КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2015 р. Справа№ 910/10457/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Зубець Л.П.

Коротун О.М.

за участю секретаря судового засідання Гройсберг К.М.

за участю представників

від позивача: Хажанець В.М. - дов. від 10.11.2014 року б/н

від відповідача: Митченко Н.М. - дов. від 27.11.2012 року № 1543/21-12

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Мостобуд" на рішення господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року

у справі № 910/10457/15 (суддя Яковенко А.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Фієста" (м. Київ)

до Публічного акціонерного товариства „Мостобуд" (м. Київ)

про стягнення 103 627 грн. 39 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю „Фієста" з позовом до Публічного акціонерного товариства „Мостобуд" про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 103 627 грн. 39 коп., де 68 611 грн. 17 коп. - сума боргу за поставлений товар, 5 117 грн. 72 коп. - пеня, 25 043 грн. 08 коп. - інфляційне збільшення суми боргу, 4 855 грн. 42 коп. - 3% річних.

Рішенням від 22.06.2015 року господарський суд міста Києва позов задовольнив частково. Стягнув з ПАТ „Мостобуд" з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь ТОВ „Фієста" заборгованість за договором поставки від 29.09.2010 року № К141/09-10 у розмірі 98 509 грн. 67 коп., з яких 68 611 грн. 17 коп. - основний борг, 4 855 грн. 42 коп. - 3% річних, 25 043 грн. 08 коп. - інфляційних втрат та судові витрати в розмірі 1 970 грн. 62 коп. В іншій частині в позові відмовив.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду ПАТ „Мостобуд" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження та з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року по справі № 910/10457/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2015 року ПАТ „Мостобуд" було відновлено строк на апеляційне оскарження, його апеляційна скарга була прийнята до провадження та призначено розгляд справи № 910/10457/15 у судовому засіданні за участю представників сторін.

В судовому засіданні 08.10.2015 року представник відповідача підтримала вимоги апеляційної скарги. Представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у поясненнях по справі.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Cт. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи 29.09.2010 року Товариство з обмеженою відповідальністю „Фієста" (Постачальник) та Відокремлений структурний підрозділ (філія) Публічного акціонерного товариства „Мостобуд" Мостобудівельний загін № 12 (Покупець) уклали договір поставки № К141/09-10, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується виготовити та поставити, а покупець прийняти та оплатити на умовах, визначених в договорі, будівельні матеріали (далі - Продукція), асортимент, кількість, якість та ціна якої вказані в Специфікації, яка оформлюється у вигляді додатку до цього договору, підписаний сторонами, та є його невід'ємною частиною.

Згідно з п. 2.2 договору від 29.09.2010 року № К141/09-10 приймання Продукції по кількості та якості здійснюється по Акту прийому-передачі.

Пунктами 3.1-3.2 договору від 29.09.2010 року № К141/09-10 встановлено, що ціна Продукції є договірною ціною між Постачальником та Покупцем та вказується в Специфікації (Специфікаціях), які є невід'ємною частиною даного договору. Орієнтована вартість постачаємої Продукції на календарний рік складає 90 000 грн., в тому числі ПДВ - 15 000 грн.

Приписами п. 5.1 договору від 29.09.2010 року № К141/09-10 погоджено, що приймання Продукції проводиться за актами прийому-передачі по якості та кількості, які підписуються сторонами та складають невід'ємну частину даного Договору.

Сторони погодили, що оплата за кожну партію Продукції, вказаної в Специфікації, здійснюється Покупцем на таких умовах: 100% передоплата та/або 10 банківських днів з моменту фактичного отримання Продукції Покупцем. Дані умови можуть бути змінені за домовленістю сторін та викладені у Специфікації на кожну окрему партію Продукції (п. 6.3 договору).

У подальшому сторони уклали Додаткову угоду № 1 від 04.01.2011 року, Додаткову угоду № 2 від 01.06.2011 року, Додаткову угоду № 3 від 14.11.2011 року, Додаткову угоду № 4 від 17.02.2012 року, відповідно до яких продовжували строк дії договору від 29.09.2010 року № К141/09-10 та змінювали орієнтовану вартість постачаємої Продукції.

Ч. 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Ч. 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

На виконання умов договору від 29.09.2010 року № К141/09-10 ТОВ „Фієста" у період з 28.05.2011 року по 04.06.2013 року поставлено, а ПАТ „Мостобуд" прийнято Продукції на загальну суму 1 239 594 грн. 17 коп., що підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін видатковими накладними.

Як вказував позивач відповідачем не було належним чином виконано зобов'язань з повної оплати отриманого ним товару, у зв'язку з чим, за відповідачем на момент подання позову була наявна заборгованість в сумі 68 611 грн. 17 коп. (1 239 594 грн. 17 коп. - 1 170 983 грн.).

Відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідач твердження позивача не спростував та доказів оплати поставленого товару не надав. Натомість відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 року у справі № 26/271 та у п. 4.4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10 сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу, а отже підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 30.10.2013 року (тобто в межах трирічного строку позовної давності) сторонами було складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків за договором за період з 01.09.2013 року по 30.11.2013 року.

Як зазначалось судом вище, до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може належати підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків.

Досліджуючи повноваження осіб, якими з боку обох сторін підписано акт від 30.11.2013 року звірки взаєморозрахунків, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Вимогами ч. 7 ст. 8 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства: забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики „Про затвердження Випуску 1 „Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників" від 29.12.2004 року №336 головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, організовує роботу бухгалтерської служби, контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, здійснює заходи щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах.

Наказом Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України „Про інвентаризацію заборгованості за станом на 1 листопада 1998 року" від 10.11.1998 року № 148/234/383 затверджено форму акту звіряння розрахунків, зокрема визначено, що акт підписується представниками підприємств.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що чинним на момент складання Акту звірки взаєморозрахунків від 30.11.2013 року законодавством не було передбачено обов'язкового підписання акту звіряння саме керівниками суб'єктів господарських правовідносин, а з огляду на положення Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Наказу Міністерства праці та соціальної політики „Про затвердження Випуску 1 „Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників" від 29.12.2004 року № 336 в межах здійснення бухгалтерського обліку та посадових обов'язків такі повноваження фактично має головний бухгалтер (особа, що виконує його обов'язки).

Аналогічну правову позицію щодо необов'язковості підписання актів звірки взаєморозрахунків саме керівниками підприємств наведено Верховним Судом України у постанові від 24.04.2007 року у справі № 26/271 та Вищим господарським судом України у постановах від 15.09.2009 року у справі № 8/39, від 27.02.2012 року у справі № 20/5009/5311/11, від 16.05.2013 року у справі № 5024/1066/2012, від 05.06.2014 року у справі № 913/2988/13, від 16.01.2014 року у справі № 901/1682/13.

Таким чином місцевий господарський суд правомірно відхилив зауваження відповідача про те, що Акт звірки взаєморозрахунків від 30.11.2013 року з боку відповідача підписано неуповноваженою на те особою.

Таким чином місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що підписання сторонами Акту звірки взаєморозрахунків вказує на визнання ПАТ „Мостобуд" своєї заборгованості в розмірі 68 611 грн. 17 коп. за Договором поставки від 29.09.2010 року № К141/09-10, що свідчить про переривання 30.11.2013 року перебігу строку позовної давності за вимогами про стягнення означеної заборгованості.

Оскільки відповідачем не було надано суду доказів відсутності своєї вини у порушенні зобов'язання з оплати поставленої Продукції, то місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 68 611 грн. 17 коп. за договором поставки від 29.09.2010 року № К141/09-10 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 4 статті 231 ГК України встановлюється, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Ч. 6 ст. 231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до приписів п. 8.2 договору від 29.09.2010 року № К141/09-10 у випадку порушення строків оплати (п. 6.3 договору) за наявності умови фактичного отримання Покупцем Продукції, Покупець виплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неоплаченої Продукції за кожен день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 5 117 грн. 72 коп. пені за період з 16.11.2012 року по 16.05.2013 року.

Ч. 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зробила перерахунок розміру пені та дійшла висновку, що місцевий господарський суд правомірно визначив, що сума пені розрахована вірно.

Втім відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України визначено спеціальну позовну давність в один рік для звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки.

Враховуючи те, що позовна давність стосовно вимоги про стягнення неустойки (пені) спливла 15.05.2013 року, а Акт звірки взаєморозрахунків був складений 30.11.2013 року, то місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що строк позовної давності у цьому разі не перервався і, відповідно, у задоволенні позову про стягнення 5 117 грн. 72 коп. пені слід відмовити в зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Позивач просив суд стягнути на свою користь 3% річних у розмірі 4 855 грн. 42 коп. за період з 16.11.2012 року по 26.03.2015 року та 25 043 грн. 08 коп. інфляційних втрат за період з 16.11.2012 року по 26.03.2015 року.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зробила перерахунок розміру 3% річних та втрат від інфляції та дійшла висновку, що розмір 3% річних обрахован вірно, а розмір втрат від інфляції є заниженим від 35 164 грн. 49 коп.

Стосовно застосування позовної давності до вимог про стягнення сум 3% річних та інфляційних нарахувань суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року №10 зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Оскільки позовна давність стосовно стягнення основної суми заборгованості була перервана Актом звірки взаєморозрахунків від 30.11.2013 року, то місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про наявність права стосовно стягнення додаткових сум у вигляді 3% річних у розмірі 4 855 грн. 42 коп. та інфляційних втрат у розмірі, заявленому до стягнення позивачем - 25 043 грн. 08 коп.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Мостобуд" на рішення господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року у справі № 910/10457/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року у справі № 910/10457/15 залишити без змін.

3. Справу № 910/10457/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Л.П. Зубець

О.М. Коротун