ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" жовтня 2015 р.Справа № 916/3358/15

За позовом: державного підприємства "Адміністрація морських портів України" Іллічівська в особі філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

до відповідачів: 1) приватного підприємства "Контейнерний термінал Іллічівськ"

2) державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

про стягнення 3 425,62 грн.

Суддя Цісельський О.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність

від відповідача 1: не зявився

від відповідача 2: ОСОБА_2 довіреність

СУТЬ СПОРУ: Позивач, державне підприємство "Адміністрація морських портів України" Іллічівська в особі філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (ДП АМПУ), звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до приватного підприємства "Контейнерний термінал Іллічівськ" (ПП КТІ) та державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (ДП ІМТП) в якому просить стягнути з відповідачів солідарно 2087,85 грн. пені, 104,39 грн. 3% річних та 1233,38 грн. інфляційних.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.08.2015р. позовну заяву (вх. №3529/15) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача заявлені позивачем позовні вимоги не визнає, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх. № 23045/15) та додаткових поясненнях (вх. № 23566/15), просить суд в їх задоволенні відмовити повністю.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, суд встановив:

01.08.2005р. між ДП АМПУ (Виконавець) та ПП КТІ (Замовник), яке діяло на підставі та в рамках договору № 450-0 про спільну діяльність в Іллічівському МТП (договір СД) від 22.06.2005р. було укладено договір № 1/ЖД-183 (надалі договір № 1/ЖД) про взаємовідносини при здійснені залізничних операцій із урахуванням додаткової угоди № 2 від 02.09.2013р. (відповідно якої у договорі № 1/ЖД було змінено ДП ІМТП на ДП АМПУ (адміністрація ІМП), а ПП "Укртрансконтейнер" було змінено на ПП КТІ) та з урахуванням додаткової угоди № 3 від 17.06.2014р., згідно умов п.1.1. якого, він регулює взаємовідносини сторін по услугам, що надаються залізницею Адміністрації на умовах окремого договору, повязаним з обробкою (подачею/вбиранням) вагонів Замовника на залізничних путях Адміністрації та залізничному путі № 20 ІМТП.

Відповідно до п.3.4. договору (в редакції від 16.02.2012р.) замовник проводить оплату рахунків виконавця не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним.

Згідно із п.4.1.1. договору за затримку оплати рахунків Виконавця за послуги, надані в рамках цього договору, замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

За наданий комплекс послуг у відповідності до умов договору № 1/ЖД, пов'язаний із перевезенням пасажирів і вантажів залізницею та організацію залізничних операцій ІФ ДП АМПУ у за період з 01.02.2015р. по 04.03.2015р. було виставлено відповідачу рахунки № Пр/4 812 від 28.02.2015р. на суму 66 816,16 грн. та № Пр/5 690 від 31.03.2015р. на суму 8809,86 грн.

Як вбачається із виписок по рахунку позивача за 26.03.2015р. та за 08.05.2015р. відповідач сплатив відповідно 66 816,16 грн. за послуги залізниці, згідно рахунку № Пр./4 8126 від 28.02.2015р. та 8809,6 грн. за послуги залізниці, згідно рахунку № Пр./5 690 від 31.03.2015р.

Рішенням господарського суду Одеської області від 27.01.2015р. по справі № 616/4545/14 (яке набрало законної сили 04.03.2015р.) було розірвано договір про спільну діяльність в Іллічівському морському торговельному порту № 435-0 від 22.06.2005р., укладений між ДП ІМТП та ПП КТІ.

Враховуючи те, що ПП КТІ виступало замовником за договором № 1/ЖД як уповноважена сторона на ведення спільної діяльності за договором № 435-0, при цьому ПП КТІ діяло від свого імені і від імені ДП МТП на підставі виданої ДП ІМТП довіреності, а також з огляду на спірний період з 01.02.2015р. по 04.03.2015р. (до моменту розірвання договору СД № 435-0), у якому були спожиті послуги за зазначеним договором, відповідно до змісту ч. 2 ст. 1138, ч.3 ст.1141 ЦК України, обов'язок щодо сплати пені, 3% річних та інфляційних за порушення строків оплати за цими договорами є виконаним з порушенням спільним обов'язком відповідачів щодо позивача, за яким ПП КТІ та ДП ІМТП несуть солідарну відповідальність.

