РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2015Справа №910/22179/15

За позовомКонцерну «Міські теплові мережі»
доПублічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
провизнання укладеним договору реструктуризації заборгованості в сумі 93199546,13 грн.

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача - Семеренко С.О. (представник за довіреністю);
від відповідача - Ященко Р.Ю. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

У серпні 2015 року Концерн «Міські теплові мережі» (далі - позивач або Концерн) звернувся до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - відповідач або НАК «Нафтогаз України») про визнання укладеним між НАК «Нафтогаз України» та Концерном договору реструктуризації заборгованості в сумі 93199546,13 грн. на умовах, викладених в проекті договору, підписаного позивачем, та вважати зазначену заборгованість реструктуризованою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вищевказана заборгованість підлягає реструктуризації на підставі статті 10 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу». Однак, відповідач ухиляється від укладання відповідного договору, який був розроблений позивачем відповідно до цього Закону. На думку позивача, спірний договір реструктуризації слід визнати укладеним і в зв'язку із тим, що відповідачем були прийняті перераховані на його підставі кошти в сумі 388331,44 грн. відповідно до платіжного доручення № 16925 від 29.09.2015.

Відповідач проти позову заперечив, оскільки укладання спірного договору про реструктуризацію не є обов'язковим у силу закону, та відповідно до вищевказаної норми такий договір може бути укладений лише за взаємною згодою сторін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

23.09.2011 між публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» (далі - ПАТ «Запоріжгаз», Постачальник) та Концерном (Споживач) було укладено договір на постачання природного газу за регульованим тарифом № 1 БО.

Відповідно до пункту 1.1 цього Договору, Постачальник постачає природний газ Споживачу в обсягах і порядку, передбачених Договором для забезпечення потреб Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених Договором.

ПАТ «Запоріжгаз» поставив протягом жовтня 2011 року - серпня 2012 року, а Позивач прийняв природний газ на загальну суму 245606343,87 грн. Однак, Концерном вказаний природний газ було оплачено частково в сумі 145656078,54 грн., а неоплаченим залишився газ на загальну суму 99950265,33 грн.

31.10.2012 між ПАТ «Запоріжгаз» (первісний кредитор) та НАК «Нафтогаз України» (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги № 14/6705/12, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв право вимоги до Концерну за договором на постачання природного газу № 1 БО від 23.09.2011 у сумі 99950265,33 грн.

За даними бухгалтерського обліку у Концерну рахується заборгованість перед НАК «Нафтогаз України» за договором про відступлення права вимоги, що склалась станом на 01.01.2013 року у сумі 93199546,13 грн. (залишок основного боргу з урахуванням списаної суми заборгованості в розмірі 4598042,99 грн. згідно рішень судів у справі № 910/8845/13).

Відповідач 09.06.2015 звернувся до позивача з листом №4156 щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ.

З метою вжиття заходів з погашення заборгованості перед НАК «Нафтогаз України» 27.07.2015 листом № 3729/20 Концерн звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір реструктуризації заборгованості за договором переуступки права вимоги боргу № 14/6705/12 від 31.10.2012 за основним договором постачання природного газу № 1 БО від 23.09.2011, та направив на адресу відповідача 2-ва примірники договору реструктуризації.

На вказаний лист, 12.08.2015 відповідач листом № 26-5780/1.2.2-15 повідомив позивача, що реструктуризація не є обов'язком та може бути здійснена НАК «Нафтогаз України» у разі економічної доцільності.

Враховуючи зазначену незгоду відповідача на реструктуризацію боргу, позивач звернувся до суду з указаним позовом про визнання договору про реструктуризацію заборгованості в сумі 93199546,13 грн. строком до липня 2035 року (на 20 років) укладеним на умовах викладених позивачем у проекті цього договору (доданий до матеріалів справи).

Позивач вважає, що підставою для визнання даного договору укладеним є положення пункту 10.1 статті 10 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Стаття 187 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачає випадки укладання господарських договорів за рішенням суду.

Зокрема, згідно з частиною 1 статті 187 ГК України судом розглядаються спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Відповідно до абзацу першого пункту 10.1 статті 10 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», із змінами, внесеними згідно із Законом України від 13.01.2011 № 2940-VI, державним, комунальним підприємствам, а також господарським товариствам, у статутних фондах яких частка держави становить більше ніж 50 відсотків, які відносяться до підприємств паливно-енергетичного комплексу та внесені до Реєстру, дозволяється без отримання додаткових погоджень з державними органами, уповноваженими управляти зазначеними підприємствами, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей терміном до двадцяти років з дати укладення відповідних договорів про реструктуризацію заборгованості з відстрочкою погашення заборгованості до двох років дії таких договорів та сплатою протягом наступних років щомісячно рівними частками.

Таким чином, зі змісту положень пункту 10.1 статті 10 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» не вбачається, що укладання договору про реструктуризацію боргу є обов'язковим для сторін. Натомість дана норма вказує, що такий договір може бути укладений лише за взаємною згодою.

Відповідно до змісту статей 6, 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 184 ГК України передбачено, що при укладенні господарського договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблений за ініціативою будь-якої із сторін у строки, погоджені самими сторонами.

Згідно з частиною 8 статті 181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Виходячи з вищевикладеного та того, що між сторонами не була досягнута згода з усіх істотних умов спірного договору про реструктуризацію, укладання якого не є обов'язковим для сторін на підставі закону, то такий правочин слід вважати таким, що не відбувся.

Посилання позивача на те, що відповідачем був прийнятий платіж з призначенням платежу «За спожитий природний газ в рахунок основного боргу, згідно договору реструктуризації заборгованості б/н за 08.2015 року» суд не бере до уваги, оскільки ця обставина не свідчить про досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов для даного виду договору, зокрема щодо строку реструктуризації.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Судовий збір відповідно до положень статті 49 ГПК України покладається на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.10.2015

СуддяСташків Р.Б.