КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2015 р. Справа№ 910/17348/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача: Залевська Н.С.- представник;

Від відповідача: Мірзова Н.В.-представник;

Савчук К.В.-представник.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Крона"

на рішення господарського суду міста Києва від 27.08.2015

у справі № 910/17348/15 (суддя Привалова А.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Крона"

до Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва

про визнання окремих пунктів договору недійсними

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство ,,Страхова компанія ,,Крона" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва (далі - відповідач) про визнання окремих пунктів договору недійсними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2015 у справі № 910/17348/15 в задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на умови договору, положення ГК України і ЦК України, і дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 27.08.2015 у справі № 910/17348/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Крона" у справі № 910/17348/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В, суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 15.10.2015.

В судовому засіданні 15.10.2015 представники позивача та відповідача надали свої пояснення з приводу оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2012 між Київською міською станцією швидкої медичної допомоги (далі - виконавець) та Приватним акціонерним товариством ,,Страхова компанія ,,Крона" (далі - замовник, позивач) було укладено Договір №4, предметом якого є надання виконавцем невідкладної медичної допомоги (лікувально-діагностичні послуги, медикаменти та витратні матеріали, ін.) особам, щодо яких укладено договір добровільного медичного страхування із замовником (застрахованим особам), а замовник зобов'язався оплатити, відповідно до умов договору та за цінами вказаними в додатку № 1 до договору, вартість наданої Київською міською станцією швидкої медичної допомоги невідкладної медичної допомоги.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 21 лютого 2013 року № 25/9082 ,,Про створення Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва", Київську міську станцію швидкої медичної допомоги було реорганізовано шляхом злиття з Київським міським центром екстреної медичної допомоги служби медицини катастроф.

Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва, який розпочав свою роботу 01.01.2014 - є правонаступником усіх прав і обов'язків реорганізованої Київської міської станції швидкої медичної допомоги (відповідно до п. 2 рішення Київської міської ради від 21 лютого 2013 року № 25/9082 ,,Про створення Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва" та п. 1.2. Статуту Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва).

01.01.2014 між Київською міською станцією швидкої медичної допомоги, позивачем і Центром екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва було укладено Додаткову угоду №1 до договору, за якою Київська міська станція швидкої медичної допомоги передала Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва всі права та обов'язки, що визначені договором та додатками до нього, а останній прийняв на себе усі права та зобов'язання, що визначені договором.

Тобто, позивач погодив заміну сторони в договорі та підтвердив свої зобов'язання за ним шляхом підписання вище зазначеної додаткової угоди.

Відповідно до п. 1.1 договору виконавець надає невідкладну медичну допомогу (лікувально-діагностичні послуги, медикаменти та витратні медичні матеріали та ін.) особам, щодо яких укладено договір добровільного медичного страхування із замовником, під час дії такого договору страхування.

Згідно з п. 1.2 договору замовник оплачує вартість наданої виконавцем невідкладної медичної допомоги застрахованим особам відповідно до умов цього Договору.

За змістом п. 2.2.1 договору виконавець зобов'язаний надавати застрахованим особам невідкладну медичну допомогу належного рівня, якості та у відповідності до Додатку №1 даного договору, що є його невід'ємною частиною.

Згідно з п. 2.2.8 договору у разі внесення змін у тарифи та перелік медичних послуг, вказаних у додатку №1 до цього договору, повідомити про це замовника за 14 днів до передбачуваних змін та надати новий затверджений перелік для узгодження із замовником.

Сторонами в п. 2.4.1 договору погоджено, що замовник зобов'язаний відповідно до розділу 4 договору оплачувати виконавцю вартість невідкладеної медичної допомоги, наданої застрахованим особам.

Згідно з п. 2.4.4 договору за умов, зазначених у п. 2.2.8 даного договору, прийняти рішення щодо погодження із новими тарифами виконавця протягом 10 днів з моменту повідомлення про це та у разі згоди затвердити новий перелік медичних послуг не пізніше, як за 2 дні до дати введення нових цін.

Пунктом 4.1 договору визначено, що виконавець виставляє рахунки за надану застрахованим особам невідкладну медичну допомогу у відповідності до Додатку № 1 до даного договору. Замовник сплачує виконавцю вартість наданої застрахованій особі невідкладної медичної допомоги протягом 10 банківських днів з моменту отримання належним чином оформлених звітних фінансових документів, а саме: рахунку-фактури, акту виконаних робіт (п.4.2).

Згідно з п. 5.4 договору за несвоєчасну оплату рахунків, наданих виконавцем (позивачем) у відповідності до п. 4.2 договору, замовник (відповідач) сплачує останньому пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення платежу, від належної до сплати суми за кожен день затримки платежу.

Сторонами договору підписано та скріплено печатками Додаток № 1 до Договору, яким погоджено вартість послуг.

Згідно з п. 6.3 договору, кожна із сторін має право достроково припинити дію цього Договору, попередньо письмово повідомивши про це іншу сторону не пізніше ніж за 30 днів до передбачуваної дати припинення договору. Припинення дії цього договору не звільняє сторони від обов'язку проведення остаточних взаєморозрахунків.

У відповідності до умов договору відповідачем було надіслано лист від 17.07.2014 за вих. № 1052, яким повідомлено позивача про припинення дії договору в односторонньому порядку протягом 30 днів з моменту отримання цього листа позивачем. Лист отриманий позивачем 25.07.2014, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Таким чином договір № 4 про надання невідкладної медичної допомоги від 01.01.2012 є розірваним з 25.08.2014.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі позивач зазначає, що відповідач не вправі здійснювати господарську діяльність щодо надання невідкладної медичної допомоги на платній основі, оскільки така діяльність може здійснюватись в будь-якій іншій сфері господарської діяльності, але не в сфері надання швидкої медичної екстреної допомоги, платність якої прямо заборонена нормами Конституції України та суперечить іншим нормативно-правовим актам України, якими керується в своїй діяльності відповідач, тому просить визнати недійсними п.п. 1.2, 2.1.3, 2.2.8, 2.4.1, 2.4.4, розділ 4 та п. 5.4 Договору № 4 про надання невідкладної медичної допомоги від 01.01.2012р., які стосуються надання відповідачем невідкладної медичної допомоги на платній основі.

Колегія суддів, враховуючи встановлені у даній справі обставини та наявні докази вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 ,,Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення).

За приписами ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору він є договором про надання послуг, в зв'язку з чим до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми чинного законодавства України, які регулюють відносини надання послуг.

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України закріплено обов'язок замовника оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та у порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами узгоджено перелік медичних послуг, які надаються за договором та їх вартість у Додатку № 1 до договору, що є його невід'ємною частиною, та виходячи з положень п.п. 2.2.8 договору, позивач не був позбавлений права відмовитись від затвердження переліку платних послуг, запропонованого відповідачем у Додатку № 1 до договору.

В матеріалах справи наявне рішення господарського суду міста Києва від 08.04.2015 у справі № 910/521/15-г за позовом Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва до Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Крона" про стягнення заборгованості за Договором № 4 про надання невідкладної медичної допомоги від 01.01.2012, яка виникла в зв'язку з неоплатою позивачем наданих відповідачем послуг.

При цьому, під час вирішення спору щодо стягнення заборгованості суд встановив оформлення належним чином актів виконаних робіт та погодження їх позивачем, виходячи з умов п. 4.1. договору та Додатку № 1 до договору.

Зазначене рішення залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2015, та в силу приписів ст. 35 ГПК України обставини щодо погодження позивачем вартості наданих відповідачем за договором медичних послуг і виникнення обов'язку щодо їх оплати доказуванню не підлягають.

Приписами ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Однак, оспорюваний договір про надання послуг є відплатним договором і за відсутності в ньому положень щодо вартості наданих послуг та порядку їх оплати такий договір між сторонами міг не відбутись.

