ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
УХВАЛА

"01" жовтня 2015 р.Справа № 924/1319/15

Господарський суд Хмельницької області у складі: суддя Заярнюк І.В., розглянувши матеріали справи

за позовом публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк", м. Київ

до 1. товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар", с. Мокіївці, Шепетівський район, Хмельницька обл.,

2. товариства з обмеженою відповідальністю "АТЗТ" Мирне", с. Оршівці, Кіцманський район, Чернівецька обл.

про стягнення солідарно 10 854 526,00 грн., з яких 5 992 739,78 грн. - основний борг, 734 890,49 грн. - проценти, 1 610 433,93 грн. - пеня, 8 000,00 грн. - штраф, 89 309,76 грн. - 3% річних, 2 419 152,04 грн. - інфляційні втрати.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник згідно довіреності №242/03 від 07.09.2015р.

від відповідача 1: ОСОБА_2 - представник згідно довіреності від 07.09.2015р.

від відповідача 2: не з'явився

Суть спору: позивач - публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» звернувся до господарського суду Хмельницької області з позовом до відповідача 1 - товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар" та відповідача 2 - товариства з обмеженою відповідальністю "АТЗТ" Мирне" про стягнення солідарно заборгованості в сумі 10 854 526,00 грн., з яких 5 992 739,78 грн. - основний борг (кредит), 734 890,49 грн. - проценти за користування кредитними коштами, 1 449 750,47 грн. - пеня за несплату основного боргу, 160 683,46 грн. - пеня за несплату процентів, 8 000,00 грн. - штраф, 78 808,63 грн. - 3% річних за несплату основного боргу, 10 501,13 грн. - 3% річних за несплату процентів, 2 185 935,73 грн. - інфляційні втрати за несплату суми основного боргу та 233 216,31 грн. - інфляційні втрати за несплату процентів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Подільський господар" умов кредитного договору №01/04-2014 від 30.01.2014р. в частині своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом. Одночасно, вимоги до відповідача 2 обґрунтовано договором поруки №03/04-2014 від 30.01.2014р., у відповідності до умов якого товариство з обмеженою відповідальністю "АТЗТ" Мирне" поручилось перед кредитором за належне виконання позичальником умов договору №01/04-2014 від 30.01.2014р.

Представник позивача з'явився в судове засідання, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Крім того, позивачем відповідно до ст. 69 ГПК України 01.10.2015р. по справі №924/1319/15 подано клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів. Дане клопотання судом задоволено.

Відповідач 1 в судове засідання з'явився, подав письмовий відзив у справі, де зазначив, що проти позовної заяви заперечує з наступних підстав. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11.06.2014 №45 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ "Брокбізнесбанк" та призначення уповноваженою особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" ОСОБА_3 Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.05.2015 № 103, строк здійснення процедури ліквідації ПАТ "Брокбізнесбанк" продовжено на 1 рік до 10.06.2016 включно. Частиною 1 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" встановлено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами суб'єктами підприємницької діяльності. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 вищевказаного закону встановлено, що фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать, в тому числі, банки. Окремо, даним законом встановлено, що фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів. Статтею 4 даного закону визначено, що фінансовими вважаються послуги, в тому числі: 1) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 2) банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність". Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність": банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичнихта юридичних осіб; банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Звертає увагу суду, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про банки і банківську діяльність" юридична особа набуває статусу банку і право на здійснення банківської діяльності виключно після отримання банківської ліцензії та внесення відомостей про неї до Державного реєстру банків. Забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії.

Отже, вважає, що з відкликанням банківської ліцензії відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 10.06.2014 р. №339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК", банк не має права здійснювати банківську діяльність та втрачає право на нарахування процентів за кредитним договором.

Зазначає, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що ним нараховані відповідачам проценти за користування кредитом після відкликання банківської ліцензії позивача, а також нараховані штрафні санкції за неналежне виконання зобов'язань. Таким чином, позивач безпідставно нарахував відповідачу відсотки з дня відкликання у позивача банківської ліцензії.

Крім того, вважає неправомірним нарахування позивачем 3% річних на проценти за користування кредитними коштами. Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.1.2 кредитного договору №01/04-2014, що укладений між сторонами - заборгованість Позичальника за Кредитом, що перевищує визначену на відповідну дату суму ліміту вважається простроченою заборгованістю. Отже, відповідно умов кредитного договору простроченим вважається лише платіж за тілом кредиту. Крім того, пояснює, що Позичальник не користується несплаченими процентами як кредитними коштами, він повинен їх просто сплатити банку. Зважаючи на це, вважає, що три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування грошовими коштами. Враховуючи викладене, керуючись ст. 22 Господарського процесуального кодексу України просить відмовити в задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЗТ Мирне".

Відповідач 2 в судове засідання не з'явився, про причини не неявки суду не повідомив, письмової позиції по суті спору не надав, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення наявне в матеріалах справи.

20.08.2015р. від представника позивача на адресу суду надійшла заява про вжиття заходів до забезпечення позову на підставі ст.ст. 66, 67 ГПК України. В обґрунтування поданої заяви представник позивача зазначає, що значний розмір заборгованості, що підлягає стягненню із солідарних боржників, одностороннє припинення виконання зобов'язань за кредитним договором, що полягає у несплаті ТзОВ "Подільський господар" процентів за користування кредитом з липня 2014р., а також незадоволення вимог банку про усунення порушень, надісланих солідарним боржникам 26.12.2014р. дає всі підстави вважати, що боржники свідомо та умисно ухиляються від виконання договірних зобов'язань, а тому є вірогідність, що ними можуть бути вчинені дії, спрямовані на відчуження або переміщення (з метою приховати) власного майна, щоб позбавити кредитора можливості одержати задоволення своїх грошових вимог за рахунок реалізації цього майна, тобто для створення обставин, за яких виконання рішення суду буде об'єктивно неможливим. Судом розгляду заяви відкладався до наступного судового засідання.

Суд, розглянувши клопотання позивача про забезпечення позову та оцінивши доводи, викладені у клопотанні, на відповідність фактичним обставинам та вимогам чинного законодавства України, приймає до уваги таке.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року №9 „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 66 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 Господарського процесуального кодексу України встановлено перелік заходів до забезпечення позову, який є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Зокрема, позов забезпечується забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Згідно з абз.2 п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від №16 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову (далі Постанова Пленуму ВГСУ №16) особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до абз.3 п.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 16 у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Абзацом 2 пункту 3 Постанови Пленуму ВГСУ №16 визначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При цьому, відповідно до абз.3 п.3 Постанови Пленуму ВГСУ №16 адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Абзацом 4 п.3 Постанови Пленуму ВГСУ №16 передбачено, що обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Судом до уваги приймається, що відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВГСУ №16 обираючи, який саме захід забезпечення позову слід застосовувати у тій чи іншій справі, господарський суд повинен виходити з такого.

Зокрема, п.7.1. вказаної Постанови передбачено, що у позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення господарським судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але господарський суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Пунктом 7.2. Постанови визначено, що за позовами про визнання права власності (іншого речового права) або витребування майна арешт може бути лише накладений на індивідуальне визначене майно, і притому лише таке, що відноситься до предмета спору. В такому разі в ухвалі про забезпечення позову мають зазначатися ознаки, які ідентифікують відповідне майно та відрізняють його від іншого (однорідного чи подібного) майна, та за необхідності місцезнаходження майна.

Відповідно до п.9 вказаної Постанови Пленуму ВГСУ №16 передбачено, що виносячи ухвалу про заборону відповідачеві вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно зазначити, які саме дії забороняється вчиняти.

Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення із відповідачів заборгованості за Кредитним договором від 30.01.2014р. Таким, чином предметом позову у справі є майнові вимоги.

Водночас, у заяві про забезпечення позову позивач просить суд накласти арешт на рухоме та нерухоме майно відповідачів, при цьому не вказуючи на яке саме майно, його розташування, вартості майна та спів розмірності цієї вартості із позовними вимогами.

Відтак, враховуючи положення ст.67 ГПК України та Постанови Пленуму ВГСУ №16, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно відповідачів за позовом, у якому предметом позову є стягнення коштів, не відповідає вимогам чинного законодавства та є неадекватним у розумінні положень абз.3 п.3 Постанови Пленуму ВГСУ №16 „Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову відмовити, оскільки позивачем всупереч вимог ст.66 ГПК України не подано належних доказів та обґрунтувань на підтвердження того, яким чином невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, з урахуванням положень Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №16 „Про деякі питання практики застосування заходів забезпечення позову.

З метою повного, всебічного та обєктивного вирішення спору, необхідністю витребування додаткових доказів по справі суд вважає за необхідне розгляд справи відкласти.

Керуючись ст.ст. 66, 67, 69, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Строк розгляду спору по справі № 924/1319/15 продовжити на 15 днів.

Розгляд справи відкласти на 12:30 год. "22" жовтня 2015 р.

Позивачу до початку судового засідання надати суду письмову позицію з приводу відзиву відповідача1.

Відповідачу 2 до початку судового засідання надати суду письмові пояснення по справі з документальним обґрунтуванням своїх доводів та заперечень, докази погашення заборгованості (у разі наявності).

Викликати в судове засідання уповноважених представників сторін (з довіреностями та документами, що посвідчують особу).

Суддя І.В. Заярнюк

Віддрук. 2 прим. :

1 - до справи,

2 - відповідачу 2 (59321, Чернівецька обл., Кіцманський р-н, с. Оршівці, вул. Незалежності, 177) ---------- рекомендованим з повідомленням.