РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015Справа №910/18969/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд»

до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг»,

про стягнення 73 505,77 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Пінчук-Ніколайчук Ю.В. - представник. Довіреність б/н від 17.06.15 р.;

від відповідача: Полєжаєва К.О. - представник, довіреність б/н від 10.01.15 р.;

від третьої особи: Пінчук-Ніколайчук Ю.В. - представник, довіреність б/н від 02.12.13 р.;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 73 505,77 грн. заборгованості, з яких: проценти річних в сумі 6 847,29 грн. та інфляційні втрати в сумі 66 658,48 грн., нараховані за період з 13.07.13 р. по 31.03.15 р.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» та Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю договору фінансового лізингу №1123/12/2007 від 18.12.07 р., в редакції додаткової угоди №1123/12/2007/R від 30.07.19 р., в частині сплати лізингових платежів, в зв'язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» звернулось за захистом своїх майнових прав до Господарського суду міста Києва. Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка лізинг» до Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю задоволено повністю та стягнуто з останньої на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка лізинг» 131 609,22 грн. заборгованості (за договором фінансового лізингу №1123/12/2007 від 18.12.07 р. (із змінами та доповненнями), 6 047,43 грн. неустойки, 1 249,39 грн. процентів річних, 109,63 грн. інфляційного збільшення суми боргу, та вирішено питання про розподіл судових витрат. Крім того, виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 було відстрочено на два роки до 10.02.16 р. 07.03.14 р..

Господарським судом міста Києва 07.03.14 р. видано наказ про примусове виконання зазначеного рішення.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.14 р. скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 в частині відстрочення виконання даного рішення на 2 (два) роки до 10.02.2016 р., а клопотання Фірми «Т.М.М.»- Товариства з обмеженою відповідальністю про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 залишено без задоволення. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.15 р. здійснено заміну стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» на його процесуального правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд», якому відповідно до договору відступлення прав вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) №20/11-2013 від 05.12.13 р. , укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» та Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю, передано право вимоги виконання за договором фінансового лізингу №1123/12/2007 від 18.12.07 р. (із змінами та доповненнями).

Оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 було виконано в повному обсязі боржником лише 07.04.15 р., новий кредитор набув право на нарахування відповідно до ст. 625 ЦК України процентів річних та інфляційних втрат за період з 13.07.13 р. по дату фактичного погашення заборгованості, які просив стягнути в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.15 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/18969/15 та призначено до розгляду на 19.08.15 р. Цією ж ухвалою Господарський суд міста Києва залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг».

19.08.15 р. було оголошено перерву в судовому засіданні до 15.09.15 р..

В судові засідання 19.08.15 р. та 15.09.15 р. з'явились уповноважені представники позивача, відповідача та третьої особи.

В судовому засіданні 19.08.15 р. представником позивача подано суду витребувані документи та додаткові докази разом із супровідним листом б/н від 19.08.15 р. Документи судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 15.09.15 р. через відділ діловодства (канцелярія) Господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив від 27.07.15 р. на позовну заяву, в якому останній з доводами позивача, викладеними в позовній заяві, щодо періоду нарахування заборгованості не погоджувався та просив суд позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних задовольнити частково з врахуванням строків перерахування коштів на казначейські рахунки. В обґрунтування своїх доводів відповідач стверджує, що строк перебування коштів на казначейських рахунках не може вважатися таким, як користування коштами боржником, оскільки відповідно до виписки банку по рахунку від 26.01.15 р., кошти в сумі 140 736,17 грн. були передані фінансовій установі у відповідності до чинного законодавства. Таким чином, оскільки зобов'язання перед кредитором - Товариством з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд» було виконано боржником саме 26.01.15 р., відповідно розрахунок сум процентів річних та інфляційних втрат від простроченої суми (131 609,22 грн.) слід нараховувати до 25.01.15 р..

Відзив на позовну заяву разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 15.09.15 р. через відділ діловодства (канцелярія) Господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання від 11.09.15 р., в якому відповідач просить суд залучити до участі у справі відділ Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В обґрунтування клопотання про залучення до участі у справі третю особу відповідач зазначає, що грошові кошти в сумі 140 736,17 грн., які направлені на погашення заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13, були примусово списані 26.01.15 р. та зараховані на депозитний рахунок відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, проте фактично грошові кошти надійшли на рахунок кінцевого отримувача коштів (стягувач) - Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд» лише 07.04.15 р., що також завдало значної майнової шкоди боржнику (відповідач) та на думку відповідача підлягає відшкодуванню за рахунок винних осіб.

У задоволені клопотання від 11.09.15 р. Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відділ Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві судом відмовлено з огляду на його необґрунтованість. Клопотання залучено судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час проведення судового засідання 15.09.15 р. суду не надано.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 29, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 15.09.15 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні 15.09.15 р. представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив суд частково відмовити у задоволені позовних вимог.

В судовому засіданні 15.09.15 р. представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача підтримав позицію позивача, викладену в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

18 грудня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (лізингодавець за основним договором, третя особа у справі) та Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (лізингоодержувач за основним договором, відповідач у справі) укладено Договір фінансового лізингу №1123/12/2007 (далі - Основний договір), згідно якого лізингодавець зобов'язувався передати без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації, а лізингоодержувач прийняти в тимчасове володіння та користування за плату предмет лізингу - вантажний автомобіль ISUZU NQR 71 борт-тент (три одиниці), 2007 року випуску, загальною вартістю 103 011,00 доларів США (в тому числі ПДВ в розмірі 20% - 17 168,50 доларів США).

Розділами 2-7, 11 Договору сторони погодили порядок придбання майна, його приймання - передачу та балансовий облік, реєстрацію транспортного засобу, яке є майном, строк лізингу та строк дії договору, права на майно, загальну суму лізингових платежів та порядок розрахунків, поточну заборгованість лізингоотримувача, умови використання майна, технічного обслуговування та ремонту тощо.

Додатком №1 до Основного договору Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» та Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю погоджено Графік внесення лізингових платежів.

В подальшому, 30 липня 2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (лізингодавець за основним договором, третя особа у справі) та Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (лізингоодержувач за основним договором, відповідач у справі) укладено Додаткову угоду №1123/12/2007/R до Основного договору, згідно якої були внесені зміни до Основного договору, зокрема, до Графіку внесення платежів (Додаток №1 до Основного договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм Закону України «Про фінансовий лізинг», а також Глави 59 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів; залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням встановлених параграфом 6 цього Кодексу та законом; до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічне визначення поняття договору фінансового лізину міститься в ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

В силу п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно ст. 16 Закону України «Про лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Відповідно до умов Основного договору лізингоодержувач зобов'язаний вносити всі грошові суми в рахунок оплати лізингових платежів в розмірі і в строки, встановлені в Графіку внесення платежів, незалежно від виставлення або отримання рахунків лізингодавця, а також незалежно від фактичного використання предмета Лізингу, в тому числі в період технічного обслуговування ремонту, втрати предмета Лізингу, протягом строку фінансового лізингу або до моменту дострокового припинення договору (п. 7.7 Основного договору).

В порушення умов Основного договору відповідач чергові лізингові платежі за 59-64 періоди згідно Графіку внесення платежів (Додаток №1 до Основного договору, в редакції додаткової угоди №1123/12/2007/R від 30.07.09 р.) належним чином не сплатив, внаслідок чого станом на 11.07.13 р. у останнього виникла заборгованість в сумі 131 609,22 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю своїх зобов'язань за Основним договором в частині сплати чергових лізингових платежів за 59-64 періоди згідно Графіку внесення платежів (Додаток №1 до Основного договору, в редакції додаткової угоди №1123/12/2007/R від 30.07.09 р.), Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» звернулось до Господарського суду міста Києва за захистом своїх майнових прав.