Відповідно до абзацу 3 пп. 4.1 ст. 4 Статуту Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва, відповідач для виконання основних завдань має право укладати угоди з підприємствами, організаціями незалежно від форм власності та підпорядкування, а також фізичними особами відповідно до законодавства України, набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов'язки, бути особою, яка бере участь у справі, що розглядається в судах України, третейських та міжнародних судах.

Згідно з п. 6.8. та п. 6.9. ст. 6 Статуту Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва, відповідач здійснює господарську діяльність з надання платних медичних послуг за погодженням з Органом управління та у відповідності до чинного законодавства України. Вартість робіт та послуг, що здійснюється відповідачем, встановлюються відповідно до законодавства України.

Відповідно п. 21 розділу 1 ,,Переліку платних послуг, які можуть надаватися в державних та комунальних закладах охорони здоров'я, вищих медичних навчальних закладах та науково-дослідних установах", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 1996 року № 1138, послуги, що надаються згідно з функціональними повноваженнями державними і комунальними закладами охорони здоров'я є медичне обслуговування за договорами із суб'єктами господарювання, страховими організаціями (в тому числі з Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України).

Статтею 6 Закону України ,,Про страхування" визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Видами добровільного страхування можуть бути: страхування життя; страхування від нещасних випадків; медичне страхування (безперервне страхування здоров'я).

Правовідносини сторін спору обумовлені наявністю у позивача договорів добровільного медичного страхування з громадянами, що передбачено діючим законодавством, і сторони не позбавлені були права забезпечити належне виконання цих договорів, обумовленими в договорі з надання невідкладної медичної допомоги, способами, виходячи із принципу свободи договору. Тарифи з надання послуг визначені в двохсторонньому порядку в Додатку № 1 до договору, а отже є належним чином узгодженими між сторонами. Таким чином, твердження позивача з приводу визначених сторонами у договорі тарифів на медичні послуги та необхідності безкоштовного надання медичних послуг є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 1 Закону України ,,Про природні монополії", природна монополія - стан товарного ринку, при якому задоволення попиту на цьому ринку є більш ефективним за умови відсутності конкуренції внаслідок технологічних особливостей виробництва (у зв'язку з істотним зменшенням витрат виробництва на одиницю товару в міру збільшення обсягів виробництва), а товари (послуги), що виробляються суб'єктами природних монополій, не можуть бути замінені у споживанні іншими товарами (послугами), у зв'язку з чим попит на цьому товарному ринку менше залежить від зміни цін на ці товари (послуги), ніж попит на інші товари (послуги) (далі - товари).

Ринок медичних послуг не перебуває в стані природної монополії.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. З Закону України ,,Про екстрену медичну допомогу", на території України кожен громадянин України та будь-яка інша особа мають право: звернутися за отриманням екстреної медичної допомоги до найближчого відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги чи іншого закладу охорони здоров'я, який може забезпечити надання такої допомоги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. З Закону України ,,Про основи охорони здоров'я", заклад охорони здоров'я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України ,,Про основи охорони здоров'я", держава сприяє розвитку закладів охорони здоров'я усіх форм власності.

Отже, надавати медичну допомогу, в тому числі й екстрену, відповідно до законодавства України має право не тільки відповідач, але й інші заклади охорони здоров'я, та позивач не був позбавлений права укласти договір з іншим закладом, що спростовує твердження позивача, що він змушений був укласти договір з відповідачем.

Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами невідповідність пунктів 1.2, 2.1.3, 2.2.8, 2.4.1, 2.4.4, розділу 4 та пункту 5.4. Договору № 4 від 01.01.2012 вимогам чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги у даній справі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки вони спростовуються викладеним вище.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування або зміни рішення господарського суду міста Києва від 27.08.2015 у справі № 910/17348/15, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення є законним, обґрунтованим та відповідає обставинам справи, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Крона" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2015р. у справі № 910/17348/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/17348/15 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська