ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2015 р.Справа № 916/4881/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Бєляновського В.В.,
суддів: Величко Т.А.,
Богатиря К.В.

при секретарі - Альошиній Г.М.

за участю представників:
Від прокурора: Набекало М.М.
Від Адміністрації Державної прикордонної служби України: не з`явився
Від військової частини НОМЕР_1 : Калашніков В.Ю.
Від відповідача: не з`явився
Від ТОВ «Дунайбункер»: Кочура Ю.О.
Від КМУ: Саломатіна В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер»
на рішення господарського суду Одеської області
від 17 липня 2015р.
у справі № 916/4881/14
за позовом: заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та військової частини НОМЕР_1
до відповідача Ізмаїльської міської ради
за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер»
за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Кабінету Міністрів України
про визнання незаконним та скасування рішення

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та військової частини НОМЕР_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Ізмаїльської міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ «Дунайбункер», про визнання незаконним та скасування рішення Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004р. № 738-ІV «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер» для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258».
В обґрунтування пред`явлених вимог заступник військового прокурора посилався на те, що спірним рішенням Ізмаїльська міська рада незаконно припинила Державному комітету у справах охорони державного кордону України право постійного користування земельною ділянкою площею 2,3881 га по вул. Нахімова, 258 у м. Ізмаїлі та передала зазначену земельну ділянку у довгострокову оренду строком на 49 років ТОВ «Дунайбункер», оскільки ця земельна ділянка відноситься до земель оборони, належить державі в особі Кабінету Міністрів України на праві власності та Адміністрації Державної прикордонної служби України на праві постійного користування, а тому її вилучення та передача в оренду ТОВ «Дунайбункер» здійснені з порушенням вимог земельного законодавства.
У відзиві на позовну заяву ТОВ «Дунайбункер» не визнало позов посилаючись на те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.12.2001р. № 573-р було затверджено Перелік нерухомого військового майна Прикордонних військ, яке пропонується до відчуження, згідно з яким підлягала відчуженню, зокрема, казарма будівля № 1, загальною площею 384 кв.м., розташована за адресою: м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 258. На підставі вказаного розпорядження, 21.03.2003 року між Державним комітетом у справах охорони державного кордону України та ТОВ «Дунайбункер» було укладено договір міни нерухомого військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей, предметом якого є обмін військового нерухомого майна, а саме: казарми будівлі № 1 військового містечка № 139, загальною площею 384 кв.м., що знаходиться за вказаною адресою, на три квартири, які належать ТОВ «Дунайбункер», на виконання якого того ж дня було підписано акт приймання передачі зазначеного майна. Таким чином, у зв`язку з відчуженням казарми Кабінет Міністрів України надав ТОВ «Дунайбункер» право на набуття земельної ділянки у користування.
Рішенням господарського суду Одеської області від 17 липня 2015 року (головуючий суддя Волков Р.В., судді Рога Н.В., Оборотова О.Ю.) позов задоволено з мотивів обґрунтованості позовних вимог, рішення Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004р. № 738-ІV «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер» для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258» визнано незаконним та скасовано, стягнуто з Ізмаїльської міської ради до Державного бюджету України судовий збір в сумі 1218 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ТОВ «Дунайбункер» звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати повністю та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм матеріального і процесуального права.
У відзивах на апеляційну скаргу Державна прикордонна служба України та військовий прокурор Південного регіону України заперечують проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у них доводів і просять оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 01.09.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів, залучено Кабінет Міністрів України, який у письмових поясненнях зазначив про те, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції у справі є законним та не підлягає скасуванню.
Представник ТОВ «Дунайбункер» звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про припинення провадження у даній справі в порядку п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки є судове рішення, яке набрало законної сили, яким вже розглядалася справа з тими ж самими сторонами, з тим же самим предметом спору та з тими ж самими позовними вимогами.
Вказане клопотання визнано судом безпідставним та відхилено з огляду на те, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. Разом з тим, таке рішення в матеріалах справи відсутнє і заявником до суду не подано. Натомість, в матеріалах справи міститься ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014 року у справі № 22-17/151-07-5569А, що набрала законної сили, якою позовну заяву прокурора Болградського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та військової частини НОМЕР_2 до Ізмаїльської міської ради про скасування рішення від 28.09.2004р. № 738-ІV залишено без розгляду. Чинним процесуальним законодавством передбачено, що після усунення обставин, що зумовили залишення позову без розгляду, позивач має право знову звернутися з ним до суду в загальному порядку.
Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу заздалегідь були повідомлені судом належним чином, проте позивач і відповідач не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду.
Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення прокурора, представників військової частини та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, постановою Ради народних комісарів Української РСР від 07.02.1946 року № 157/017 «Про відвід 3138 гектарів землі для будівництва головної бази Дунайської флотилії ВМФ в Ізмаїльській області» було відведено для будівництва головної бази Дунайської флотилії ВМФ в Ізмаїльській області земельну ділянку площею 3138 гектарів землі, зокрема за рахунок приміських земель м. Ізмаїла в районі Копана Балка.
Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих від 15.06.1951 року № 025 «Про передачу в постійне користування військовій частині НОМЕР_3 земельної ділянки» передано в постійне користування військовій частині НОМЕР_3 земельну ділянку площею 7,6 га, розташовану в районі 85-90 км Копаної Балки (вул. Нахімова спуск до річки Дунай) для розширення раніше відведеного будівельного майданчика.
Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської обласної ради депутатів трудящих від 03.09.1951 року № 32 «Про відвід в постійне користування військовій частині НОМЕР_3 земельної ділянки» затверджено рішення звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих від 15.06.1951 року № 025 про передачу в постійне користування військовій частині НОМЕР_3 земельної ділянки загальною площею 7,6 га.
Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих від 26.06.1952 року № 031 «Про передачу в постійне користування військовій частині № НОМЕР_3 земельної ділянки» передано в постійне користування військовій частині НОМЕР_3 земельну ділянку площею 1,7 га, розташовану в районі Копаної Балки для розширення раніше відведеного будівельного майданчика.
20.01.1967 року на підставі вищезазначених рішень представником управління головного архітектора м. Ізмаїла було складено акт про відвід в натурі земельної ділянки загальною площею 8,55 га, розташованої в м. Ізмаїлі по вул. Нахімова, 258, в користування військовій частині.
На зазначеній земельній ділянці розміщуються військові містечка №№ 130, 139 (на теперішній час на території вказаних військових містечок знаходиться військова частина НОМЕР_1 ).
У наступному, на підставі Директиви Міністра оборони України від 12.09.1995 року № Д-08 та наказу Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 15.09.1995 року № 359 здійснено приймання-передачу з бригади річкових кораблів ВМС України до складу Прикордонних військ України військового майна, в тому числі і військового містечка № НОМЕР_4 м. Ізмаїл, ковш на 89 км, що підтверджується актом від 12.12.1995 року.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.12.2001 року № 573-р було затверджено Перелік нерухомого військового майна Прикордонних військ, яке пропонується до відчуження, згідно з яким підлягала відчуженню, зокрема, казарма будівля № 1, загальною площею 384 кв.м., розташована за адресою: м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 258.
21.03.2003 року на підставі вказаного розпорядження між Державним комітетом у справах охорони державного кордону України та ТОВ «Дунайбункер» було укладено договір міни нерухомого військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей, предметом якого є обмін військового нерухомого майна, а саме: казарми будівлі № 1 військового містечка № 139, загальною площею 384 кв.м., що знаходиться в м. Ізмаїлі по вул. Нахімова, 258, на три квартири, які належать ТОВ «Дунайбункер», на виконання якого того ж дня сторонами даного договору було підписано акт приймання передачі зазначеного майна.
Рішенням Ізмаїльської міської рад від 28.09.2004 року № 738-ІV «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років ТОВ «Дунайбункер» для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258», припинено Державному комітету у справах охорони державного кордону України право постійного користування земельною ділянкою площею 2,3881 га по вул. Нахімова, 258; затверджено проект землеустрою та надано в довгострокову оренду строком на 49 років ТОВ «Дунайбункер» вказану земельну ділянку для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден.
15.11.2004 року між Ізмаїльською міською радою (орендодавець) та ТОВ «Дунайбункер» (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований 22.11.2004р. в Одеській регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі землі вчинено запис за № 01, за умовами якого орендодавець, на підставі рішення Ізмаїльської міської рад від 28.09.2004 року № 738-ІV за актом приймання передачі передав, а орендар прийняв в оренду строком на 49 років земельну ділянку загальною площею 2,3881 га, на якій знаходяться об`єкти нерухомого майна, що належать орендарю, розташовану за адресою: м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 258, для експлуатації адміністративного приміщення, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден.
Довідками відділу земельних ресурсів у м. Ізмаїл Одеської області від 29.09.2004р. № 273 та від 13.02.2006р. № 28-01-10/40 повідомляється, що у зв`язку з відведенням земельної ділянки ТОВ «Дунайбункер» в довгострокову оренду строком на 49 років для експлуатації адміністративного будинку, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден в м. Ізмаїлі по вул. Нахімова, 258 у зв`язку з укладенням договору міни нерухомого військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей, за згодою Адміністрації Державної прикордонної служби України було проведено поділ земельної ділянки загальною площею 3,4401 га по вул. Нахімова. Після поділу вказаної земельної ділянки частина земельної ділянки площею 2,38812 га надана в оренду ТОВ «Дунайбункер», з яким було укладено договір оренди. Земельна ділянка площею 1,0520 га надана в постійне користування військовій частині НОМЕР_2 , якій видано Державний акт на право постійного користування. На підставі цього Ізмаїльським відділом земельних ресурсів внесені відповідні зміни в земельно облікові документи району.
Предметом даного спору є вимога заступника військового прокурора визнати незаконним та скасувати рішення Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004р. № 738-ІV «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер» для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258».
Задовольняючи позовні вимоги заступника військового прокурора господарський суд першої інстанції керувався приписами ст. ст. 13, 20, 77, 80, 84, 141, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 21, 373 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» та на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, які знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається ними, в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у Ізмаїльської міської ради законних підстав для припинення права землекористування позивачу, що автоматично позбавляє відповідача права на надання спірної земельної ділянку в оренду іншим особам.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками місцевого суду, з огляду на таке.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Разом з тим, місцевим судом не враховано, що Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року у справі № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив про те, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.
Прийняте Ізмаїльською міською радою рішення від 28.09.2004р. № 738-ІV про надання ТОВ «Дунайбункер» земельної ділянки в довгострокову оренду є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.
Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі в оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для орендаря земельної ділянки, оскільки у такої особи виникло право володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.
Приймаючи до уваги те, що розгляд даного позову не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права користування земельною ділянкою до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків), колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову заступника військового прокурора відсутні.
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2014р. у справі № 21-405а14, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах на спільному засіданні колегії суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України.
За вимогами статі 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог заступника військового прокурора місцевий господарський суд надав невірну юридичну оцінку обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим зазначене рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер» задовольнити.
Рішення господарського суду Одеської області від 17 липня 2015 року у справі № 916/4881/14 скасувати.
У задоволенні позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Богатир К.В.