем і ТОВ "ПК "Зоря Поділля" є ідентичними (а.с.22, а.с.111 т.1).

За змістом вищезазначеної накладної ТОВ "ПК "Зоря Поділля" товар завантажений на автотранспорт та одержаний водієм ОСОБА_4, замовником/вантажоодержувачем є позивач в особі представника ОСОБА_5, вантажовідправником є ТОВ "ПК "Зоря Поділля", перевізник та місце розвантаження - не визначені.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог про неотримання ним товару від перевізника подав ТТН з відсутньою відміткою про розвантаження, а також видаткову накладну № РНОО-145-03878 від 06.12.2014 року, згідно якої товар від ТОВ "ПК "Зоря Поділля" він не отримав (за відсутності підпису уповноваженої особи позивача ОСОБА_5 (а.с.21 т.1)).

Між тим, в ході судового розгляду зазначене твердження (докази) спростовані постачальником ТОВ "ПК "Зоря Поділля" наданими на вимогу суду матеріалами (а.с.104-113 т.1), якими підтверджено одержання цього ж товару позивачем в особі представника ОСОБА_5 за довіреністю №154 від 05.12.2014 року за тією ж видатковою накладною № РНОО-145-03878 від 06.12.2014 року (а.с.110 т.1).

Більш того, в процесі розгляду справи, за клопотанням відповідача та на вимогу суду надані також докази постачання 09.12.2014 року позивачем партії товару (22 т. цукру білого) ПАТ "Запорізький хлібокомбінат №1" за договором поставки №2711/01 від 27.11.2014 року, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000558 від 09.12.2014 року (а.с.90 т.1), тобто після здійснення спірного перевезення.

Зазначена видаткова накладна є первинним документом, яка згідно Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підтверджує факт здійснення господарської операції поставки товару, проміжним елементом якої була операція його перевезення.

Отже, у відповідності до ст.ст.33,34 Господарського процесуального кодексу України, поданими доказами підтверджена відсутність збитків, які є предметом позову, внаслідок чого колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст.99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 09.07.2015 року у справі №912/178/15-г скасувати.

Прийняти нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальна база 1608" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 1 540 грн. судового збору за перегляд судового рішення апеляційною інстанцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 16.10.2015 року

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя І.Л.Кузнецова

Суддя І.М.Подобєд