Вищезазначені обставини були об'єктом дослідження Господарським судом міста Києва у справі 910/16250/13, предметом спору у справі якого було стягнення заборгованості у зв'язку з порушенням Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою своїх зобов'язань за Основним договором в частині сплати чергових лізингових платежів за 59-64 періоди згідно Графіку внесення платежів, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість на загальну суму 131 609,22 грн., за наявності якої було нараховано неустойку в сумі 6 047,43 грн., три проценти річних в сумі 1 249,39 грн. та інфляційне збільшення суми боргу в сумі 109,63 грн., та які Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» просило стягнути в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» задоволено повністю та стягнуто з Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» заборгованість в розмірі 131 609,22 грн., неустойку в сумі 6 047,43 грн., три проценти річних в сумі 1 249,39 грн., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 109,63 грн. та судовий збір в розмірі 1 720,50 грн. та відстрочено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 на два роки до 10.02.16 р.

На виконання зазначеного рішення Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ від 07.03.14 р. про примусове виконання рішення суду у справі №910/16250/13.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою про скасування рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 в частині відстрочення виконання зазначеного рішення господарського суду до 10.02.16 р.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.14 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 задоволено, рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 скасовано в частині відстрочення виконання даного рішення на 2 (два) роки до 10.02.16 р., а клопотання Фірми «Т.М.М.»- Товариства з обмеженою відповідальністю про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 залишено без задоволення. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 залишено без змін.

Зазначеним рішенням встановлено факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за Основним договором щодо сплати чергових лізингових платежів з 59 по 64 періоди та наявності простроченої заборгованості Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» в сумі 131 609,22 грн., відповідно обов'язок боржника (лізингоодержувач за Основним договором) сплатити кредитору борг та неустойку за прострочення виконання грошового зобов'язання, а також проценти річних та інфляційні втрати за користування чужими грошовими коштами.

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вказано, що не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на вищевказане Господарським судом міста Києва при винесенні рішення у справі № 910/16250/13 станом на 10.02.14 р. встановлено факт порушення відповідачем своїх зобов'язань за Основним договором щодо сплати чергових лізингових платежів з 59-й по 64-й періоди, як наслідок, у Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю утворилась заборгованість в розмірі 131 609,22 грн.. Вказаний факт, відповідно до приписів ГПК та постанови Пленуму Вищого господарського суду України, є преюдиційним і доказуванню не потребує.

В подальшому, 05 грудня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (первісний кредитор/кредитор за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд» (новий кредитор/набувач за договором) укладено договір відступлення права вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) №202/11-2013 (далі - Договір), згідно якого кредитор передає, а набувач приймає на себе право вимоги виконання зобов'язань, які виникли на підставі договору фінансового лізингу №1123/12/2007 від 18.12.07 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» та Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю (боржник).

Згідно пункту 1.2. Договору набувач отримує всі права та обов'язки, які належать кредитору по відношенню до боржника, а саме право вимагати від боржника належного виконання зобов'язань за договором фінансового лізингу №1123/12/2007 від 18.12.07 р., в тому числі: сплати лізингових платежів, пені, штрафів, викупної вартості, інших платежів, які підлягають сплаті на підставі умов договору фінансового лізингу №1123/12/2007 від 18.12.07 р. та чинного законодавства України.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. ст. 513, 514 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як вбачається з доданих до матеріалів справи копій описів вкладення в цінні листи від 10.01.14 р. №№155, 201 та фіскальних чеків УДППЗ «Укрпошта» від 10.01.14 р. №№5557, 5585 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» належним чином направило боржнику - Фірмі «Т.М.М.» - Товариству з обмеженою відповідальністю повідомлення про заміну кредитора в зобов'язанні та докази прав нового кредитора (копію договору відступлення права вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) №202/11-2013 від 05.12.13 р.) цінним листом з описом.

Статтею 517 Цивільного кодексу України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

У відповідності до положень ст. 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Таким чином, внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у зобов'язанні, внаслідок чого первісний кредитор повністю або у визначеній частині вибуває із зобов'язання, а на його місце приходить новий кредитор. При цьому, зміст зобов'язання, тобто обсяг прав та обов'язків його сторін залишається незмінним, а отже до нового кредитора переходять весь обсяг прав первісного кредитора, якщо інше не передбачено договором або законом. Обсяг прав, які передаються у випадку відступлення (сума заборгованості, право на стягнення штрафних санкцій тощо) визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.15 р. по справі №910/16250/13 здійснено заміну стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг», як вибулої сторони, на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд», якому були передані всі права та обов'язки відповідно до договору відступлення права вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) №202/11-2013 від 05.12.13 р. щодо договору фінансового лізингу №1123/12/2007 від 18.12.07 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Ласка Лізинг» та Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю.