Саме вищенаведене і стало підставою для позивача звернутись до господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, 19.01.2015р. між ТОВ "ТС" (Замовник) та ДП ІМТП (Виконавець) було укладено договір на надання послуг з перевезення пасажирів автобусами автобази № 29-О/Д, згідно умов п.1.1. якого, у порядку та на умовах договору виконавець зобовязується організувати перевезення працівників замовника автобусами автобази згідно діючим маршрутам (додаток № 1), а замовник зобовязується оплачувати наданні послуги.

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Частиною 1 ст.903 Цивільного кодексу України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, за отримані за договором № 29-О/Д від 19.01.2015р. відповідач розрахувався із позивачем із порушенням строків, передбачених договором.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно п.4 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та матеріальної шкоди.

Судом встановлено порушення відповідачем зобовязань, щодо своєчасного розрахунку з позивачем за послуги, надані за Договором на надання послуг з перевезення пасажирів автобусами автобази №29-О/Д від 19.01.2015р.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з розрахунку заборгованості приведеного позивачем в позовній заяві та не спростованого відповідачем, останнім в порушення вищезазначених приписів закону та вищенаведених договору, договірні зобовязання щодо оплати вартості отриманих послуг виконані із порушенням строків, внаслідок чого позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у сумі 987,88 грн.

Оцінюючи вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами, зокрема.

Частина 1 ст.627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як погоджено сторонами договору, відповідно до п. договору за несвоєчасну оплату рахунків виконавця за надані послуги згідно з умовами договору, замовник зобовязаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як було вище встановлено судом, за порушення зобов'язань за договором позивач нарахував відповідачу у відповідності до приписів договору пеню в сумі 987,88 грн., судом проведено перевірку наданого позивачем розрахунку пені та встановлено, що наданий позивачем розрахунок пені здійснено вірно.

Проте, нормами матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст.551 ЦК України, визначено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За приписами ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Відповідно до ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З урахуванням наведеного, поданої відповідачем заяви про зменшення розміру неустойки, суд з урахуванням обставин справи, тривалості стосунків між позивачем та відповідачем, співвідношення наслідків, що виникли у позивача у звязку із простроченням відповідача та розміром заявленої до стягнення неустойки, дійшов до висновку, що слід зменшити розмір пені до 494 грн.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних суд зазначає:

У відповідності з п.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, на думку суду, право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належним до сплати за договором про надання послуг.

Щодо позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, суд дійшов наступних висновків:

Втрати від інфляції є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України. Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Суд зазначає, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат.

Таким чином, інфляційна складова боргу може бути розрахована виключно за період повних календарних місяців прострочи платежів, а не за кожний день окремо, оскільки Держкомстат не визначає індекс інфляції на кожен день місяця чи на частину місяця. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 15.09.2010р. у справі № 11/14-10, від 01.12.2010 року у справі № 3/111-10, від 19.01.2011 року у справі № 4/54-10-1818, від 15.03.2011 року у справі № 32/301.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання та є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" і на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua).

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що силу вищенаведених приписів закону підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі 49,40 грн. 3% річних та 1942,63 грн. інфляційних.

Щодо вимоги позивача про солідарне стягнення боргу з відповідачів.

22.06.2005р між ДП ІМТП та ПП КТІ було укладено договір № 450-0 про спільну діяльність в Іллічівському МТП. Зазначений договір регулював, зокрема, порядок покриття за рахунок прибутку від спільної діяльності винної сторони пред'явлених третіми особами штрафних санкцій та збитків від комерційної діяльності, пов'язаної зі здійсненням спільної діяльності за цим договором.

При цьому, як означає позивач, відповідно до п. 6.1, п. 6.2 договору СД, прибуток від спільної діяльності по цим договором визначається в порядку, передбаченому діючим законодавством України, та утворюється після відшкодування із доходу, одержаного за результатами спільної діяльності за звітний період витрат, понесених підприємством або портом (п. 6.1); розподіл прибутку від спільної діяльності між сторонами здійснюється після сплати податку на прибуток відповідно до Звіту про результатами спільної діяльності на території України без створення юридичної особи.

Таким чином, на думку суду, позивач вірно зазначив, що умови договору СД створюють права та обов'язки лише для його сторін (в даному випадку для ПП КТІ та ДП ІМТП) та є обов'язковим для виконання лише для учасників простого товариства, а не для їх контрагентів (в даному випадку позивача, який в спірних правовідносинах має керуватись положеннями чинного законодавства України).

Як встановлено судом, рішенням господарського суду Одеської області від 27.01.2015 по справі №916/4545/14 (вступило в силу 04.03.2015р. ) розірвано договір про спільну діяльність в Іллічівському морському торговельному порту №435-0 від 22.06.2005 р.

Згідно ч. 1 ст. 1135 ЦК України, під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства. У відносинах із третіми особи повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства.

Відповідно до ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Частиною 2 ст. 1138 ЦК України визначено, що якщо договір простого товариства пов'язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх виникнення.

А тому, на думку суду, віднесення витрат на оплату пені та інфляційних на одну сторону Договору СД буде суперечити ч. 3 ст. 1141 ЦК України, відповідно до якої з моменту припинення договору простого товариства його учасники несуть солідарну відповідальність за невиконаними спільними зобов'язаннями щодо третіх осіб.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З урахуванням наведеного, судом не приймаються в якості заперечень доводи відповідача, оскільки вони зводяться до довільного трактування приписів чинного законодавства України.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищезазначені матеріали справи та проаналізовані положення чинного законодавства України, суд, вбачає доведеними та обґрунтованими заявлені позовні вимоги державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України", у звязку із чим підлягає стягненню з приватного підприємства "Контейнерний термінал Іллічівськ" та з державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" на користь позивача солідарно 2087,85 грн. пені, 104,39 грн. 1233,38 грн. 3% річних та 1233,38 грн. інфляційних.

Відповідно до приписів ст. 44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору по 936,50 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" - задовольнити повністю.

2. Стягнути солідарно з приватного підприємства "Контейнерний термінал Іллічівськ" (68001, Одеська обл., м. Іллічівськ. вул. Транспортна, 1, ) та з державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (68001, Одеська обл., м. Іллічівськ. вул. Праці, 6, ) на користь "Адміністрація морських портів України" в особі філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (68001, Одеська обл., м. Іллічівськ. вул. Праці, 6, код ЄДРПОУ 3872418) 2 087 (дві тисячі вісімдесят сім) грн. 85 коп. пені, 1233 (одна тисяча двісті тридцять три) грн. 38 коп. 3% річних та інфляційних 104 (сто чотири) грн. 39 коп.

3. Стягнути з приватного підприємства "Контейнерний термінал Іллічівськ" (68001, Одеська обл., м. Іллічівськ. вул. Транспортна, 1, ) на користь "Адміністрація морських портів України" в особі філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (68001, Одеська обл., м. Іллічівськ. вул. Праці, 6, код ЄДРПОУ 3872418) витрати на оплату судового збору у сумі 936 (дев'ятсот тридцять шість) грн. 50 коп.

4. Стягнути з державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (68001, Одеська обл., м. Іллічівськ. вул. Праці, 6, ) на користь "Адміністрація морських портів України" в особі філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (68001, Одеська обл., м. Іллічівськ. вул. Праці, 6, код ЄДРПОУ 3872418) витрати на оплату судового збору у сумі 936 (дев'ятсот тридцять шість) грн. 50 коп.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.116 ГПК України

Повний текст рішення складено 12 жовтня 2015 р.

Суддя О.В. Цісельський