ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015р. Справа № 914/2526/15

За позовом:Заступника прокурора міста Львова в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради, смт. Брюховичі;
до відповідача: третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача:Дочірнього підприємства «Санаторій «Львів» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», смт. Брюховичі; Державна податкова інспекція у Шевченківському районні м. Львова Закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»
про:припинення права користування земельною ділянкою, скасування державного акту на право постійного користування землею
Суддя Крупник Р.В. Секретар Айзенбарт А.І.
Представники сторін:
від прокуратури: від позивача:ОСОБА_1 прокурор; не зявився;
від відповідача: від третьої особи-1: від третьої особи-2: ОСОБА_2 представник; ОСОБА_3 представник; ОСОБА_4 представник.
Представникам сторін розяснено права і обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

24.07.2015 року на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Заступника прокурора міста Львова в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради до Дочірнього підприємства «Санаторій «Львів» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про припинення права користування земельною ділянкою, скасування державного акту на право постійного користування землею.

Ухвалою суду від 27.07.2015р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 10.08.2015р. Розгляд справи відкладався на 25.08.2015р., 04.09.2015р. та 17.09.2015р., про що судом винесено відповідні ухвали.

Ухвалою від 04.09.2015р. суд залучив до участі у справі ДПІ в Шевченківському районі м. Львова ГУДФС у Львівській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, а також Закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 17.09.2015р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів, а сам її розгляд відкладено на 05.10.2015р. В судовому засіданні 05.10.2015р. оголошено перерву до 13.10.2015р.

Прокурор в судове засідання 13.10.2015р. зявився, позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити повністю з підстав, зазначених в позовній заяві та письмових поясненнях до неї.

В засіданні зазначив, що у 1990 році виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради видано Прикарпатському обєднанню санаторно-курортних установ Державний акт на право користування земельною ділянкою площею 7,4 га. по вул. Курортна,8 у смт. Брюховичі. Правонаступником Прикарпатського обєднання санаторно-курортних установ являється ДП «Санаторій «Львів». Відтак останнє продовжує користуватися вказаною земельною ділянкою на праві постійного користування. Відповідно до ст.287 ПК України постійні землекористувачі повинні сплачувати земельний податок. Разом з тим, відповідно до довідки ДПІ в Шевченківському районі м. Львова ГУДФС України у Львівській області за відповідачем облікується заборгованість з земельного податку у розмірі 72032,00 грн., а за період 2014-2015 років взагалі не сплачено жодних коштів в погашення боргу з земельного податку. Факт системності несплати відповідачем земельного податку також підтверджується постановами Львівського окружного адміністративного суду. Згідно з ст.141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Відтак прокурор просить припинити право постійного користування відповідача на земельну ділянку площею 7,4 га. по вул. Курортна,8 у смт. Брюховичі, а також скасувати державний акт на право постійного користування землею серія Б №040262 від 06.07.1990 року. При цьому, на обгрунтування порушення прав Брюховицької селищної ради, як позивача у справі, прокурор покликається на те, що відповідно до п. «є» ч.1 ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Крім цього, плата за землю як складова податку на майно належить до місцевих податків, який відповідно до ст.64 Бюджетного кодексу України зараховується до місцевого бюджету.

Представник позивача в судове засідання 13.10.2015р. не зявився, причин неявки в судове засідання не повідомив. Як вбачається з протоколу судового засідання від 05.10.2015р. та наявної в матеріалах справи розписки всі представники сторін, в тому числі і представник позивача, були повідомлені про оголошення перерви до 13.10.2015р.

Враховуючи факт закінчення строку розгляду даної справи, беручи до уваги те, що представник позивача в попередніх судових засідання брав участь та висловлював свою позицію, яка зводилася до підтримки позовних вимог, суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності представника позивача.

Представники відповідача в судове засідання 13.10.2015р. зявилися, проти позовних вимог заперечили, просили відмовити в їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позов.

В засіданні зазначили, що станом на момент розгляду справи вся заборгованість ДП «Санаторій «Львів» погашена, а тому відсутні підстави задовольняти позовні вимоги. Крім цього, відсутніми є підстави для припинення права користування земельною ділянкою, оскільки на ній знаходяться обєкти нерухомості, які перебувають у власності відповідача, а тому право користування вказаною земельною ділянкою гарантується положеннями ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України.

Представник ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» в судове засідання 13.10.2015р. зявився, проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що відповідачем, станом на момент винесення рішення, сплачено суму заборгованості з земельного податку.

Представник ДПІ в Шевченківському районі м. Львова ГУДФС у Львівській області в судове засідання 13.10.2015р. зявився, вирішення даної справи поклав на розгляд суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

В 1990 році виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради народних депутатів видано Прикарпатському обєднанню санаторно-курортних установ Державний акт серії Б №040262 на право постійного користування земельною ділянкою площею 7,4 га. по вул. Курортна,8 у смт. Брюховичі для розміщення санаторію «Львів». Вказаний акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право користування землею за №6 від 06.07.1990 року.

Постановою президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України від 22.11.1991 року № П-ІІ-І на базі санаторно-курортних закладів, підприємств, об'єднань та установ профспілок України створено акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця». ОСОБА_2 від 24.01.1992 року та долученим до нього переліком засвідчено факт передачі-приймання майна санаторію «Львів» до ЗАТ «Укрпрофоздоровниця». Наказом «Про створення філій Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» від 15.03.2000 року Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» №28, створено та затверджено Положення про філію Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» - «Санаторій «Львів».

Рішенням загальних зборів ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» від 22.01.2003 року, протокол № 3 «Про зміни організаційно-правової структури ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» створено дочірнє підприємство «Санаторій «Львів» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та затверджено його статут, який зареєстровано 21.02.2003 року, реєстровий №18941. Цим статутом встановлено, що ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» є засновником та власником майна вищезгаданого дочірнього підприємства, а ДП «Санаторій «Львів» є правонаступником Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» стосовно цивільно-правових відносин, що виникли в результаті діяльності філії «Санаторій «Львів».

З матеріалів справи вбачається, що в період з 2000 по 2004 роки рішеннями Брюховицької селищної ради з користування санаторію «Львів» вилучено земельні ділянки загальною площею 3,33 га., що підтверджується рішеннями Брюховицької селищної ради №142 від 06.06.2000р., №381 від 21.08.2001р., №84 від 05.12.2002р., №158 від 26.06.2003р. та №244 від 04.03.2004р. Як зазначається відповідачем, станом на момент розгляду справи вказані рішення селищної ради оскаржено в судовому порядку. Однак, останнім не надано суду доказів (рішень судів, які набрали законної сили) визнання рішень Брюховицької селищної ради недійсними в судовому порядку.

Таким чином, судом встановлено, що з земельної ділянки площею 7,4 га. по вул. Курортна, 8 у смт. Брюховичі на котру Прикарпатському обєднанню санаторно-курортних установ було видано Державний акт серії Б №040262 від 06.07.1990р. в користуванні ДП «Санаторій «Львів» залишилося близько 4,07 га. Вказане підтверджується також Витягом з розробної відомості смт. Брюховичі державної статистичної відомості по формі 6-зем (по угіддях) Санаторію «Львів», а також листом Відділу Держземагенства у м. Львові №18-1323-0.2-4126/2-15 від 12.08.2015р. з якого вбачається, що згідно земельно-кадастрових даних, земельна ділянка площею 4,0600 га. на вул. Курортній, 8 в смт. Брюховичі знаходиться в користуванні Санаторію «Львів» без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування. За категорією земель дана земельна ділянка відноситься до земель оздоровчого призначення.

Крім цього, як вбачається з інформації наданої ДПІ в Шевченківському районі м. Львова ГУДФС у Львівській області, згідно з відомостей про наявність земельних ділянок, ДП «Санаторій «Львів» здійснює плату із земельного податку з юридичних осіб за земельну ділянку площею 4,065 га. Станом на 31.08.2015р. заборгованість відповідача із сплати земельного податку за 2012 2015 роки становила 115391,24 грн. При цьому, протягом 2014 року та в першому півріччі 2015 року відповідачем не здійснено жодної сплати із земельного податку.

03.09.2015р. ДП «Санаторій «Львів» було сплачено 72032,00 грн. Таким чином, станом на 23.09.2015р. сума податкового боргу відповідача із земельного податку становила 43359,24 грн.

В судовому засіданні 13.10.2015 року відповідачем надано квитанції від 08.10.2015р. про сплату заборгованості із земельного податку в повному обсязі.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Аналогічне за змістом положення містилося і в ст. 7 ЗК УРСР 1990 року (в редакції, чинній на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця на базі Прикарпатського обєднання санаторно-курортних установ).

Згідно ст. 27 ЗК УРСР право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі, зокрема, припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства.

В постанові №21-3а11 від 21.02.2011р. Верховний Суд України висловив правову позицію, яка в силу вимог ст. 111-28 ГПК України є обовязковою до застосування, зокрема, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.

Відтак, враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт правонаступництва ДП «Санаторій «Львів» стосовно цивільно-правових відносин, що виникли в результаті діяльності Прикарпатського обєднання санаторно-курортних, до відповідача перейшло і право на земельну ділянку на котру було видано Державний акт серії Б №040262 від 06.07.1990 року.

Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Згідно ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Систематична несплата земельного податку або орендної плати є підставою припинення права користування земельною ділянкою (п. «д» ч.1 ст.141 ЗК України)

Як вбачається з позовної заяви, факт систематичної несплати відповідачем земельного податку (в тому числі і повна відсутність такої оплати протягом 2014 року та в першому півріччі 2015 року) слугував підставою для звернення до суду із вимогами про припинення права відповідача на постійне користування земельною ділянкою площею 7,4 га. по вул. Курортна,8 у смт. Брюховичі та скасування Державного акту серії Б №040262 від 06.07.1990 року.

При вирішенні даної справи, суд бере до уваги те, що за змістом ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав та застосування інших, передбачених законом, способів.

В розумінні ст.1 ГПК України підприємства, установи та організації мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ч.2 ст.21 ГПК України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, або в інтересах якої подано позов, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Як вбачається з позовної заяви, заявляючи даний позов в інтересах Брюховицької селищної ради, прокурор виходив з того, що згідно п. «є» ч.1 ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Разом з тим, в процесі розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт належності до комунальної власності земельної ділянки на котру було видано Державний акт серії Б №040262 від 06.07.1990 року. А тому суд приходить до висновку, що права Брюховиької селищної ради не порушуються, оскільки вона не являється ні органом, який вправі розпоряджатися вказаною земельною ділянкою (в тому числі і заявляти вимоги про припинення права користування на неї), ні органом, який вправі здійснювати контроль за використанням та охороною цієї земельної ділянки.

Зокрема, відповідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

За змістом ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ч.2 ст.117 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, зокрема, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об'єктів у комунальну власність.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Ради Міністрів Української РСР «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя Української РСР» від 23.04.1960р. №606 усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язано було передати у строк до 1 травня 1960 року у відання Українській республіканській Раді профспілок із метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Відповідно до пункту 2 зазначеної постанови майно передавалося профспілковим організаціям у відання.

Постановою Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990р. №506 на території республіки введено мораторій на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Згідно з Указом Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» від 30.08.1991р. № 1452-XII та Законом України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991р. № 1540-ХІІ майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

Виходячи зі змісту наведених вище нормативних актів стосовно права власності держави України після розпаду Союзу РСР, право власності на майно, розташоване на території України і передане у віддання профспілковим організаціям, набула держава Україна.

Після розпаду Союзу РСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, у свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

22.11.1991р. постановою президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України «Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на базі санаторно-курортних закладів, підприємств, об'єднань та установ профспілок України за пайовим внеском Фонду соціального страхування України створено акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

04.12.1991р. між Федерацією незалежних профспілок України та Фондом соціального страхування України укладено установчий договір про створення акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця».

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів міста Києва від 23.12.1991р. № 971 зареєстровано акціонерне товариство «Укрпрофоздоровниця».

За таких обставин на момент створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» майно, передане йому Федерацією незалежних профспілок України, а відтак, і земельні ділянки на яких воно розташовано, перебували у державній власності, а тому могли бути відчужені виключно за згодою власника.

Суд звертає увагу, що Верховним Судом України в постанові №3-99гс14 від 25.11.2014р. викладено правовий висновок про те, що станом на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» земельні ділянки під обєктами нерухомості перебували в державній власності, і про те, що в подальшому право розпоряджатися вказаними земельними ділянками, зокрема, припиняти право користування на них належить лише органам державної влади, а не місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, беручи до уваги вказаний правовий висновок Верховного Суду України та викладені положення законодавства України, суд зазначає, що земельна ділянка по вул. Курортна,8 у смт. Брюховичі на котру Прикарпатському обєднанню санаторно-курортних установ було видано Державний акт серії Б №040262 від 06.07.1990р. перебуває в державній власності, а тому забезпечення здійснення державного контролю за її використанням та охороною належить до компетенції органів виконавчої влади, а не Брюховицької селищної ради. Відтак остання не являється субєктом права котрої порушено діями відповідача та субєктом, котрий вправі вимагати припинення землекористування у звязку з систематичною несплатою земельного податку.

Відповідно до положень ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки під час судового розгляду справи прокурором не було доведено належними та допустимими доказами порушення суб'єктивного права позивача в інтересах якого заявлено позов, відтак, відсутні правові підстави для захисту цього права в судовому порядку та задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір слід стягнути з позивача в дохід Державного бюджету України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2, 4-3, 29, 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Стягнути з Брюховицької селищної ради (79491, смт. Брюховичі, вул. Курортна, 8; ) в дохід державного бюджету України 2436,00 грн.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 19.10.2015р.

Суддя Крупник Р.В.