ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р. Справа № 922/3730/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Фоміна В. О.

при секретарі Курченко В.А.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність від 29.04.15 №01-42юр/3140

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність від 13.01.15 №75/810/15), ОСОБА_3 (довіреність від 20.07.15 №140/810/15)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №4193 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 21.07.15 у справі № 922/3730/15

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м.Харків,

до Комунального підприємства "Харківводоканал", м.Харків,

про стягнення 211468,11 грн.

ВСТАНОВИЛА:

АК "Харківобленерго" звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до КП "Харківводоканал" про стягнення 211468,11 грн. (з яких 172724,98 грн. пені та 38743,13 грн. 3% річних). Позов мотивовано неналежним виконанням з боку відповідача його зобов'язань за договором № 6/01/12 на експлуатаційне і технічне обслуговування об'єктів від 01.12.06.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.07.15 (суддя Жиляєв Є.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 172724,98 грн. пені, 17147,85 грн. 3 % річних, 3797,45 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач із даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, зазначає, що оскаржуване рішення винесене при неповному дослідженні всіх обставин справи, судом не надана належна правова оцінка доводам відповідача, що є підставою для скасування рішення суду в силу приписів ГПК України та постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12 №6 "Про судове рішення".

Зокрема, відповідач стверджує, що заявлені до стягнення суми пені повністю відрізняються від сум пені, що зазначені позивачем у рахунках-фактурах, які направлялися відповідачу для оплати. На думку відповідача, при стягненні пені судом першої інстанції не враховані приписи п. 2.1 договору в редакції додаткової угоди №6 стосовно того, що плата заборгованості здійснюється на підставі наданого рахунку. Крім того, відповідач зазначає, що наданий до позовної заяви розрахунок пені не містить даних щодо дати платіжних документів, якими погашалась заборгованість, що, на думку відповідача, ставить під сумнів надані позивачем розрахунки.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.08.15 вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено її розгляд на 15.09.15, запропоновано учасникам процесу надати суду апеляційної інстанції: відповідачу - письмові пояснення з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі; позивачу - відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень.

10.09.15 позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність доводів апелянта, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. У наданому відзиві посилається на те, що подання відповідного позову відбулося через несвоєчасні розрахунки по договору. При цьому позивач стверджує, що відповідач не заперечує факту порушення строків оплати, не спростовує надані позивачем розрахунки, які відповідають положенням договору та нормам чинного законодавства. Стосовно розбіжностей сум пені у позовній заяві та рахунках-фактурах, що надсилалися відповідачу позивач зазначає, що така різниця викликана різними періодами (у позові період нарахування є більшим), окрім того, такий розрахунок носить інформаційний характер та є необовязковим.

Відповідач звернувся до суду з клопотанням (вх.№12970 від 14.09.15 про відкладення розгляду справи на іншу дату (після 22.09.15) для надання КП "Харківводоканал" можливості забезпечення участі представника в розгляді справи та надання додаткових пояснень, враховуючи що на теперішній час трудові відносини з одним із представників КП "Харківводоканал" припинено, а інший представник перебуває у відпустці (докази на підтвердження зазначеного додано відповідачем до клопотання).

Зважаючи на заявлене клопотання та необхідність дослідження додаткових доказів у справі ухвалою суду від 15.09.15 розгляд справи відкладено на 13.10.15 та запропоновано учасникам процесу не пізніше, ніж за три дні до судового засідання, надати суду: позивачу - мотивовані пояснення з урахуванням питань, що були предметом розгляду в судовому засіданні 15.09.15, відповідачу - контррозрахунок щодо заявлених позивачем до стягнення сум (із зазначенням відповідних періодів), належні докази на підтвердження здійснення відповідачем погашення заборгованості перед позивачем.

08.10.15 позивач надав доповнення до відзиву на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність доводів апелянта, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. У наданому доповненні до відзиву додатково обґрунтовує правомірність поданих розрахунків пені, зазначає, що погоджується з рішенням суду щодо часткової відмови у стягненні 3% річних, оскільки при розрахунках позивачем допущені помилки. Також стверджує, що сума основного боргу за спірним договором за період з травня 2014р. по лютий 2015р. була погашена відповідачем у добровільному прядку, однак, з порушенням строків оплати, встановлених договором. На підтвердженням факту оплати основного боргу позивачем надані належним чином засвідчені копії банківських виписок з травня 2014р. по травень 2015р.

Відповідачем приписи ухвали суду апеляційної інстанції від 15.09.15 щодо надання контррозрахунку заявлених позивачем до стягнення сум (із зазначенням відповідних періодів) та належних доказів на підтвердження здійснення відповідачем погашення заборгованості перед позивачем не виконані. Поважність причини ненадання вказаних доказів не обґрунтована. В той же час присутній у судовому засіданні бухгалтер відповідача зазначив, що ним перевірені надані позивачем та відкориговані судом розрахунки та зазначено, що вони є вірними.

В той же час, інший представник відповідача наполягав на задоволенні апеляційної скарги з зазначених у ній підставах, додатково стверджував, що при розрахунках позивачем порушені приписи ст. 232 ГК України щодо періоду нарахування пені (на думку відповідача, такий період є більшим, ніж встановлені законом 6 місяців).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Предметом розгляду у даній справі є стягнення з відповідача пені та 3% річних за порушення строків оплати заборгованості за укладеним між сторонами договором на експлуатаційне і технічне обслуговування об'єктів за надані послуги за період з травня 2014р. по лютий 2015р.

Як свідчать матеріали справи, вірно встановлено місцевим господарським судом та не заперечується сторонами, 01.12.06 між АК "Харківобленерго" та КП "ВТП "Вода" (правонаступником якого є відповідач у справі) було укладено договір на експлуатаційне і технічне обслуговування об'єктів № 6/01/12 (том 1 а.с. 12-14). За весь час дії даного договору до нього укладалися додаткові угоди, в тому числі щодо продовження строків дії договору, зміни найменування, реорганізації відповідача тощо. Договір був чинним станом на час спірних взаємовідносин.

Відповідно до пункту 1.1 зазначеного вище договору відповідач доручає, а позивач забезпечує експлуатацію, технічне обслуговування, плановий та аварійний ремонт наданих відповідачу за договором оренди № 6/01/12 від 01.12.06. підстанцій, розташованих у Харківській області:

110/10 кВ "III підйом", Лозівський район, с. Трійчате;

110/10 кВ "Краснопавлівка", Лозівський район, с. Краснопавлівка;

110/10 кВ "Єлізаветівка", Лозівський район, с. Єлізаветівка;

35/6 кВ "Водозабір", Харківський район, с. Пісочин;

110/35/6 кВ "Кочеток", Чугуївський район, с. Кочеток;

110/35/6 кВ "Рогань", Чугуївський район, с. Рогань.

Факт передачі відповідачем в експлуатацію об'єктів, що орендуються, підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі в експлуатаційне і технічне обслуговування майна від 01.12.06 (том 1, а.с. 20-33) та не заперечується відповідачем.

Згідно з п. 3.2.2. договору, замовник (відповідач) зобов'язався своєчасно і в повному обсязі сплачувати на поточний рахунок виконавця (позивача) всі платежі, передбачені п.п. 2.1.-2.6. цього договору.

31.01.10 між позивачем та відповідачем була підписана додаткова угода №6 до договору, згідно з умовами якої п. 2.1. договору, що стосується порядку оплати наданих послуг, викладений у новій редакції: "Плата за експлуатаційне і технічне обслуговування об'єктів сплачується відповідачем у безготівковому порядку на поточний рахунок АК "Харківобленерго" не пізніше 25 числа кожного місяця, наступного за розрахунковим, на підставі наданого рахунку".

Наявні у справі докази свідчать, що позивач свої зобов'язання щодо надання послуг, встановлені пунктом 3.1.2 договору, виконав у повному обсязі, що підтверджується актами здачі-приймання виконаних робіт (послуг) від 31.05.14, 30.06.14, 31.08.14, 30.09.14, 31.10.14, 30.11.14, 31.01.15, 28.02.15 (том 1, а.с. 42-49), проте відповідач в порушення п. 3.2.2. договору платежі за надані позивачем послуги сплатив несвоєчасно, що і стало підставою для подання відповідного позову.

Наявні у справі докази (банківські виписки) також свідчать, що:

рахунок за травень 2014 р. на суму 581118,17 грн. (строк оплати до 25.06.14) та рахунок за червень 2014 р. на суму 603200,65 грн. (строк оплати до 25.07.14) сплачені відповідачем - 21.08.14 (тобто, з пропуском відповідно, 56 днів та 26 днів);

рахунок за серпень 2014 р. в сумі 611669,58 грн. (строк оплати до 25.09.14) сплачений відповідачем - 24.10.14 в сумі 100000,00 грн., 29.10.14. в сумі 200000,00 грн. та 08.01.15. в сумі 311669,58 грн. (загальний пропуск 104 дні);

рахунок за вересень 2014 р. в сумі 616562,94 грн. (строк оплати до 25.10.14) сплачений відповідачем - 09.01.15 в сумі 181021,86 грн. та 13.01.15 в сумі 435541,08 грн. (загальний пропуск 79 днів);

рахунок за жовтень 2014 р. в сумі 634443,26 грн. (строк оплати до 25.11.14) сплачений відповідачем 13.01.15 в сумі 364458,92 грн. та 14.01.15 в сумі 269984,34 грн. (загальний пропуск 49 днів);

рахунок за листопад 2014 р. в сумі 649669,89 грн. (строк оплати до 25.12.14р.) сплачений відповідачем 14.01.15 (тобто, з пропуском 19 днів);

рахунок за січень 2015 р. в сумі 681874,02 (строк оплати до 25.02.15) сплачений відповідачем у квітні 2015р, однак, розрахунок пені та 3% позивачем здійснено станом на 31.03.15 (за 34 дня);

рахунок за лютий 2015 р. в сумі 703012,11 грн. (строк оплати до 25.03.14) сплачений відповідачем у травні-червні 2015 р., однак, розрахунок пені та 3% позивачем здійснено станом на 31.03.15 (за 6 днів).

Під час апеляційного провадження у справі судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не заперечує факт укладання договору, надання позивачем послуг та порушення строків оплати наданих послуг. Також колегією суддів за наявними у справі доказами встановлено, що заборгованість за спірний період погашена відповідачем у повному обсязі станом на час подання позову.

Таким чином, предметом позову є стягнення пені та 3% річних, що нараховані позивачем за період порушення строків оплати по кожному акту окремо.

Надаючи правову оцінку правомірності здійснених позивачем нарахувань пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Ч. 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За правилами ст. 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 4.2 договору, в разі несвоєчасного внесення відповідачем плати за експлуатаційне і технічне обслуговування, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення до моменту сплати.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені (том 1, а.с. 10) з урахуванням банківських виписок про оплату, що надані суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що він є арифметично та методологічно вірним, а відтак, судом першої інстанції позовні вимоги в цій частині обґрунтовано задоволені повністю.

Колегія суддів не погоджується з доводами відповідача стосовно того, що позивачем при розрахунку пені допущені порушення ч. 6 ст. 232 ГК України відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів зазначає, що згідно з розрахунком пені (том 1, а.с. 10) його загальний період визначений позивачем з червня 2014 р. по березень 2015 р.

Разом з тим, як встановлено вище, нарахування пені здійснено позивачем окремо по кожному періоду прострочення від дня, коли зобовязання мало бути виконано, та в жодному разі такий строк не перевищує шести місяців.

Таким чином, нарахування пені здійснено позивачем у відповідності до приписів ст. 232 ГК України.

Так само, позивачем не допущено пропуску строку позовної давності, оскільки позовна заява подана до суду першої інстанції 26.06.15, а розрахунки пені здійснені починаючи з 26.06.14.

Що ж стосується посилання відповідача на те, що заявлені до стягнення суми пені повністю відрізняються від сум пені, що зазначені позивачем у рахунках-фактурах, які направлялися відповідачу для оплати колегія суддів зазначає, що відповідні обставини дійсно мають місце.

Разом з тим, надані відповідачем рахунки-фактури на оплату пені не є обовязковими ані в силу положень закону, ані в силу положень договору між позивачем та відповідачем, а відтак, такі рахунки не можуть бути належними та допустимими доказами у даній справі. При цьому, як вже зазначено вище, правомірність розрахунків пені, яка заявлена до стягнення у даному позові, перевірена судом апеляційної інстанції.

Посилання відповідача на неврахування судом першої інстанції при стягненні пені приписів п. 2.1 договору в редакції додаткової угоди №6 є безпідставним, оскільки вказаний пункт регулює порядок стягнення основного боргу, а не пені.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням положень названої статті позивачем заявлено до стягнення 38743,13 грн. 3% річних, що нараховані на суму заборгованості (том 1 а.с. 11).

Перевіривши надані позивачем нарахування 3 % річних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наданий позивачем розрахунок суперечить вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, оскільки нарахований невірно. Здійснивши перерахунок вказаних сум, суд першої інстанції визнав, що задоволенню підлягає сума 3 % річних в розмірі 17147,85 грн., в частині стягнення 21595,28 грн. 3% річних - відмовив, у зв'язку з невірним нарахуванням.

Колегія суддів, перевіривши надані розрахунки 3% річних, погоджується з доводами суду першої інстанції стосовно часткового задоволення позовних вимог у цій частині.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач визнав допущені помилки у нарахуванні 3% річних та погоджується з рішенням суду у цій частині. Відповідач, в свою чергу, жодних обґрунтованих пояснень стосовно неправомірності стягнення відсотків річних не надав.

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про відповідність оскаржуваного рішення нормам чинного законодавства та матеріалам справи, на підставі чого рішення господарського суду Харківської області у справі № 922/3730/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись 99, 101, 102, п. 1, ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Харківводоканал" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.07.15 у справі №922/3730/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 15.10.15

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Фоміна В. О.