КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2015 р. Справа№ 910/11675/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Дивак В.В.-представник;

Від відповідача: Бухонкін І.В.- представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АС Подіум»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2015

у справі № 910/11675/15 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд Фудс Дистрибьюшн»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АС Подіум»

про стягнення 77 904, 29 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Гуд Фудс Дистрибьюшн» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АС Подіум» про стягнення 77 904,29 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.08.2015 позов задовольнив частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АС Подіум» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд Фудс Дистрибьюшн» заборгованість у розмірі 39 300,80 грн., 18 010,10 грн. інфляційних нарахувань, 3% річних у розмірі 942,19 грн, 10 896,64 грн. пені та 1 558,08 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду суперечать фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл судової справи між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АС Подіум» у справі №910/11675/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В, суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2015 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 01.10.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2015 у зв'язку з задоволенням клопотань позивача та відповідача розгляд апеляційної скарги було відкладено на 20.10.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 у зв'язку з виходом судді Тищенко А.І. з лікарняного, для розгляду справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Отрюха Б.В., суддів: Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді: Отрюха Б.В., суддів: Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.

20.10.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, який колегія суддів оглянула та долучила до матеріалів справи.

В судовому засіданні 20.10.2015 сторони надали свої пояснення по справі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 17.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гуд Фудс Дистрибьюшн» (позивач, комітент) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АС Подіум» (відповідач, комісіонер) укладено договір комісії №1 (далі за текстом - договір), згідно п. 1.1 якого комісіонер зобов'язується діючи за дорученням комітента, укласти від власного імені, але за рахунок комітента договір для реалізації товарів (продукції), передбаченої договором.

Обов'язками комісіонера за договором, зокрема, є здійснення дій, а саме: виконання роботи з вивчення ринку, здійснення необхідних рекламних заходів, пошук покупців та у разі необхідності проведення передпродажної підготовки продукції, виконання переддоговірної роботи щодо реалізації продукції; надання кожних десять днів комітенту письмового звіту про виконання доручення, обсяги реалізованої продукції, а також витрати комісіонера, пов'язані з виконанням даного доручення (п. 2.3, п. 2.4).

Обов'язками комітента, зокрема, є прийняття від комісіонера звіту щодо виконання ним доручення, у порядку, встановленому договором, компенсувати комісіонеру витрати, пов'язані з виконанням цього доручення (п. 3.4. договору).

За виконання доручення комітент сплачує комісіонеру комісійну плату в розмірі 25% від вартості реалізованого товару за ціною, визначеною комітентом (п. 4.1 договору).

Комісіонер зобов'язаний реалізувати продукцію за цінами, зазначеними комітентом у специфікації до договору. Якщо комісіонер здійснить операцію на умовах, більш вигідних, чим ті, які були зазначені комітентом, отримана вигода залишається у комісіонера (п. 5.1. договору).

Комісіонер, що продав продукцію за ціною, нижче призначеної йому комітентом. Зобов'язаний відшкодувати останньому різницю, якщо не доведе, що не було можливості продати майно за призначеною ціною й продаж за нижчою ціною попередив ще більші збитки (п. 5.2 договору).

Грошові кошти, належні комітенту за договором, виплачуються комісіонером протягом десяти робочих днів із дати реалізації продукції комісіонером (п. 5.3 договору).

Комісіонер не вправі відмовитися від виконання прийнятого доручення, за винятком випадків, коли це викликано неможливістю виконання доручення або порушення комітентом умов даного договору. Комісіонер зобов'язаний письмово повідомити комітента про свою відмову. Даний договір зберігає свою силу протягом двох тижнів від дня одержання комітентом повідомлення комісіонера про відмову від виконання доручення (п. 5.3. договору).

Комітент вправі у будь-який час скасувати дане ним комісіонерові доручення в цілому або в частині з дотриманням умов, передбачених у п. 4.2 договору (п.5.5 договору).

Згідно специфікації (додаток №1 до договору) від 17.11.2014 загальна вартість переданої позивачем відповідачу продукції для реалізації становить 58 300,80 грн. Позивачем відповідачу було передано продукцію згідно умов договору, що вбачається з видаткових накладних (на комісію): №29 від 24.11.2014 на суму 38 270,40 грн., №85 від 08.12.2014 на суму 8 389,20 грн., № 96 від 11.12.2014 на суму 11 641,20 грн.

Зазначений договір, специфікація та видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін та посвідчені печатками.

З матеріалів справи вбачається, що уповноваженою особою відповідача підписані та скріплені печаткою видаткові накладні: № ВН-0000005 від 24.11.2014, за якою одержувачем продукції на суму 38 270,40 грн. є Київська обласна дирекція Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта»; №8 від 08.12.2014 на суму 8 389,20 грн., №9 від 11.12.2014 на суму 6 813,60 грн., №10 від 11.12.2014 на суму 4 827,60 грн. за договором № 15.151 від 08.08.2014, за якими покупцем є Київська обласна дирекція Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта».

Згідно звіту комісіонера №1 від 18.12.2014 здійснення реалізації продукції відповідачем за період з 17.11.2014 по 18.12.2014 не відбулося; згідно звіту комісіонера №2 від 18.01.2015 здійснення реалізації продукції відповідачем за період з 19.12.2014 по 18.01.2015 відбулося на суму 9 980,28 грн.; згідно звіту комісіонера №3 від 18.02.2015 здійснення реалізації продукції відповідачем за період з 19.01.2015 по 18.02.2015 не відбулося; згідно звіту комісіонера №4 від 18.03.2015 здійснення реалізації продукції відповідачем за період з 19.02.2015 по 18.03.2015 не відбулося; згідно звіту комісіонера №5 від 18.04.2015 здійснення реалізації продукції відповідачем за період з 19.03.2015 по 18.04.2015 відбулося на суму 4 990,96 грн.; згідно звіту комісіонера №6 від 18.05.2015 здійснення реалізації продукції відповідачем за період з 19.04.2015 по 18.05.2015 відбулося на суму 3 997,80 грн.

Зазначені звіти зі сторони відповідача підписані уповноваженою особою та посвідчені печаткою.

Позивачем надано у якості доказу реалізації товару відповідачем додаткову угоду №2 від 26.12.2014 до договору комісії №15-151 від 08.08.2014, укладену між Українським державним підприємством поштового зв'язку «Укрпошта» та відповідачем, а також специфікацію №2 та звіти комісіонера - Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про реалізацію товарної продукції за період з 01.11.2014 по 30.11.2014 на суму 12 632,03 грн., за період з 01.12.2014 по 31.12.2014 на суму 40 711,58 грн., за період з 01.01.2015 по 31.01.2015 на суму 40 831,48 грн. Вказані звіти підписані представниками сторін та посвідчені печатками.

Відповідачем згідно договору було перераховано відповідачу у відповідності до платіжних доручень №16 від 21.01.2015 суму 10 000,00 грн., № 40 від 28.04.2015 суму 5 000,00 грн., № 53 від 19.05.2015 суму 4 000,00 грн.

Позивачем складена та надіслана на адресу відповідача претензія від 10.03.2015 за вих. № 10/03/15-1 з вимогою сплатити заборгованість за договором у сумі 48 300,80 грн. у семиденний строк.

Посилаючись на те, що відповідачем згідно договору перераховано позивачу грошові кошти за реалізовану продукцію лише частково, позивачем заявлено до стягнення суму заборгованості за договором у розмірі 39 300,00 грн., 15 446,99 грн. пені, 18 010,10 грн. інфляційних нарахувань на суму заборгованості та 3% річних у сумі 951,40 грн.

Спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем умов договору комісії щодо здійснення перерахування на користь позивача коштів за реалізовану продукцію.

Згідно зі статтею 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов'язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну (ст. 1012 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.. Якщо комісіонер вчинив правочин на умовах більш вигідних, ніж ті, що були визначені комітентом, додатково одержана вигода належить комітентові.

Після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту. Якщо такі заперечення не надійдуть, звіт вважається прийнятим (ст. 1022 Цивільного кодексу України).

В статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було виконано зобов'язання за договором, що підтверджується зазначеними видатковими накладними, специфікацією до договору та передано відповідачу для реалізації продукцію на суму 58300 грн. 80 коп.

Відповідно до інформаційного листа №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сказано, що при підписанні покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

В ч.ч.1, 2 ст.692 Цивільного кодексу України зазначено, що покупець зобов'язаний оплатити повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В частині 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначено перелік основних реквізитів первинних бухгалтерських документів, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Такими реквізитами є: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Наявними в матеріалах справи видатковими накладними, які містять підпис особи, яка передавала товар та приймала його, на думку суду, підтверджується факт реалізації товару відповідачем згідно договору на суму 58 300,80 грн. Крім того, відповідачем не доведено залишків нереалізованого товару у нього.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем, що відповідачем було сплачено грошові кошти за реалізовану продукцію у сумі 19 000,00 грн.

Таким чином, відповідачем було здійснено часткове перерахування позивачу грошових коштів за договором у розмірі 19 000,00 грн., у зв'язку із чим залишилася несплаченою сума заборгованості у розмірі 39 300,80 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Як встановлено ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ст. 230 Господарського кодексу України зазначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В частині 6 статті 231 Господарського кодексу України зазначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Згідно із частиною 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що у випадку порушення комісіонером строків виплати суми, передбаченої п. 5.3 договору, він сплачує комітенту штрафну неустойку у розмірі 2% від суми платежу за кожний день прострочення.

Суд вважає, що фактично передбачена п. 7.1 договору штрафна неустойка за своєю правовою природою є пенею.

Суд зазначає, що у відповідності до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею.

Крім того, виходячи з положень п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 15 446,99 грн. за період з 04.12.2014 по 06.08.2015 необхідно зазначити наступне.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем невірно визначено період прострочення, за який підлягає нарахуванню сума пені за договором. Відповідно до арифметично правильного розрахунку здійсненого у відповідності до положень ч. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України, вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за період з 09.12.2014 по 06.06.2015 у сумі 10 896, 64 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При перевірці здійсненого позивачем розрахунку інфляційних нарахувань на суму заборгованості в розмірі 18 010,10 грн. за період з 04.12.2014 по 06.08.2015, суд дійшов такого висновку.

Позивачем невірно визначено початок періоду здійснення інфляційних нарахувань на суму заборгованості, який повинен становити з 09.12.2014 по 06.08.2015, проте, здійснений позивачем розрахунок розміру суми 18 010,10 грн. є вірним, у зв'язку із чим вона підлягає стягненню з відповідача.

Суд, перевіривши обґрунтованість заявлених до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 951,40 грн. за період з 04.12.2014 по 06.08.2015, дійшов висновку про необхідність здійснення перерахунку, оскільки позивачем невірно зазначено початок періоду прострочення.

За розрахунками суду з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у сумі 942,19 грн. за період з 09.12.2014 по 06.08.2015, у зв'язку із чим зазначена позовна вимога підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи наведене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість у розмірі 39 300,80 грн., 18 010,10 грн. інфляційних нарахувань на суму заборгованості, 3% річних у розмірі 942,19 грн. та 10 896,64 грн.

Отже, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача визначеної грошової суми обґрунтованими.

Сплату вказаної суми заборгованості відповідачем, станом на дату прийняття рішення судом першої інстанції, не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АС Подіум» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2015 у справі № 910/11675/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/11675/15 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко