КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2015 р. Справа№ 910/15693/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокон»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015

у справі № 910/15693/15 (суддя Пукшин Л. Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокон»

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Волкова О. Ю.

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 25460-20/11-1 від 29.06.2011 як такого, що суперечить вимогам чинного законодавства України, зокрема ст.ст. 180, 345 ГК України та ст.ст. 638, 1056-1 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2015, повний текст якого підписаний 12.08.2015, у справі № 910/15693/15 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що не надано доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачем його прав і охоронюваних законом інтересів, так само, як не і не доведено наявність та обґрунтованість обставин, викладених у позовній заяві, та підстав для визнання недійсним кредитного договору з викладених у позові правових підстав.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрокон» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/15693/15 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що справа судом першої інстанції розглянута без з'ясування всіх обставин, без належного дослідження поданих позивачем доказів на підтвердження своїх вимог, внаслідок чого суд ухвалив рішення з порушенням та неправильним застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач, фактично, послався на ті саме обставини, що й при звернення до суду з позовом, а саме на те, що кредитний договір не містять чіткого строку його дії, тобто відсутня та сторонами не погоджена істотна умова договору (строк договору - примітка суду), та зміст п. 5.2.5 спірного договору суперечить приписам ч.ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України, оскільки надає відповідачу право змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку.

Крім того, додатково в апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що оспорюване рішення було постановлено в першому судовому засіданні, при неявці обох сторін, за наявними у справі документами, без огляду витребуваних у сторін оригіналів всіх документів по справі, при наявності незакінченого двомісячного строку, передбаченого для розгляду справи, без з'ясування причин невиконання вимог суду позивачем, в той час як суд мав можливість відкласти розгляд справи з метою сприяння у здійсненні позивачем свої процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, зокрема права надавати суду свої пояснення, доводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу по справі, що є порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Ухвалою від 03.09.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокон» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Позивач та відповідач в судове засідання представників не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників сторін за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

29.06.2011 відповідач як банк та позивач як позичальник уклали кредитний договір на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 25469-20/11-1 (далі Договір), за яким відповідач прийняв на себе зобов'язання відкрити позивачу відновлювальну відкличну кредитну лінію та надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених Договором, а позивач - повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі.

Згідно з п. 1.1 Договору кредит надається у грошовій формі на наступних умовах:

- ліміт кредитної лінії - 7 000 000,00 грн.;

- кінцевий термін повернення кредиту 29.06.2012 з правом пролонгації до загального строку користування 24 місяці;

- ціль використання кредиту - рефінансування кредитної заборгованості в ПАТ «БТА Банк» згідно кредитного договору № 12/Н-10 від 08.07.2010 та поповнення обігових коштів;

- процентна ставка користування кредитом - 20 % річних.

З матеріалів справи слідує, що в подальшому сторонами до Договору вносились зміни шляхом укладення відповідних договорів про внесення змін № 1 від 03.08.2011, № 2 від 30.09.2011, № 3 від 01.12.2011, № 4 від 30.03.2012, № 5 від 07.06.2012 та № 6 від 14.02.2014 (а.с. 16-29).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить визнати Договір недійсним, посилаючись на невідповідність його положень вимогам чинного законодавства України, зокрема ст.ст. 180, 345 ГК України та ст.ст. 638, 1056-1 ЦК України. Вказана невідповідність, на думку позивача, полягає в тому, що положення Договору не містять чіткого строку його дії, тобто відсутня та сторонами не погоджена істотна умова договору (строк договору - примітка суду), та зміст п. 5.2.5 Договору суперечить приписам ч.ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України, оскільки надає відповідачу право змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Насамперед, колегія суддів вважає помилковою правову позицію позивача, що недосягнення сторонами при укладенні договору всіх його істотних умов є підставою для визнання такого договору недійсним.

Так, згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто, у випадку недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, фактично, договір між сторонами не укладено.

Водночас, за правилами ст. 236 ЦК України, правочин, у випадку визнання його судом недійсним, є недійсним саме з моменту його вчинення.

Тобто, визнаний недійсним може бути лише вчинений правочин (укладений договір), такий, що фактично відбувся.

Така правова позиція викладена в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, де зазначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Водночас колегія суддів не може погодитись з думкою позивача про те, що положення Договору не містять чіткого строку його дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частина 2 ст. 345 ГК України встановлює, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, має бути укладений у письмовій формі.

Зі змісту Договору, який укладений в письмові формі, слідує, що в ньому сторонами погоджені мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту, тобто сторонами погодженні всі обов'язкові умови, передбачені законом для кредитних договорів.

До того ж, згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ч. 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, в тому числі, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

В пункті 10.1 Договору сторони погодили, що Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє по дату повного виконання сторонами зобов'язань за Договором, тобто зобов'язань, що сторони взяли на себе відносно предмету Договору, в тому числі видачі і погашення кредиту в обумовлені Договором строки.

Враховуючи, що приписами чинного законодавства не заборонено визначати строк дії договору датою виконання сторонами всіх зобов'язань за таким договором, посилання позивача на недосягнення сторонами згоди щодо зазначеної умови Договору, є безпідставними.

Отже, при укладенні спірного Договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Щодо посилань на невідповідність п. 5.2.5 Договору приписам ч.ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України слід зазначити таке.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною (ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України).

В пункті 5.2.5 Договору сторони передбачили, що відповідач має право вносити пропозиції щодо зміни умов кредитування (в т.ч. процентної ставки) в порядку, передбаченому п. 9.1 Договору.

Згідно з п. 9.1 Договору, у випадку зміни умов придбання кредитних ресурсів або порядку виконання зобов'язань сторін за Договором - за погодженням з позивачем та його поручителями (в тому числі майновими поручителями, гарантами, тощо) вносяться зміни до Договору та договорів забезпечення протягом 10 календарних днів з дати надіслання відповідачем позивачу відповідної пропозиції, оформленої у вигляді письмового повідомлення, в порядку, визначеному п. 10.5 Договору. У випадку не укладення позивачем та/або його поручителями (майновими поручителями) відповідних договорів про внесення змін та доповнень до Договору та/або договорів забезпечення з відповідачем протягом вищезазначеного строку, через 20 календарних днів з дати надіслання відповідачем пропозиції щодо внесення вищезазначених змін та доповнень кінцевий термін повернення кредиту вважається тами, що настав.

Отже, сторони узгодили правові наслідки незгоди позивача на запропоновані відповідачем зміни до Договору (в тому числі щодо процентної ставки).

Крім того, У випадку незгоди з пропозицією відповідача щодо внесення таких змін, позивач не позбавлений права вирішувати спір, в тому числі шляхом звернення до суду.

Таким чином, пунктом 5.2.5 Договору відповідачу не надано право в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки, а відтак, посилання відповідача на те, що п. 5.2.5 Договору не відповідає приписам ч.ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України спростовується самим змістом оспорюваного пункту.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено обставин, на які він послався в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання спірного Договору недійсним.

Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме на те, що оспорюване рішення було постановлено в першому судовому засіданні, при неявці обох сторін, за наявними у справі документами, без огляду витребуваних у сторін оригіналів всіх документів по справі, при наявності незакінченого двомісячного строку, передбаченого для розгляду справи, без з'ясування причин невиконання вимог суду позивачем, в той час як суд мав можливість відкласти розгляд справи з метою сприяння у здійсненні позивачем своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, зокрема права надавати суду свої пояснення, доводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу по справі, слід зазначити таке.

Як слідує з матеріалів справи, ухвалою суду від 19.06.2015 позовну заяву прийнято до розгляду та порушене провадження у справі, розгляд справи призначений на 12.08.2015.

Вказану ухвалу судом першої інстанції позивачу було направлено 23.06.2015, а отримано останнім 01.07.2015, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №015 (а.с. 3).

В судовому засіданні 12.08.2015 для участі в якому позивач своїх представників не направив і про причини неявки суду не повідомив, суд першої інстанції виніс рішення.

Колегія суддів зауважує позивачеві на тому, що відповідно до приписів ст. 77 ГПК України, відкладення розгляду справи з підстав нез'явлення в судове засіданні будь-якої з сторін відбувається лише у випадку, якщо вказане нез'явлення перешкоджає вирішення спору по суті, в той час як у спірному випадку, враховуючи доведені належними доказами обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нез'явлення представника позивача не є перешкодою для вирішення по суті заявленого ним позову.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на такому.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

За змістом положень ст. 22 ГПК України, сторона наділена правом, серед іншого, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, в той же час як наділена й обов'язком добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Отже, наявність права на участь в судових засіданнях не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи у випадку нез'явлення будь-кого з сторін в судове засіданні, якщо таке нез'явлення не перешкоджає суду прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокон» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 у справі № 910/15693/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокон» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 у справі № 910/15693/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015 у справі № 910/15693/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/15693/15.

Повний текст постанови складено: 02.10.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха