ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2015 р. Справа № 911/3534/15

Господарський суд Київської області у складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софіїївка», Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Київська область, Білоцерківський район, с. Мала Вільшанка

про стягнення 15128,12 грн.

секретар судового засідання Шніт О.М.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 (паспорт серії ОК №548291).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Софіїївка» (далі - позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення 15128,12 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору відповідального зберігання №9 від 26 червня 2013 року, а саме, відповідач у встановлений договором строк не повернув позивачу майно, в результаті чого позивач просить суд стягнути з відповідача вартість майна, переданого на відповідальне зберігання, що становить 4397,71 грн. Додатково, за прострочення виконання зобовязання позивач нарахував пеню в розмірі 10730,41 грн.

Провадження у справі порушено відповідно до ухвали господарського суду Київської області від 17 серпня 2015 року та призначено справу до розгляду на 15 вересня 2015 року.

У судовому засіданні 15 вересня 2015 року на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 13 жовтня 2015 року.

Присутній у судовому засіданні відповідач проти позову заперечував, проте, письмового відзиву на позовну заяву не подав.

13 жовтня 2015 року відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Софіївка» (за договором поклажодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (за договором зберігач) 26 червня 2013 року укладено договір відповідального зберігання за №9.

Пунктом 1.1 договору встановлено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, за додатком №1 (специфікація), який є невідємною частиною цього договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку дії цього договору стійку монтажну з тепловим колектором в комплекті (далі майно), загальною вартістю, вказаною в специфікації.

Згідно пункту 2.1.4 договору, зберігач зобовязаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього.

Як вбачається з пункту 4.2 договору, зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність майна з моменту передання майна на зберігання і до моменту його повернення поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження майна, яке передане на зберігання, або його частини, зберігач повинен відшкодувати поклажодавцеві вартість втраченого майна, а також, повязані з цим збитки.

Пунктом 4.3 договору встановлено, що у випадку неповернення майна поклажодавцеві за першою вимогою, зберігач повинен виплатити поклажодавцеві неустойку у розмірі 0,5% від вартості майна за кожен день затримки.

Відповідно до пункту 6.1 договору, договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Згідно пункту 6.2 договору, строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений пунктом 6.1 цього договору та закінчується 31 грудня 2013 року.

26 червня 2013 року сторонами підписано специфікацію до договору.

Загальна вартість майна, згідно специфікації, становить 4397,71 грн.

Судом встановлено, що позивач 27 березня 2014 року звернувся до відповідача з вимогою повернути майно, передане відповідачу на зберігання згідно договору відповідального зберігання №9 від 26 червня 2013 року у строк до 5 квітня 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 17 березня 2015 року повторно звернувся до відповідача з вимогою негайно повернути майно, передане відповідачу на зберігання згідно договору відповідального зберігання №9 від 26 червня 2013 року.

Судом оглянуто оригінали документів, залучених до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Статтею 937 Цивільного кодексу України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Прийняття речі на зберігання при пожежі, повені, раптовому захворюванні або за інших надзвичайних обставин може підтверджуватися свідченням свідків. Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вже зазначалось вище, чинним законодавством України передбачено, що прийняття речі на зберігання має бути посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем та видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання.

Отже, в даному випадку підтвердженням передачі відповідачу майна (зазначеного в специфікації) на відповідальне зберігання відповідно до договору має бути відповідний документ (розписка, квитанція, жетон, акт приймання-передачі, тощо), підписаний уповноваженими представниками позивача та відповідача.

Однак, матеріали справи не містять жодного документа, який підтверджує факт передачі майна позивачем на відповідальне зберігання відповідачу.

У судовому засіданні 15 вересня 2015 року суд зобовязав позивача подати до суду докази передачі відповідачу предмету договору відповідального зберігання №9 від 26 червня 2013 року (том 1, а.с. 44), однак, вказану вимогу позивачем виконано не було.

Також, у судових засіданнях 15 вересня 2015 року та 13 жовтня 2015 року відповідач зазначав, що, крім договору відповідального зберігання №9 від 26 червня 2013 року та специфікації до нього, жодних документів не підписував, майно на відповідальне зберігання фактично не приймав.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт передачі відповідачу майна на відповідальне зберігання.

Отже, у звязку з недоведеністю позивачем факту передачі відповідачу майна на відповідальне зберігання, суд вважає, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача вартості майна у розмірі 4397,71 грн. є недоведеною та такою що не підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Оскільки, судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача вартості неповернутого майна у розмірі 4397,71 грн., суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 10730,41 грн., так як судом не встановлено факту неналежного виконання відповідачем господарських зобовязань за договором відповідального зберігання №9 від 26 червня 2013 року.

Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 19 жовтня 2015 року

Суддя Д.Г. Заєць