РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2015Справа №910/4233/15-г

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євросем"

про стягнення 648 717,31 грн.

та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Євросем" (відповідач за первісним позовом)

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом)

про визнання недійсним п.7.5 Договору поставки № КП 050314/1 від 05.03.14 р.

Головуючий суддя Селівон А.М.

судді Мудрий С.М.

Нечай О.В.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_3 - представник, довіреність №1997 від 02.03.2015;

Від відповідача: Шуляк О.В. - представник, довіреність б/н від 26.03.2015;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Євросем" про стягнення заборгованості за поставлену за Договором поставки №КП050314/1 від 05.03.14р. продукцію в сумі 648 717,31 грн., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 12 974,35 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати поставленого згідно умов Договору поставки № КП 050314/1 від 05.03.14 р. насіннєвого матеріалу, в результаті чого виникла заборгованість в сумі 65540,16 грн., яка проіндексована позивачем у відповідності до п. 5.5 вказаного Договору, та за наявності якої позивачем нараховано пеню, проценти за користування чужими грошовими коштами та штраф.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.02.2015 порушено провадження у справі № 910/4233/15 та призначено до розгляду на 08.04.2015.

08.04.2015 р. судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою суду від 17.04.15 р. розгляд справи відкладався на 13.05.15 р..

06.05.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява б/н від 06.05.2015 товариства з обмеженою відповідальністю "Євросем" (відповідач за первісним позовом) до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом) про визнання недійсним п.7.5 Договору поставки № КП 050314/1 від 05.03.2014.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 12.05.2015 порушено провадження за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Євросем" (відповідач за первісним позовом) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом) про визнання недійсним п.7.5 Договору поставки № КП 050314/1 від 05.03.14 р. та призначено до спільного розгляду з первісним позовом на 13.05.2015.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 13.05.1205 через відділ діловодства господарського суду м. Києва відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 01.04.2015, серед яких, зокрема, відзив на позовну заяву, в якому відповідач за первісним позовом заперечує проти позовних вимог, зазначаючи, що позивачем в обґрунтування правової позиції щодо нарахування суми індексації ціни товару не надано суду жодного доказу, який би свідчив про зміну ціни товару та зміну зростання) показників, що зумовлювали ціну товару, вказану в них (собівартість відповідної сільгосппродукції, зростання цін на ринку, затрати тощо), як того вимагає ч. 3 ст. 691 ЦК України.

Крій того, на думку відповідача за первісним позовом, позивачем не надано суду доказів того, що реалізований відповідачу товар придбаний постачальником за Євро. До того ж позивач за первісним позовом використовує дані про курс євро на міжбанківському ринку, взятий на сайті www.minfin.com.ua, де є показник BID та показник ASK, проте, сторони в Договорі не визначили, який саме показник підлягає застосуванню у формулі, отже, за твердженнями відповідача, у позивача відсутні правові підстави для нарахування проіндексованих сум.

Окрім того, відповідач зазначає, що застосування відповідальності у вигляді сплати процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами, передбаченої ст. 625 ЦК України, та одночасне стягнення процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами у розмірі, встановленому договором (ст. 536 ЦК України), є недопустимим, оскільки дані норми доповнюють одна одну і встановлюють одну й ту ж відповідальність. Отже, враховуючи умови пункту 7.5. Договору, яким передбачено за несвоєчасне виконання зобов'язання нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами на суму заборгованості у розмірі 0,5% від простроченої суми за кожен день, відповідач приходить до висновку, що нарахування процентів за спірним пунктом містить усі ознаки способу забезпечення виконання зобов'язання, тобто, санкції за порушення грошового зобов'язання, та за своєю правовою природою підпадає під визначення поняття пені, нарахування якої, в свою чергу, також передбачено пунктом 7.2.3. Договору.

При цьому, одночасне стягнення позивачем пені згідно пункту 7.2.3 Договору поставки № КП 050314/1 від 05.03.2014 та відсотків за користування чужими грошовими коштами згідно п.7.5 даного Договору стало підставою для звернення відповідача за первісним позовом із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним вказаного пункту Договору.

Також до початку судового засідання 13.05.15 р. представником відповідача через канцелярію суду подані додаткові письмові пояснення б/н від 13.05.2015, які судом долучені до матеріалів справи.

До початку судового засідання 13.05.1205 через відділ діловодства господарського суду м. Києва позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 27.03.15р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 13.05.2015 за клопотанням представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) продовжено процесуальний строк розгляду справи на 15 днів та відкладено розгляд справи на 28.05.2015.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 28.05.2015 р. провадження у справі зупинено до розгляду господарським судом Запорізької області по суті справи №908/3174/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євросем" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поставки №КП050314/1 від 05.03.2014р..

Оскільки рішенням господарського суду Запорізької області від 24.06.2015 у справі № 908/3174/15 відмовлено у задоволенні позову ТОВ "Євросем" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поставки № КП050314/1 від 05.03.2014 р., ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.07.2015 провадження у справі поновлено, розгляд справи призначено на 04.08.2015.

У судовому засіданні на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва з 04.08.2015 р. до 13.08.2015 р..

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 11.08.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником відповідача (за первісним позовом) подані пояснення № 4 б/н від 05.08.2015, в яких відповідач заперечує проти позовних вимог, зазначаючи, що з урахуванням п. 5.5. Договору індексації підлягають суми платежу, а не суми заборгованості (позивач проіндексував суму заборгованості станом на дату подання позовної заяви), тому суд повинен відмовити позивачеві в індексації суми заборгованості станом на 09.02.2015 (дату подання позовної заяви) за вказаною в договорі формулою і стягненні цієї суми.

Окрім того, відповідач (за первісним позовом) вважає, що сторони договору взагалі не передбачили сплату процентів на суму товарного кредиту, тобто на суму вартості товару, що передавався на умовах товарного кредиту, за період з моменту фактичного відвантаження товару до моменту сплати покупцем суми вартості товару, отриманого на умовах товарного кредиту, та не передбачили, що сплата нарахованих процентів здійснюється покупцем у строк, який визначається: датою погашення (сплати) товарного кредиту, або датою фактичного дострокового погашення товарного кредиту у випадку дострокового погашення товарного кредиту.

При цьому умовами п. 7.5. Договору сторони лише мали намір встановити відсотки, що підлягали б сплаті у відповідності до ст. 536 ЦК України, однак, фактично погодили відповідальність у вигляді сплати пені, яку також передбачили в п. 7.2.3. Договору, а відтак правовідносини сторін підпадають під правове регулювання ст. ст. 230 - 232 ГК України, на підставі яких з відповідача підлягає стягненню пеня у сумі 65,12 грн., розмір якої обчислений з урахуванням вимог ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 11.08.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником позивача подані заперечення на додаткові пояснення б/н від 05.08.2015

Заперечення на додаткові пояснення б/н від 05.08.2015 долучені судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2015 призначено колегіальний розгляд справи № 910/4233/15 у складі трьох суддів.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2015 для розгляду справи № 910/4233/15 визначено колегію суддів у складі: Селівон А.М. (головуючий), Нечай О.В., Шкурдова Л.М.

Ухвалою господарського суду м. Києва 14.08.2015 справу № 910/4233/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євросем" про стягнення 648 717,31 грн. та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Євросем" (відповідач за первісним позовом) до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом) про визнання недійсним п.7.5 Договору поставки № КП 050314/1 від 05.03.2014 прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду на 09.09.2015.

Відповідно до Розпорядження в.о. керівника апарату Господарського суду міста Києва № 04-23/1349 від 08.09.2015 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ для розгляду справи № 910/4233/15 у зв'язку з перебуванням судді Шкурдової Л.М. у відпустці визначено колегію суддів у складі: Селівон А.М. (головуючий), Мудрий С.М., Нечай О.В.,.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 09.09.2015 справу № 910/4233/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євросем" про стягнення 648 717,31 грн. та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Євросем" (відповідач за первісним позовом) до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом) про визнання недійсним п.7.5 Договору поставки № КП 050314/1 від 05.03.14 р. прийнято до провадження у визначеному складі суду.

До початку судового засідання 09.09.15 р. через канцелярію суду представником позивача подана заява б/н від 25.08.15 р. про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 570 836,83 грн., а саме 65 540,16 грн. основного боргу, 273 727,36 грн. індексації основного боргу, 45 929,21 грн. пені за період з 02.12.14 р. по 25.08.15 р., штраф за порушення відповідачем терміну оплат платежу в сумі 178 831,80 грн. та три проценти річних в сумі 7445,30 грн. за період з 02.12.14 р. по 25.08.15 р.. До заяви додані належні докази її надсилання на адресу відповідача. Заява долучена судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 09.09.2015 розгляд справи відкладено на 17.09.2015.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Суд зазначає, що позовна заява - це процесуальний документ, за допомогою якого реалізується право на звернення до господарського суду і в якій може бути об'єднано кілька вимог (ст. 58 Господарського процесуального кодексу України). Під позовною вимогою розуміється матеріально правова вимога, тобто предмет позову. Отже, позивач наділений правом об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог.

Як свідчать встановлені судом обставини, у даній справі № 910/4233/15-г одними із самостійних позовних вимог є стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 118743,63 грн..

Водночас, із заяви позивача б/н від 25.08.15 р. про уточнення позовних вимог вбачається, що позивач зменшив позовні вимоги до нуля, зокрема, за рахунок процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 118473,63 грн..

Оскільки під зменшенням розміру позовних вимог закон розуміє зміну кількісних показників в яких виражається певна вимога, тому зменшення позовних вимог в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами могло б бути виражене виключно у зменшенні розміру цих вимог, що не є тотожним не підтриманню їх взагалі, оскільки такі дії свідчать про повну відмову від заявлених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що позивач розпорядився своїм процесуальним правом і зменшив до нуля, тобто фактично відмовився від вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами способом їх повного не підтримання в поданій заяві б/н від 25.08.15 р. про уточнення позовних вимог, дослідивши в судовому засіданні 17.09.15 р. зміст позовної заяви та подану позивачем заяву б/н від 25.08.15 р. про уточнення позовних вимог, судом розцінено останню як заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені, відмову від позовних вимог в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 118 743,63 грн., заявлення додаткових вимог в частині трьох процентів річних в сумі 7445,30 грн. та як заяву про зміну предмету позову, зокрема, в частині пені, оскільки позивачем змінено період її нарахування.

Відповідно до частини 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно пункту 3.10. Постанови № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві. Якщо такі додаткові позовні вимоги зв'язані з раніше заявленими позовними вимогами підставою виникнення або поданими доказами (наприклад, коли позов подано на суму основного боргу і позивач до прийняття рішення просить додатково стягнути пеню за прострочку платежу), то їх може бути пред'явлено з дотриманням, зокрема, приписів статті 58 ГПК України (лист Вищого господарського суду від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році").

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.58 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об'єднано кілька вимог, зв'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Суддя має право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу, про що зазначається в ухвалі про порушення справи або в рішенні.

Згідно п. 3.12 постанови Постанова № 18 право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12р. "Про судове рішення" зміна предмета або підстав позову за заявою позивача допустима лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та якщо при цьому не порушено процесуальних прав відповідача, передбачених статтями 22 і 23 ГПК, і відповідачеві було надано можливість подання доказів щодо нового предмета або підстав позову та наведення його доводів у судовому засіданні. Волевиявлення позивача повинно викладатись у письмовій формі.

Оскільки додаткові вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів річних у розмірі 7445,30 грн. та позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 65540,16 грн. пов'язані між собою підставами виникнення та поданими доказами, враховуючи, що пред'явлення додаткових позовних вимог та зміна предмету позову є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує процесуальні права відповідача, передбачені ст. 22 ГПК, суд приймає вищевказану заяву позивача про уточнення позовних вимог (зміну предмету, збільшення та пред'явлення додаткових вимог) до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

У судове засідання 17.09.2015 з'явились уповноважені представники позивача і відповідача.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 17.09.15 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

У судовому засіданні 04.08.15 р., 13.08.15 р. та 17.09.15 р. представник позивача (за первісним позовом) виклав та підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, та підтримав заперечення проти зустрічного позову.

У судовому засіданні 04.08.15 р., 13.08.15 р. та 17.09.15 р. представник відповідача (за первісним позовом) заперечив проти позовних вимог, викладених у позовній заяві, та підтримав зустрічні позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

05.03.2014 між Фізичною особа - підприємцем ОСОБА_1 (постачальник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євросем" (покупець за договором, відповідач у справі) було укладено договір поставки №КП050314/1 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. у строки зумовлені договором, постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцю насіннєвий матеріал (далі - товар або насіння), а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його відповідно до умов договору (додаткових угод та Специфікацій до нього).

Розділами 2 - 7 Договору сторони узгодили асортимент, кількість та ціну товару, вартість договору, якість ,пакування та маркування товару, умови поставки та приймання товару, порядок його оплати обов'язки та права, відповідальність сторін тощо.

Відповідно до п. 8.1. Договору даний договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом року з моменту його укладання. Закінчення строку дії договору не звільняє покупця від виконання тих грошових зобов'язань, які залишились не виконаними.

Вказаний Договір підписаний позивачем (за первісним позовом) особисто та представником відповідача (за первісним позовом) та скріплений печаткою покупця.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Умовами пункту п. 2.1. Договору визначено, що найменування (асортимент) товару, його кількість, ціна за одиницю та ціна всього товару наведенні у Специфікаціях до договору, які є невід'ємними його частинами. Ціна товару, що вказана у Специфікаціях, визначена на дату укладення договору.

Згідно п. 4.1. Договору умови та місце поставки (передачі) товару: EXW (згідно правил Інкотермс у редакції 2010 року) - склад постачальника, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Виборзька, 12, якщо інше не буде визначено у Специфікаціях.

Відповідно до п. 4.4. Договору постачальник зобов'язується поставити покупцю товар у строки, що визначені у Специфікаціях, при умові надходження на його поточний рахунок у строки, визначені у Специфікаціях, авансових платежів, тобто платежів до дати передачі товару, якщо такі передбачені Специфікаціями. Товар може поставлятись покупцю партіями.

Пунктом 4.5. Договору передбачено, що товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем: за кількістю (одиниць виміру) - відповідно до кількості (одиниць виміру), вказаної у видатковій накладній за якістю - відповідно до якості, вказаної у документі про якість. Датою поставки (передачі) товару є дата, вказана у видатковій накладні. Право власності на товар переходить до покупця в момент передачі йому товару.

Так, у відповідності до умов Договору 05.03.2014 сторони погодили та підписали Специфікацію №1 до Договору поставки №КП050314/1 від 05.03.2015, відповідно до якої погодили найменування товару - насіння батьківських ліній соняшнику, загальну кількість окремо по кожному найменуванню, ціну за одиницю виміру (без ПДВ) за курсом 13,00 грн. за 1 Євро, ціну товару (без ПДВ), яка разом становить 627 900,00 грн. та дату поставки - 15.04.14 р.. Умови та місце поставки (передачі) товару: EXW (згідно правил Інкотермс у редакції 2010 року) - склад постачальника, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Виборзька, 12. Специфікація містить підписи позивача (за первісним позовом) та уповноваженого представника відповідача (за первісним позовом).

Статтею 654 Цивільного кодексу України визначено, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

В подальшому сторони 15 квітня 2014 року уклали Додаткову угоду №1 до договору поставки №КП050314/1 від 05.03.2015, відповідно до якої Специфікація № 1 викладена в іншій редакції, зокрема, сторони погодили найменування товару - насіння батьківських ліній соняшнику, загальну кількість окремо по кожному найменуванню, ціну за одиницю виміру (без ПДВ) за курсом 15,77,00 грн. за 1 Євро, ціну товару (без ПДВ), яка разом становить 596 106,00 грн. та дату поставки - 01.05.14 р.. Умови та місце поставки (передачі) товару: EXW (згідно правил Інкотермс у редакції 2010 року) - склад постачальника, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Виборзька, 12.

Тобто, даною додатковою угодою сторони змінили кількість та асортимент товару, його вартість за визначеним сторонами курсом валюти - Євро, порядок сплати вартості товару, порядок перерахунку ціни товару та індексації вартості товару відповідно до умов Договору.

Згідно п. 5 Додаткова угода набуває чинності з моменту її підписання уповноваженими представниками обох сторін та є невід'ємною частиною договору.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, що на виконання умов вищевказаного Договору позивачем було поставлено, а відповідачем отримано товар - насіння батьківських ліній соняшника на загальну суму 596 106,00 грн. (без ПДВ), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією видаткової накладної №С-2 від 28.04.14 р., підписаною сторонами.

При цьому отримання товару відповідачем підтверджується підписом уповноваженого представника останнього на вищевказаній накладних, а саме директора ТОВ «Євросем» Деркача В.О., який діяв на підставі довіреності № 24 від 25.04.14 р. строком дії до 04.05.14 р. на одержання цінностей згідно переліку, копія якої міститься в матеріалах справи.

Заперечень щодо факту поставки та отримання товару відповідачем суду не надано. Доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару у відповідності до умов Договору матеріали справи не містять.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у відповідності до умов укладеного між сторонами Договору (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 15.04.14 р. до Договору) позивачем виконані прийняті на себе зобов'язання з передачі товару по кількості та якості відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «Євросем», а відповідачем, у свою чергу, прийнято цей товар без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем товару належним чином підтверджено матеріалами справи.

Суд зазначає, що підписання відповідачем видаткової накладної, яка є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором,- у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що покупець зобов'язується оплатити продавцю товар у строки та в розмірах, що вказані в Специфікаціях.

Зокрема, відповідно до п. 3. Специфікації № 1 від 05.03.15 р. (у редакції від 05.03.2014 р.) товар оплачується покупцем в порядку, вказаному у договорі, та в такі строки:

- авансовий платіж у сумі 313 950,00 грн. перераховується покупцем постачальнику у строк не пізніше 25.03.2014 (поставка товару здійснюється тільки після перерахування постачальнику авансового платежу);

- другий платіж у сумі 94 185,00 грн. перераховується покупцем постачальнику у строк не пізніше 01.09.2014;

- третій платіж у сумі 219 765,00 грн. перераховується покупцем постачальнику у строк не пізніше 01.12.2014.

У разі зростання курсу Євро на міжбанківському ринку більш ніж на 0,1 %, вартість товару підлягає перерахунку та індексації згідно з договором.

Відповідно до п. 3. Специфікації № 1 (в редакції Додаткової угоди № 1 від 15.04.15 р.) товар оплачується покупцем в порядку, вказаному у договорі, та в такі строки:

- авансовий платіж у сумі 380 950,00 грн. перераховується покупцем постачальнику у строк не пізніше 25.03.2014. (Поставка товару здійснюється тільки після перерахування постачальнику авансового платежу);

- другий платіж у сумі 215 156,00 грн. перераховується покупцем постачальнику у строк не пізніше 01.12.2014).

У разі зростання курсу Євро на міжбанківському ринку більш ніж на 0,1 %, вартість товару підлягає перерахунку та індексації згідно з договором.

Сторони в пункті 5.2 Договору передбачили, що оплата Товару здійснюється Покупцем в українських гривнях у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів платіжним дорученням на поточний рахунок Постачальника. Підставою для платежу є даний Договір.

Відповідно до п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013р. (далі - Постанова № 14) зазначено, що якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Враховуючи вказані приписи постанови № 14 та умови Специфікації № 1 (в редакції Додаткової угоди № 1 від 15.04.2014 р.), граничний строк здійснення першого платежу по Договору - 25 березня 2014 року, а кінцева дата останнього платежу по Договору - 01 грудня 2014 року тощо.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, відповідачем було сплачено за поставлений за Договором товар грошові кошти в загальній сумі 620 950,00 грн., а саме: платіжним дорученням № 2 від 06.03.14 р. в сумі 20 000,00 грн., № 6 від 13.03.14 р. в сумі 15000,00 грн., № 8 від 14.03.14 р. в сумі 15000,00 грн., № 15 від 19.03.14 р. в сумі 50000,00 грн., № 2 від 20.03.14 р. в сумі 50000,00 грн., № 4 від 24.03.14 р. в сумі 50000,00 грн., № 21 від 24.03.14 р. в сумі 20000,00 грн., № 5 від 25.03.14 р. в сумі 100000,00 грн., № 40 від 26.03.14 р. в сумі 31000,00 грн., № 8 від 27.03.14 р. в сумі 69950,00 грн., № 10 від 28.03.14 р. в сумі 20000,00 грн., № 12 від 31.03.14 р. в сумі 30000,00 грн., № 14 від 31.03.14 р. в сумі 17000,00 грн., № 55 від 22.04.14 р. в сумі 30000,00 грн., № 63 від 23.04.14 р. в сумі 20000,00 грн., № 76 від 25.04.14 р. в сумі 50000,00 грн., № 84 від 29.04.14 р. в сумі 20000,00 грн., № 45 від 15.05.15 р. в сумі 5000,00 грн., № 144 від 23.05.14 р. в сумі 5000,00 грн., № 195 від 17.06.14 р. в сумі 10000,00 грн. із зазначенням призначення платежів «оплата по договору поруки від 03.03.2014 р. за ТОВ «Семтрав», без ПДВ» та «оплата за товар згідно дог. № КП050314/1 від 05.03.2014 р., в т.ч. НДС 20%», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями виписок банку по особовому рахунку ФОП ОСОБА_1 за відповідні дати. При цьому, як зазначено позивачем в заяві про уточнення позовних вимог, враховуючи зазначені відповідачем (за первісним позовом) призначення платежів, вказані кошти були зараховані позивачем в оплату поставленого за Договором товару, зважаючи на відсутність інших правовідносин з відповідачем. Заперечень щодо факту оплати та здійсненого позивачем зарахування платежів відповідачем суду не надано.

Окрім того, відповідно до п. 5.5 Договору у зв'язку із тим, що товар буде оплачуватися Покупцем не в момент укладення Договору, то всі платежі, що передбачені Договором, підлягають індексації, а Покупець зобов'язується сплатити Постачальнику проіндексовані суми відповідних платежів у строки, встановлені Договором. Проіндексована сума платежу визначається таким чином:

ПСП - (К2/К1) х СП,

де ПСП - проіндексована сума платежу, яка підлягає сплаті Покупцем Постачальнику;

СП - сума платежу за Договором;

К2 - курс гривні до ЄВРО встановлений на міжбанківському валютному ринку на дату здійснення такого платежу за договором;

К1 - курс гривні до ЄВРО встановлений на міжбанківському валютному ринку на дату укладення Договору.

Якщо К2 є меншим за К1, то ПСП дорівнює СП.

На дату здійснення платежу за Договором самостійно, без пред'явлення йому рахунку з боку постачальника проводить його індексацію у вищевстановленому порядку та перераховує постачальнику проіндексовану суму платежу. Якщо до дати здійснення платежу за Договором Покупець перерахував Постачальнику гроші в оплату товару, то на дату здійснення платежу за договором Покупець зобов'язується сплатити Постачальнику різницю між вже перерахованим сумами і проіндексованою сумою платежу.

Якщо Покупець достроково повністю сплачує платіж Постачальнику, то його сума визначається у вказаному вище порядку, але показник К 2 береться на фактичну дату сплати такого платежу (частина 3 п.5.5.Договору)

У випадку прострочення покупцем сплати платежу, визначеного договором, то сума такого платежу визначається у вказаному вище порядку, але показник К 2 береться на дату повної сплати цього платежу. Проіндексована сума платежу у цьому випадку не може бути меншою від проіндексованої суми платежу на дату здійснення цього платежу за договором, (частина 4 п. 5.5. Договору).

Проіндексовані суми платежів є грошовим зобов'язанням Покупця перед Постачальником з оплати товару, які Покупець повинен виконати. Сплачені Покупцем Постачальнику сум у зв'язку з виконанням цього пункту, що перевищують вартість Договору, є індексацією (тобто збільшенням) ціни Товару.

В заяві про уточнення позовних вимог позивач зазначає, що з урахуванням п.5.5 Договору відповідач був зобов'язаний оплатити авансовий платіж в сумі 447 170,75 грн. в строк не пізніше 25.03.14 р., другий платіж в сумі 320 539,45 грн. - не пізніше 01.12.14 р.. При цьому розмір вказаних платежів позивач визначив з урахуванням курсу Євро на міжбанківському ринку станом на 05.03.14 р. в розмірі 12,9120 грн. із розрахунку за 1 Євро, та враховуючи курс на рівні 15,1565 грн. із розрахунку за 1 Євро станом на 25.03.14 р. та 19,2363 грн. із розрахунку за 1 Євро станом на 01.12.14 р. відповідно.

Окрім того, враховуючи курс Євро на міжбанківському ринку станом на 31.03.14 р, позивач визначив розмір авансового платежу станом на 31.03.14 р. в сумі 471 334,16 грн..

Другий платіж в сумі 488 883,36 грн. (виходячи із курсу Євро 23,3390 грн. із розрахунку за 1 Євро - станом на дату складання позовної заяви 09.02.15 р.) відповідач, за твердженнями позивача, сплатив частково в сумі 149 615,84 грн.. На дату складання позову 09.02.15 р. заборгованість покупця, як вважає позивач, становить за другим платежем 339 267,52 грн. (448 883,36 грн.-149 615,84 грн.).

Таким чином, оскільки свої зобов'язання щодо оплати отриманого товару у встановлений термін, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором, на момент подання позову сума основного боргу складала 65 540,16 грн.(215 156,00 грн. (сума другого платежу)-149 615,684 грн. (сплачені за другим платежем кошти) та 273 727,36 грн. індексації (339 267,52 грн. (заборгованість за другим платежем) - 65 540,16 грн. (сума основного боргу), та яку позивач просив стягнути в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог.

Крім того, розглянувши долучену до матеріалів справи заяву позивача б/н від 25.08.15 р.. про уточнення позовних вимог, зокрема, в частині відмови від процентів за користування чужими грошовими котами в сумі 118 743,63 грн., суд зазначає, що відповідно до п. 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.08.07 р. №01-8/675 приписи частини четвертої статті 22 ГПК України, передбачаючи право позивача, зокрема, на відмову від позову, не виключає можливості часткової відмови. Однак вона можлива лише у випадку, якщо позивачем заявлено дві чи більше вимог, і позивач відмовляється не від усіх цих вимог. У разі такої відмови та її прийняття судом провадження зі справи підлягає припиненню на підставі пункту 4 частини першої статті 80 ГПК України у частині тих вимог, стосовно яких заявлено відмову, а решта вимог розглядається судом у загальному порядку. Якщо ж позовна заява містить тільки одну вимогу, то відмова позивача від її частини має розглядатися як зменшення розміру позовної вимоги.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст поданої заяви б/н від 25.08.15 р. про уточнення позовних вимог та матеріали справи, суд розцінює вказану заяву, зокрема, як заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими котами в сумі 118 743,63 грн..

Відповідно до ч. 1 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України відмова позивача від позову викладається в адресованій господарському суду письмовій заяві.

До прийняття відмови позивача від позову в частині процентів за користування чужими грошовими коштами, господарським судом у відповідності до вимог ст.78 Господарського процесуального кодексу України позивачу роз'яснено процесуальні наслідки припинення провадження у справі, передбаченні ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача (за первісним позовом) підтвердив в судовому засіданні 17.09.15 р., що відповідні наслідки припинення провадження йому відомі та зрозумілі.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги ст.80 Господарського процесуального кодексу України, суд приймає відмову позивача від позовних вимог в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 118 743,63 грн., оскільки подана позивачем заява б/н від 25.08.15 р. про зменшення позовних вимог (відмову від частини позовних вимог) не суперечить чинному законодавству та не порушує права і охоронювані законом інтереси інших осіб, та вважає за необхідне провадження у справі в цій частині припинити.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 1 ст. 546 та ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За прострочення (порушення) строків виконання грошових зобов'язань покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,05 %, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми грошового зобов'язання за кожен день прострочення, а уразі якщо прострочення складає понад 30 календарних днів покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 30 % від вартості договору за кожен факт порушення терміну платежу (п.7.2.3 Договору).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань за договором здійснюється до моменту їх виконання (п.7.6 Договору).

Крім того, відповідно до ст.625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати поставленого за Договором товару у термін, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення з відповідача проценти річних в сумі 7445,30 грн. за період з 02.12.14 р. по 25.08.15 р., пеню в сумі 45 292,21 грн. за період з 02.12.14 р. по 25.08.15 р., штраф в сумі 178 831,80 грн. (в розмір 30% від загальної суми Договору в редакції Додаткової угоди № 1 - 596 106,00 грн.), які позивач просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Відповідно до п. 1.9. Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Як зазначалось вище, на дату підписання Специфікації № 1 (у редакції Додаткової угоди № 1 від 15.04.2014 р.), сторони погодили, що вартість товару за одиницю виміру встановлюється сторонами виходячи з курсу 15,77 грн. за 1 Євро; фактично перший платіж в сумі 380 950,00 грн. був сплачений відповідачем 27.03.2014 року, курс на дату платежу 27.03.2014 року складав - 15,5595 грн. за 1 Євро. Тобто різниця курсів не перевищувала показник 0,1 % (розмір показника,передбачений умовами Договору), тому суд зазначає про відсутність підстав для стягнення з відповідача суми індексації по першому платежу, а також суми індексації платежу, здійсненому відповідачем станом на 31.03.2014 року, відповідно до розрахунку позивача.

При цьому приймаючи до уваги той факт, що матеріалами справи підтверджується перерахування відповідачем на рахунок позивача - ФОП ОСОБА_1 грошових коштів в загальній сумі 620 950,00 грн., що перевищує вартість товару, визначену сторонами в специфікації № 1 (в редакції Додаткової угоди № 1 від 15.04.15 р.), отже заборгованість відповідача за поставлений товар на час розгляду справи відсутня та, відповідно, позовні вимоги в частині 65540,16 грн. основного боргу задоволенню не підлягають.

Враховуючи те, що другий платіж в сумі 215 000,00 грн. був фактично сплачений відповідачем в повному розмірі 17.06.14 р., отже показник К2 в формулі згідно п.5.5 Договору повинен визначатися станом фактичну дату сплати такого платежу - 17.06.14 р., а не станом на 01.12.14 р. чи 09.02.15 р..

Відповідно до п. 5.5. Договору сума платежу станом на 17.06.14 р. повинна складати (16,2415/12,9120)*215156,00 = 270636,32 грн., тобто враховуючи курс Євро на міжбанківському ринку станом на 17.06.14 р. в розмірі 16,2415 грн. за 1 Євро. Таким чином, сума індексації другого платежу, яка не сплачена відповідачем, становить 30636,32 грн. (270636,32 - 240 000,00 = 30636,32).

При цьому з матеріалів справи вбачається та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, що перший платіж в розмірі 380 950,00 грн. був сплачений відповідачем із запізненням - 27.03.14 р., тобто строк прострочення платежу складає 2 дні. Проте, враховуючи приписи Постанови № 14, можливий період нарахування пені та процентів річних становить 1 день - 26.03.14 р., оскільки нарахування пені та процентів річних за день, в який був здійснений платіж, суперечить приписам чинного законодавства.

Отже, за результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків річних та пені судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до умов Договору і Додаткової угоди № 1 до нього та приписів чинного законодавства, становить 30,48 грн., отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасну оплату поставленого за Договором товару підлягають частковому задоволенню в сумі 30,48 грн..

Зважаючи на той факт, що повна сума товару за Договором з урахуванням умов Специфікації № 1 (в редакції Додаткової угоди № 1 до Договору від 15.04.15 р.) сплачена відповідачем в повному обсязі 17.06.14 р., тобто до настання граничного строку оплати другого платежу, яким є 01.12.14 р., порушення грошового зобов'язання з боку відповідача в частині своєчасної сплати повної вартості товару за Договором відсутнє, що в свою чергу унеможливлює застосування до відповідача передбаченої умовами Договору відповідальності у вигляді штрафу, отже суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу за прострочення платежу за Договором.

Окрім того, зважаючи на визначений позивачем в заяві про уточнення позовних вимог період нарахування процентів річних з 02.12.14 р. по 25.08.15 р., та фактичну оплату повної суми товару 17.06.14 р., позовні вимоги зі стягнення процентів річних в сумі 7445,30 грн. також задоволенню не підлягають.

Виходячи з того, що первісний позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Окрім того, враховуючи те, що позивачем за первісним позовом були первісно заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача за первісним позовом процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 118 743,63 грн., відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) подана зустрічна позовна заява про визнання пункт 7.5. Договору таким, що не відповідає вимогам частини першої статті 203 ЦК України, порушує права законні інтереси позивача (за зустрічним позовом) по справі та суперечить приписам ст. 61 Конституції України, в порядку ст. 215 ЦК України.

При цьому в обґрунтування позовних вимог позивач (за зустрічним позовом) посилається на те, що в пункті 7.2.3. Договору сторони узгодили, що у випадку прострочення оплати або не повної оплати Товару в строки, зазначені у Договорі, Покупець зобов'язується на вимогу Постачальника сплатити останньому пеню в розмірі 0,05 %, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Разом з тим, пунктом 7.5. Договору передбачено, що за невиконання грошових зобов'язань крім визначених умовами договору сторона, що прострочила, сплачує іншій стороні проценти за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 0,5% за кожен день такого прострочення, що фактично є додатковою пенею.

Подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Поряд із цим позивач за зустрічним позовом зазначає, що договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Таким чином, на думку позивача за зустрічним позовом, той факт, що вказані в п.7.5 Договору проценти підпадають під визначення пені, яку позивачем заявлено до стягнення з відповідача на підставі п.7.2.3. Договору, свідчить про те, що позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) намагається здійснити подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання, що суперечить ст.61 Конституції України, в зв'язку з чим правові підстави для задоволення вимог про стягнення 118 743, 63 грн. відсотків за користування чужими коштами відсутні.

Суд зазначає, що приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідні для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто, вирішуючи спори про визнання угод недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильно вирішення спору.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Конституційний Суд України в п.3.2 Рішення від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, особи при укладенні угоди повинні враховувати межі дозволеності угод і призначення їх у суспільстві, дотримуватись вимог цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі №8/5025/1402/12 від 24.12.2013р..

Суд звертає увагу, що згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

У відповідності до п.7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 2 статті 265 передбачено, що договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно приписів ч. 3 ст. 692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Ця норма є спеціальною і поширює свою дію лише на правовідносини, пов'язані з купівлею продажем товару, або на правовідносини, до яких згідно з чинним законодавством застосовуються положення про купівлю - продаж, зокрема, поставки.

При цьому статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено обов'язок боржника сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Суд зазначає, що частиною 3 ст. 692 ЦК України фактично конкретизовано визначений ст. 536 цього Кодексу обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене ст. 625 цього Кодексу право продавця вимагати від покупця сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні зазначених статей проценти не є відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником.

Таким чином за висновками суду, враховуючи приписи чинного законодавства, сторони можуть передбачити в договорі розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки право на їх стягнення передбачено законом.

Проте, дійсно, за змістом зазначених вище норм договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі № 8/5025/1402/12 від 24.12.2013р..

Згідно з положеннями статті 549 ЦК України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов'язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Отже, визначені пунктом 7.5. Договору за невиконання грошових зобов'язань проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 0,5% за кожен день прострочення, які сплачуються іншій стороні від простроченої суми за весь час прострочення, з огляду на визначений порядок нарахування, охоплюються визначенням пені та фактично є також пенею.

При цьому позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню на підставі п.7.2.3 Договору, яким сторони погодили нарахування пені.

Зазначене дає можливість дійти висновку про те, що умовами договору передбачено подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі № 3-32гс14 від 01.07.14 р..

Натомість, враховуючи визначену приписами чинного цивільного законодавства України свободу договору, фактичне визначення сторонами умовами спірного Договору поставки подвійного стягнення пені не призводить до подвійного застосування такої відповідальності та стягнення з відповідача подвійної пені, а передбачає можливість альтернативного вибору постачальником на власний розсуд застосування одного з її видів - згідно з умовами п.7.5 або п.7.2.3 Договору, яка була реалізована позивачем шляхом звернення до суду з первісним позовом до відповідача, однією з позовних вимог якого є, зокрема, стягнення пені згідно п.7.2.3 Договору.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними і настання юридичних наслідків, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні зустрічного позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача за первісним позовом пропорційно задоволеним вимогам та за зустрічним позовом - на позивача (за зустрічним позовом).

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 69, п.4 ст. 80, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 118473,63 грн. припинити.

2. Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євросем" (вул. Садова, 78, м. Київ, 02132, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 30636,32 грн. боргу, 30,48 грн. пені та 613,34 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. В задоволені зустрічного позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 16 жовтня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Головуючий суддя А.М. Селівон

Судді С.М.Мудрий

О.В.Нечай