номер провадження справи 20/130/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

19.10.2015 Справа № 908/4454/15

За позовом Публічного акціонерного товариства Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат (53400, Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Радянська, буд. 62)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю МІК (69006, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, буд. 69-А)

про стягнення суми 10470,58 грн. штрафних санкцій

Суддя Гандюкова Л.П.

Відомості про представників:

Від позивача ОСОБА_1 (дов. № 30/16 від 05.01.2015 р.);

Від відповідача ОСОБА_2 (дов. № б/н від 29.12.2014 р.)

ВСТАНОВЛЕНО:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.09.2015 р. у справі № 908/4454/15 позов Публічного акціонерного товариства Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат задоволений частково, з відповідача на користь позивача стягнуто штрафні санкції за прострочення/ не поставку товару згідно з договором поставки № 86 від 05.02.2015 р. на загальну суму 5235 (пять тисяч двісті тридцять пять) грн. 29 коп., суму 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. судового збору.

На виконання зазначеного рішення, 21.09.2015 р. господарським судом виданий відповідний наказ.

07.10.2015 р. до господарського суду від відповідача надійшло клопотання (вих. № 10-07-15/1ю від 07.10.2015 р.) про затвердження підписаної сторонами мирової угоди № 567 від 17.09.2015 р. До клопотання додана ОСОБА_1 угода 567 від 17.09.2015 р.

Ухвалою від 07.10.2015 р. зазначене клопотання прийняте судом до розгляду, призначено судове засідання на 19.10.2015 р.

Представники сторін у судовому засіданні просили клопотання задовольнити, затвердити мирову угоду 567 від 17.09.2015 р.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що клопотання задоволенню не підлягає.

Приписами ст. 129 Конституції України встановлено, що одними із основних принципів судочинства, є законність, обовязковіст рішень суду. Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України. Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Згідно з ст.ст. 1, 2 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

На підставі рішення господарського суду Запорізької області від 03.09.2015 р. господарським судом у справі № 908/4454/15 був виданий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій за прострочення/ не поставку товару згідно з договором поставки № 86 від 05.02.2015 р. на загальну суму 5235,29 грн., суму 1827,00 грн. судового збору. Саме цей наказ підлягав примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження. Предявлення наказу до примусового виконання є вільним волевиявленням стягувача, тобто, правом стягувача, а не обовязком.

Мирова угода від 17.09.2015 р., яка надана суду для затвердження, такого змісту:

«Публічне акціонерне товариство «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», яке іменується «СТОРОНА-1», в особі голови правління ОСОБА_3Ю, який діє на підставі Статуту, з однієї сторони, і Товариство з обмеженою відповідальністю «Мік», яке іменується «СТОРОНА-2», в особі генерального директора ОСОБА_4, який діє на підставі Статуту, з іншої сторони уклали цю мирову угоду про наступне.

1. Згідно рішення господарського суду Запорізької області від 03.09.2015 року по справі №908/4454/15 стягнуто з СТОРОНА-2 на користь СТОРОНА-1 - 5235 грн 29 коп. штрафних санкцій та 1827 грн. судового збору за порушення строків поставки товару згідно договору поставки № 86 від 05.02.2015 року та Специфікації № 2 від 23.03.2015 року.

2. СТОРОНОЮ-2 направлено СТОРОНІ-1 копію позовної заяви № 08-21-15/1ю від 21.08.2015 року, згідно до якої пропонується до стягнення 28987,16 грн. індексу інфляції та 3% річних за порушення строку оплати товару згідно договору № 120 від 26.02.2013 року. Така позовна заява до господарського суду на даний час не подана.

3.Між СТОРОНОЮ-1, як Покупцем, та СТОРОНОЮ-2, як Постачальником, на даний час укладено наступні договори:

договір поставки №120 від 26.02.2013 року та Специфікації до нього, згідно яких СТОРОНА-2 виконала поставку товару;

договір поставки №285 від 30.07.2014 року та Специфікація №1 до нього, гідно яких СТОРОНА-2 виконала поставку товару;

договір поставки №367 від 01.09.2014 року та Специфікації до нього, згідно яких СТОРОНА-2 виконала поставку товару;

договір поставки №86 від 05.02.2015 року та Специфікації до нього, згідно яких СТОРОНА-2 частково виконала поставку товару.

4. СТОРОНА-1, як Покупець товару сплатив вартість товару згідно договору поставки № 120 від 26.02.2013 року, договору поставки № 285 від 30.07.2014 року, договору поставки №367 від 01.09.2014 року, договору поставки №86 від 05.02.2015 року, але з порушенням строку оплати, що є підставою для стягнення інфляційних витрат та 3 % річних згідно ст. 625 Цивільного кодексу України.

5. Для врегулювання спірних відносин між СТОРОНОЮ-1 та СТОРОНОЮ-2, щодо стягнення зі СТОРОНИ-2 штрафних санкцій за несвоєчасне постачання товару, згідно договорів поставки зазначених у п. З даної мирової угоди та щодо стягнення зі СТОРОНИ-1 інфляційних витрат та 3 % річних, згідно ст. 625 ЦКУ за порушення строку оплати за поставлений товар за договорами поставки №120 від 26.02.2013 року, №285 від 30.07.2014 року, №367 від 01.09.2014 року, № 86 від 05.02.2015 року, укладеними до них Специфікацій і з метою належного виконання господарських зобов'язань в майбутньому, СТОРОНА-1 та СТОРОНА-2 дійшли згоди про наступне:

5.1. СТОРОНА-1 зобов'язується не оскаржувати рішення господарського суду Запорізької області від 03.09.2015 року по справі № 908/4454/15 та не звертатися за виконанням до Державної виконавчої служби (або іншої компетентної установи, підприємства, організації) наказу на примусове виконання рішення господарського суду Запорізької області від 03.09.2015 року по справі №908/4454/15.

5.2. СТОРОНА-1 зобов'язується не до нараховувати та не подавати до суду (будь якої інстанції та юрисдикції) позовну (і) заяву (и) пов'язану (і) із стягненням із СТОРОНИ-2 штрафних санкцій за несвоєчасне постачання товарів за договорами зазначеними у п. З даної мирової угоди, право на стягнення яких виникло у СТОРОНИ-1 до дня підписання даної мирової угоди.

5.3. СТОРОНА-2 зобов'язується не направляти до господарського суду позовні заяви про стягнення зі СТОРОНИ-1 штрафних санкцій, інфляційних, 3 % річних за прострочення оплати товару, згідно договорів зазначеними у п. З даної мирової угоди, право на стягнення яких виникло у СТОРОНИ-2 до дня підписання даної мирової угоди.

6. Сторони запевняють, що на день підписання даної мирової угоди СТОРОНА-1 не має до СТОРОНИ-2 ніяких претензій щодо прострочення поставки товару згідно Договору № 86 від 05.02.2015 року та Специфікації № 2 від 23.03.2015 року, СТОРОНА-2 не має до СТОРОНИ-1 ніяких претензій щодо прострочення оплати товару згідно договорів поставки № 120 від 26.02.2013 року, № 285 від 30.07.2014 року, № 367 від 01.09.2014 року, № 86 від 05.02.2015 року, укладених до них Специфікацій.

7. Сторони прийшли згоди, що допоставка товару, згідно Договору № 86 від 05.02.2015 року та Специфікації № 2 від 23.03.2015 року, СТОРОНОЮ-2 СТОРОНІ-1, провадитися не буде, й така недопоставка не є простроченням СТОРОНИ-2.

8. Сторони підтверджують, що наділені повною дієздатністю та правоздатністю для укладання та підписання даної мирової угоди.

9. Дана мирова угода складена українською мовою, у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін.

10. Дана мирова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами, скріплення печатками та затвердження Господарським судом, й діє до повного виконання сторонами зобов'язань за нею. У разі невиконання однією із сторін даної мирової угоди, дана додаткова втрачає силу у повному обсязі й далі сторони керуються у своїх діях чинним законодавством України».

Із змісту ст. 121 ГПК України та за аналогією закону ст. 78 ГПК України слідує, що умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах сторін. Мирова угода може стосуватися лише прав і обовязків сторін щодо предмета позову.

У пункті 3.19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що умови мирової угоди мають бути викладені чітко й недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання. Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін. Умови мирової угоди повинні безпосередньо стосуватися предмета позову, що виключає зазначення в ній дій, коштів чи майна, які не відносяться до цього предмета. У зв'язку з цим, зокрема, не можуть включатися до мирової угоди умови щодо застосування неустойки (штрафу, пені) за невиконання її умов.

Суд вважає, що надана для затвердження мирова угода 567 від 17.09.2015 р. суперечить закону, не відповідає предмету спору, у ній вирішено питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, угода може привести до виникнення нового спору, тому затвердженню не підлягає.

Мирова угода є двостороннім або багатостороннім правочином. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Із змісту запропонованої мирової угоди слідує, що вона стосується не лише предмету спору (пункти 3,4, 5, 5.2,6), а й інших договорів, укладених між сторонами (договори поставки № 120 від 26.02.2013 р., № 285 від 30.07.2014 р., № 367 від 01.09.2014 р.), які не були предметом розгляду спору в справі № 908/4454/15, договори суду не надавались, факт сплати вартості товару за цими договорами судом не досліджувався. Умови мирової угоди також не відповідають закону (пункти 5.1, 5.2, 5.3), зокрема, порушують право сторони на оскарження рішення суду, на звернення до суду з позовними заявами.

Згідно з ст.ст.7, 8, 14 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, а також на перегляд справи Верховним Судом України.

Відповідно до приписів ч.3 ст.1 Господарського процесуального кодексу України угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002 положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, відносини щодо права звернення до суду однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

У п. 10 мирової угоди сторони встановили, що в разі невиконання однією із сторін даної мирової угоди, дана додаткова угода втрачає силу в повному обсязі й далі сторони керуються у своїх діях чинним законодавством України.

Суд зазначає, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження». У випадках невиконання зобов'язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої господарським судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця на підставі статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду.

Таким чином, законодавством також встановлено порядок виконання мирової угоди, затвердженої судом, в примусовому порядку в разі невиконання її умов однією із сторін, тому в цій частині умова запропонованої сторонами мирової угоди суперечить закону.

У пункті 7.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» розяснено, що судом може бути затверджено мирову угоду на підставі статті 121 ГПК лише за умови наявності відкритого виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення згідно з Законом України "Про виконавче провадження". Якщо таке виконавче провадження не відкрито на момент звернення до суду щодо затвердження мирової угоди, суд відмовляє в її затвердженні, що не виключає повторного звернення з відповідною заявою вже після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України Про виконавче провадження сторони мають право укласти мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, яка визнається судом.

Таким чином, приписами діючого законодавства визначено, що сторони мають право укласти мирову угоду в процесі виконання судового рішення та до моменту закінчення виконавчого провадження.

Згідно з усними поясненнями представників сторін та як вбачається з тексту мирової угоди 567 від 17.09.2015 р., стягувач (позивач) до органу Державної виконавчої служби з заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу в справі № 908/4454/15 не звертався, відповідно, виконавче провадження з примусового виконання зазначеного наказу не відкривалося. У судовому засіданні представник ПАТ Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат надав для огляду оригінал наказу. Тобто, оригінал наказу перебуває у стягувача.

У звязку з викладеним вище, враховуючи, що в умовах даної мирової угоди вбачаються порушення як матеріального, так і процесуального закону, умови мирової угоди не відповідають закони та стосуються не лише предмету спору в справі № 908/4454/15, клопотання відповідача про затвердження мирової угоди задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання (вих. № 10-07-15/1ю від 07.10.2015 р.) про затвердження мирової угоди у процесі виконання судового рішення у справі № 908/4454/15.

Суддя Л.П. Гандюкова