Таким чином, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд» отримало право вимоги до відповідача - Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю щодо сплати лізингових платежів, пені, штрафів, викупної вартості, інших платежів, які підлягають сплаті на підставі умов договору фінансового лізингу №1123/12/2007 від 18.12.07 р. та згідно законодавства України.

За таких обставин судом встановлено факт заміни в основному зобов'язанні, обумовленому договором фінансового лізингу №1123/12/2007 від 18.12.07 р. (із змінами та доповненнями), первісного кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» на нового кредитора - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд».

В результаті новий кредитор Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд» отримав право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати заборгованості за договору фінансового лізингу №1123/12/2007 від 18.12.07 р. (із змінами та доповненнями) згідно рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 та договору відступлення права вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) №202/11-2013 від 05.12.13 р.

На твердження позивача, оскільки грошові кошти в розмірі заборгованості за Договором фінансового лізингу №1123/12/2007 від 18.12.07 р. (із змінами та доповненнями) згідно рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13 надійшли на рахунок нового кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд» лише 07.04.15 р., відповідно рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. по справі №910/16250/13 фактично було виконано лише 07.04.15 р.. Таким чином, у зв'язку із простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання, позивачем відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано проценти річних в сумі 6 847,29 грн. та інфляційні втрати в сумі 66 658,48 грн. за період існування заборгованості, які позивач просив стягнути в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. по справі №910/16250/13 встановлено факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за Основним договором щодо сплати лізингових платежів та наявності простроченої заборгованості Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» в сумі 131 609,22 грн..

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вказані норми кореспондуються з положеннями частин 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми заборгованості по лізинговим платежам), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з ч. 2 ст. 625 названого Кодексу.

Окрім того, згідно роз'яснень Вищого господарського суду України, викладених, зокрема, в пункті 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова №14), саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Тобто, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Суд звертає увагу, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних не є штрафними санкціями, а є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 23.01.12 р. у справі №37/64, постанова від 01.10.14 р. у справі №6-113цс14).

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, а в даному випадку виконано лише 07.04.15 р., кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. При цьому, інфляційні нарахування та нарахування трьох процентів річних на заборгованості можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судом за матеріалами справи встановлено та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. по справі №910/16250/13 було виконано в повному обсязі шляхом списання відділом Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві в примусовому порядку з рахунку боржника №8, відкритого в АТ «Ощадбанк», грошових коштів в розмірі 140 736,17 грн. (виписка банку по рахунку від 26.01.15 р.).

Враховуючи твердження позивача, що грошові кошти з примусового виконання рішення по справі №910/16250/13 за наказом Господарського суду міста Києва від 07.03.14 р. фактично надійшли на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд» лише 07.04.15 р., у позивача виникло право відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України на нарахування процентів річних в сумі 6 847,29 грн. та інфляційних втрат в сумі 66 658,48 грн. за період існування заборгованості, за виключенням періоду, котрий був охоплений рішеннями Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. у справі №910/16250/13.

Згідно п. 1.12 Постанови №14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідач стверджує, що розрахунок сум процентів річних та інфляційних втрат від простроченої суми необхідно здійснювати з 13.07.13 р. по 25.01.15 р., оскільки 25.01.15 р. є днем припинення зобов'язання (сплати заборгованості), що підтверджується випискою банку по рахунку відповідача від 26.01.15 р.

Проте судом роз'яснюється, що згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна дія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ст. 441 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнені з боржника зараховуються державним виконавцем на депозитний рахунок відповідного органу державної виконавчої служби. Стягувачам - юридичним особам стягнуті суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на вказані стягувачами належні їм рахунки.

Тобто, як вбачається із змісту законодавства, у виконавчому провадженні при зверненні стягнення на грошові кошти боржника всі операції пов'язані з рухом грошових коштів від боржника до стягувача здійснюється через депозитний рахунок відповідного органу державної виконавчої служби.

В силу п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який є спеціальним законом, який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Враховуючи вищевикладене, виписка банку по рахунку відповідача (боржника) - Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю не може бути визнано судом належним та допустимим доказом, що засвідчує факт зарахування грошових коштів в сумі 140 736,17 грн. на рахунок отримувача (кредитора) саме 26.01.15 р..

За таких обставин, за висновками суду моментом виконання грошового зобов'язання боржником є дата зарахування коштів на рахунок кредитора - ТОВ «Мега торг ЛТД», а саме 07.04.15 р.. Факт надходження та розмір вказаної суми сторонами не заперечувався.

Таким чином, враховуючи той факт, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. по справі №910/16250/13 фактично було виконано лише 07.04.15 р., відповідно позивач набув право нараховувати проценти річних та здійснити інфляційні нарахування на заборгованість в сумі 131 609,22 грн., інфляційні втрати та три проценти річних відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України підлягають нарахуванню починаючи з 12.07.13 р., тобто з першого дня, який не ввійшов до періоду стягнення за рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. по справі №910/16250/13.

Згідно п. 3 Постанови №14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 р. №62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у Інформаційному листі №01-06/928/2012 від 17.07.12 р. «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права».

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення три проценти річних в сумі 6 847,29 грн. за період з 13.07.13 р. по 06.04.15 р. та інфляційні втрати в сумі 66 658,48 грн. за період липень 2013 р. - березень 2015 р., які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Суд зазначає, що відповідно до абз.1 п. 1.9 Постанови №14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

А тому, при розрахунку розміру інфляційних та 3% річних слід виключати день фактичної оплати із розрахунку періоду прострочення.

При цьому, пеня, річні проценти, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 Цивільного кодексу України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 252 Цивільного кодексу України).

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з ч. 1 ст. 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

За висновками суду, день фактичної сплати не включається до часу прострочення виконання грошового зобов'язання при здійсненні розрахунку суми трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки відповідний розрахунок здійснюється у днях, протягом яких не виконувалось (неналежно виконувалось) грошове зобов'язання, нарахування за весь день (24 години) прострочення, а здійснення оплати в даний день виключає правомірність нарахування процентів річних та інфляційних нарахувань за 24 години цього дня, нарахування можуть здійснюватись лише за кожен повний день прострочення платежу. День фактичної оплати заборгованості не може вважатись днем, протягом якого не виконувалось грошове зобов'язання.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних та інфляційних втрат судом встановлено, що при здійсненні розрахунку процентів річних та інфляційних втрат позивачем здійснений розрахунок виходячи із суми заборгованості в розмірі 131 609,22 грн. станом на 06.04.15 р. за виключенням дати сплати заборгованості відповідачем, а саме 07.04.15 р. - дати фактичного виконання рішення суду.

При цьому, позивачем при здійсненні розрахунку втрат від інфляції до періоду нарахування помилково включений місяць, який не ввійшов до періоду стягнення за рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.14 р. по справі №910/16250/13, а саме липень 2013 р.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених висновків суду, розмір процентів річних та втрат від інфляції, перераховані у відповідності до вимог чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду з 13.07.13 р. по 06.04.15 р., становлять 6 847,29 грн. та 66 856,95 грн. відповідно. Проте, приймаючи до уваги пред'явлення позивачем до стягнення інфляційні нарахування в сумі 66 658,48 грн., виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині інфляційних нарахувань, тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 66 658,48 грн.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фірми «Т.М.М.» - Товариства (04116, м. Київ, вул. Г.Тимофєєвої, буд. 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг Лтд» (01042, м. Київ, вул. Академіка Філатова, буд. 22/8, офіс 402, ) 6 847,29 грн. (шість тисяч вісімсот сорок сім гривень двадцять дев'ять копійок) процентів річних, 66 658,48 грн. (шістдесят шість тисяч шістсот п'ятдесят вісім гривень сорок вісім копійок) інфляційних втрат та 1 827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 16 жовтня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон