РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2015Справа №910/25073/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алеф-Принт»

До Публічного акціонерного товариства «Київський завод «Аналітприлад»

Про визнання недійсним договору оренди № 15/06/15 від 15.06.2015 та

стягнення 74 775,00 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Комаров Є.В. - по дов. № б/н від 04.03.2015

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Алеф-Принт» до Публічного акціонерного товариства «Київський завод «Аналітприлад» про визнання недійсним договору найму (оренди) нежитлового приміщення № 15/06/15 від 15.06.2015 на підставі ст.ст. 203, 231, 234 Цивільного кодексу України та стягнення 74 775,00 грн., сплачених за вказаним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.08.2014 між сторонами був укладений договір № 04/07 найму (оренди) нежитлового приміщення, відповідно до умов якого відповідач (орендодавець) передав у тимчасове володіння та користування позивача (орендаря) нежитлові приміщення, загальною площею 27,00 кв. м. та 302.00 кв. м., що розташовані на території заводу за адресою: м. Київ, вул. Полковника Шутова, 16. З 15.06.2015 в порушення зобов'язань за вказаним вище договором відповідач в односторонньому порядку без будь-яких пояснень фактично припинив допуск позивача до орендованих приміщень, в яких перебувало майно позивача. В подальшому, відповідач почав вимагати від позивача укладення фіктивного договору оренди на строк один місяць, сплати коштів у розмірі 75 000,00 грн., в обмін на дозвіл вивезти обладнання та інше майно позивача з орендованих приміщень та згоду на дострокове розірвання договору оренди. таким чином, 14.07.2015 під примусом відповідача позивачем були підписані: договір № 15/06/15 від 15.06.2015 найму строком на один місяць на суму 74 775,00 грн., акт приймання-передачі майна в оренду від 15.06.2015 та акт приймання-передачі з оренди від 14.07.2015, додаткову угоду № 1 від 12.07.2015 про розірвання договору № 04/07 від 01.08.2014 та акт приймання-передачі приміщення з оренди за цим договором. Також позивачем було здійснено оплату в сумі 74 780,00 грн. Внаслідок виконання позивачем неправомірних вимог відповідача, з метою припинення подальшого порушення прав позивача, відповідачем було дозволено здійснити вивіз обладнання з орендованих приміщень за договором № 04/07 найму (оренди) від 01.08.2014. З огляду на викладене позивач вважає, що договір №15/06/15 найму (оренди) нежитлового приміщення має бути визнаний судом недійсним, а сплачені кошти повернуто на підставі ст. 216 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 порушено провадження у справі № 910/25073/15 та призначено справу до розгляду на 06.10.2015.

Позивач в судовому засіданні 06.10.2015 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 06.10.2015 проти позову заперечував повністю з підстав викладених у поданому 02.10.2015 до суду відзиві, зокрема вважає, що позивачем не надано належних доказів в підтвердження своїх доводів щодо застосування відповідачем та/або іншими особами фізичного та психічного тиску до позивача при укладенні оскаржуваного договору, а тому підстави вважати договір укладеним проти справжньої волі позивача відсутні. Також зазначає, що договір укладений повноважними представниками сторін, на його виконання сторонами було вчинено певні дії, зокрема об'єкт переданий по акт позивачу, в позивач сплатив плату за користування приміщеннями, а тому договір не може бути визнаний фіктивним, як такий що створений без наміру створення правових наслідків.

В судовому засіданні 06.10.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу Україна було оголошено перерву до 08.10.2015.

Позивач в судове засідання 08.10.2015 не з'явився.

Позивач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, з огляду на наступне

Згідно абз. 2 п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Протокол судового засідання від 06.10.2015 свідчить про те, що представники позивача Шиманська Н.В. та Шиманський Д.В. згідно довіреностей № б/н від 26.06.2016 були присутніми в цьому засіданні та повідомлені про те, що наступне судове засідання відбудеться 08.10.2015.

Більше того в матеріалах справи наявна розписка від 06.10.2015 представника позивача Шиманської Н.В. про те, що останній повідомлено судом про дату та місце проведення наступного засідання у справі № 910/25073/15.

Про поважні причини неявки в судове засідання повноважного представника позивача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від позивача не надходило.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи без участі представника позивача.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 08.10.2015, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.06.2015 між Публічним акціонерним товариством «Київський завод «Аналітприлад» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алеф-Принт» (орендар) було укладено договір найму (оренди) нежитлового приміщення № 15/06/15 (далі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1. договору за цим договором орендодавець передає, а орендар приймає в користування на строк дії цього договору нежитлові приміщення, а саме: приміщення № 107 б площею 625,00 кв. м., що розташоване на 1 поверсі корпусу № 3 літера В, нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Полковника Шутова, 16 (далі - об'єкт оренди).

Згідно з п. 2.2. договору сплата орендарем плати за користування об'єктом оренди здійснюється після передачі об'єкта оренди за актом прийому-передачі нежитлового приміщення в оренду, згідно з умовами договору, в користування орендарю.

Відповідно до п. 2.3. договору орендна плата за один кв. м. встановлена у розмірі 119,64 грн. на місяць. Загальна сума орендної плати за користування об'єктом оренди становить 74 775,00 грн.

Відповідно до п. 7.1. договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Строк дії договору починається з моменту підписання акта прийому-передачі нежитлового приміщення в оренду і діє до 14.07.2015.

Сторонами складено акт надання послуг № 1946 від 14.07.2015, відповідно до якого засвідчено факт надання послуг оренди з 15.06.2015 по 14.07.2015 на суму 74 775,00 грн.

Як свідчать надані платіжні доручення № 1558 від 13.07.2015 на суму 50 000,00 грн., № 1559 від 16.07.2015 на суму 24 780,00 грн. та лист № 15/07/14-2 від 14.07.2015 на виконання договору позивачем було перераховано відповідачу орендну плату в загальному розмірі 74 780,00 грн.

Пунктом 3.1. договору визначено, що передача орендодавцем об'єкта оренди орендарю у користування за даним договором здійснюється протягом 5 (п'яти) календарних днів з дня підписання даного договору, та оформлюється актом прийому-передачі нежитлового приміщення в оренду, який повинен бути підписаний та скріплений печатками сторін або їх представниками.

Відповідно до п. 3.2. договору підписання сторонами або їх представниками акту прийому-передачі нежитлового приміщення в оренду є підтвердженням факту передачі об'єкта оренди в користування орендарю.

Згідно акту прийому-передачі від 15.06.2015 орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення № 107 б площею 625,00 кв. м., що розташоване на 1 поверсі корпусу № 3 літера В, нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Полковника Шутова, 16.

За умовами п. 3.3. договору зворотна передача об'єкта оренди орендодавцю, в разі припинення дії даного договору, здійснюється протягом 5 (п'яти) календарних днів з дати припинення дії даного договору, та оформлюється актом приймання-передачі нежитлового приміщення з орендного користування, який повинен бути підписаний та скріплений печатками сторін або їх представників.

Згідно з п. 3.4. договору підписання сторонами або їх представниками акту прийому-передачі нежитлового приміщення з орендного користування є підтвердженням факту повернення об'єкта оренди орендодавцю та є невід'ємною частиною договору.

В матеріалах справи наявний акт прийому-передачі від 14.07.2015, згідно якого орендар передав, а орендодавець прийняв приміщення № 107 б площею 625,00 кв. м., що розташоване на 1 поверсі корпусу № 3 літера В, нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Полковника Шутова, 16.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 Цивільного кодексу України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Згідно з п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статтей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу, представника сторони правочину або його близьких з метою спонукання його до вчинення правочину.

Судом встановлено, що твердження позивача, що договір укладений шляхом насильства є недоведеними та не підтверджуються доказами.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи повне виконання сторонами договору найму (оренди) нежитлового приміщення № 15/06/15 від 15.06.2015 шляхом передачі об'єкту оренди позивачу за актом прийому-передачі, сплати позивачем орендної плати, складення акту надання послуг оренди та акту прийому-передачі об'єкта з оренди, що свідчить про створення цим правочином певних правових наслідків та виключає підстави вважати його фіктивним.

Відповідно до статтей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним договору найму (оренди) нежитлового приміщення № 15/06/15 від 15.06.2015 відсутні.

Оскільки, вимоги позивача щодо стягнення 74 775,00 грн. є похідними від вимоги про визнання недійсним договору, тому вони також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору та стягнення 74 775,00 грн.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Алеф-Принт» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 15.10.2015.

СуддяВ.В. Сівакова