ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р. Справа №907/1000/14

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.,

за участю представників:

від позивача (скаржника) не зявився

від відповідача не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, б/н від 24.06.2015 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.06.2015 року (підписане 19.06.2015 року), суддя Йосипчук О.С.

у справі №907/1000/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Минай Закарпатської області

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Ужгородський Турбогаз», м. Ужгород

про стягнення заборгованості на суму 545 957,50 грн. витрат на поліпшення орендованого майна

в с т а н о в и в :

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 16.06.2015 року по справі №907/1000/14 відмовлено у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Ужгородський Турбогаз» про стягнення заборгованості на суму 545 957,50 грн. витрат на поліпшення орендованого майна.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем пропущено позовну давність, яка передбачена ст.786 ЦК України та становить один рік з моменту припинення договору найму. Разом з цим, суд дійшов висновку про припинення договору найму 12.11.2012 року, у звязку з поверненням позивачем відповідачу орендованого приміщення. За таких обставин, відповідно до правил ст.786 ЦК України, перебіг позовної давності по вимозі позивача про стягнення суми 545957,50 грн., що становить витрати на поліпшення орендованого майна розпочинається 12.11.2012 року та закінчується 13.11.2013 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.06.2015 року по справі №907/1000/14 та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що місцевим господарським судом під час прийняття рішення не враховано, що сторони договору оренди є субєктами господарювання і до даних правовідносин слід застосовувати норми ГК України , а не норми ЦК України, відтак, на думку апелянта, у даному випадку слід керуватися положеннями ст.291 ГК України, відповідно до якої розірвання договору оренди за згодою сторін можливе лише в порядку ст.188 ГК України. Як зазначає скаржник, в матеріалах справи відсутні докази розірвання договору в порядку ст.188 ГК України, а досліджуваний місцевим господарським судом акт повернення частини приміщення від 12.11.2012 року констатує лише факт передачі частини орендованого майна, а не фактичне розірвання (припинення) спірного договору. Крім того, таке було повернуто на виконання постанови Львівськогоапеляційного господарського суду від 05.07.2012 року по справі №5008/141/2012. Таким чином, як зазначає апелянт, орендні відносини припинилися 25.12.2013 року у звязку з припиненням дії договору оренди (закінчення строку на який його було укладено), а відтак, строк позовної давності в один рік закінчується 25.12.2014 року, а не 13.11.2013 року, як зазначено місцевим господарським судом.

Представники сторін в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання (арк. справи 43 том ІІ).

Відповідно до п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Слід зазначити, що у попередніх судових засіданнях представник позивача (скаржника) вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.06.2015 року по справі №907/1000/14 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача у попередніх судових засіданнях проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу (вих.№969 від 13.07.2015 року). Зокрема, зазначав, що згідно з п.11.5 договору оренди №55 від 25.12.2003 року чинність даного договору припиняється достроково за взаємною згодою сторін. За приписами ст.795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється. З огляду на що, внаслідок повернення позивачем відповідачу орендованого приміщення на підставі акту від 12.11.2012 року, відбулось припинення договору оренди №55 від 25.12.2003 року. При цьому, перебіг позовної давності щодо вимоги наймача (позивача) про відшкодування витрат на поліпшення речі, розпочався з 12.11.2012 року та закінчився 13.11.2013 року. Враховуючи наведене вище, представник відповідача стверджував про пропуск позивачем строку на звернення до суду за захистом своїх прав.

Враховуючи наведене, оскільки явка представників сторін не визнавалась обовязковою, а розгляд справи неодноразово відкладався та останні були присутні у попередніх судових засіданнях і надавали суду свої пояснення по суті спору, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Суд, заслухавши у попередньому судовому засіданні пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2003 року між Відкритим акціонерним товариством «Ужгородський турбогаз» (в тексті договору орендодавець) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (в тексті договору орендар) укладено договір оренди №55, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 орендодавець передає, а орендар приймає в довготермінове платне володіння та користування (оренду) складські приміщення, загальною площею 2 256 кв. м, розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Болгарська, 3.

Договір оренди №55 від 25.12.2003 року укладено строком на 10 років (з 25.12.2003 року по 25.12.2013 року (п.11.1 Договору).

На виконання умов укладеного договору орендодавцем передано, а орендарем прийнято у строкове платне користування складські приміщення загальною площею 2 256 кв. м, розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Болгарська, 3, про що сторонами складено акт приймання-передачі від 26.12.2003 року.

Згідно з п.5.2.2 Договору орендар має право з дозволу орендодавця та наявності погодженого кошторису витрат проводити поліпшення обєкта оренди (реконструкція, переозброєння, капітальний ремонт, добудову, тощо), що зумовлює підвищення його вартості.

Орендар погоджує з орендодавцем всі архітектурні та конструктивні зміни, поліпшення об'єкта оренди, як ззовні так і в середині та, відповідно, проектно кошторисну документацію (п.7.3 Договору).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п.п.5.2.2, 7.3 Договору оренди та за погодженням із орендодавцем (арк. справи 23 том І), позивач у вересні 2004 року здійснив комплекс будівельно-ремонтних робіт на орендованому приміщенні на загальну суму 196000 грн., що підтверджується Локальним кошторисом 2-1-1 на ремонт покрівлі складських приміщень, складеним сторонами спору 10.03.2004 року та Актами приймання-передачі виконаних підрядних робіт за вересень 2004 року на суму 98252 грн., за жовтень 2004 року на суму 98252 грн., складеними між позивачем на підрядником ФОП ОСОБА_3, що діяв відповідно до договору підряду на будівництво від 12.03.2004 року (арк. арк. справи 21-22, 26-34 том І).

Зважаючи на проведене поліпшення, яке є невідємним від предмета оренди, орендар звернувся до орендодавця з претензією про відшкодування витрат на поліпшення орендованого майна, на яку орендодавцем надано відповідь та відмовлено в її задоволенні, при цьому орендодавець послався на відсутність доказів надання згоди на проведення покращень, а також відсутність доказів виконання таких покращень, проведення розрахунків за виконані покращення орендованого майна (арк. справи 39 том І).

З огляду на наведене, ФОП ОСОБА_1 звернувся до господарського суду з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Ужгородський Турбогаз» про стягнення заборгованості в сумі 545957,50 грн. витрат на поліпшення орендованого майна.

Відповідно до ст.283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ч.3 ст.773 ГК України наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця.

Частиною 3 ст.778 ЦК України передбачено, що якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Факт обізнаності відповідача про проведення будівельно ремонтних робіт на складських приміщеннях, що були предметом договору оренди та надання згоди орендодавцем на проведення орендарем покращень підтверджується наявним в матеріалах справи листом №1 від 20.01.2004 року, на якому міститься резолюція орендодавця, крім того, в матеріалах справи міститься локальний кошторис 2-1-1 на ремонт покрівлі складських приміщень, погоджений уповноваженим представником орендодавця 12.03.2004 року. Таким чином, заперечення відповідача з приводу необізнаності про проведення ремонтних робіт є безпідставними, про що зроблено вірний висновок місцевим господарським судом.

Разом з тим, матеріалами справи спростовуються доводи відповідача стосовно відсутності доказів виконання робіт та проведення розрахунків за виконані поліпшення орендованого майна, оскільки, як зазначено вище, в матеріалах справи міститься договір підряду на будівництво №1 від 12.03.2014 року, укладений між позивачем (орендарем) на підрядником ФОП ОСОБА_3, а також акти приймання-передачі виконаних підрядних робіт за вересень 2004 року на суму 98252 грн., за жовтень 2004 року на таку ж суму.

Таким чином, господарська операція, яка здійснена позивачем та підрядником зафіксована документами первинного бухгалтерського обліку, які відповідачем не спростовано.

Крім того, факт проведення будівельних робіт на складських приміщеннях, які були предметом договору оренди, відповідно до умов договором підряду на будівництво №1 від 12.03.2004 року та у обсязі, визначеному у Локальному кошторисі від 10.03.2004 року підтверджується експертним висновком №225 від 27.04.2015 року.

При цьому, фактична вартість здійснених будівельних робіт та внесених поліпшень спірного майна, проіндексована, відповідно до офіційного індексу інфляції за період з дня понесення витрат на поліпшення до дня підписання акту приймання-передачі при поверненні обєкта оренди орендодавцеві (12.11.2012 року) та із урахуванням фактичного зносу, становить 275420 грн.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині, що підтверджені висновком експерта №225 від 27.04.2015 року.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Частиною 1 ст.260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст.786 ЦК України до вимог про відшкодування збитків у зв'язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в один рік.

При цьому, перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача з моменту припинення договору найму.

Положеннями статей 253-255 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Статтею 291 ГК України передбачено, що договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Як зазначалось вище, предмет договору оренди №55 від 25.12.2003 року повернуто орендодавцю згідно з актом від 12.11.2012 року. Зазначення в акті про повернення з оренди частини приміщення, колегія суддів до уваги не бере, оскільки як вбачається з п.1 даного акту та п.1.1 договору оренди №55 від 25.12.2003 року, орендар повернув орендодавцю обєкт оренди повністю (складські приміщення загальною площею 2256 кв. м, розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Болгарська, 3).

Відповідно до п.11.5 договору оренди №55 його дострокове припинення можливе внаслідок взаємної згоди сторін.

Пунктом 5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» роз'яснено, що у розгляді справ зі спорів, що виникають з договорів оренди будівель або інших капітальних споруд, слід враховувати умови договору та спеціальні норми ст.795 ЦК України, в силу яких договір найму припиняється з моменту оформлення відповідних документів (актів), що підтверджують повернення наймачем предмета договору найму.

Отже, законодавство у сфері орендних правовідносин пов'язує припинення обов'язків орендаря з фактом повернення об'єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі.

Посилання скаржника на застосування до правовідносин у даній справі виключно вимог ГК України, які регулюють відносини оренди, а не положень ЦК України, спростовуються судом апеляційної інстанції, оскільки, як зазначено вище, ст.283, 291 ГК України є відсильними та вказують на необхідність застосування до відносин оренди відповідних положень ЦК України.

Зважаючи на наведене, місцевим господарським судом вірно зазначено, що внаслідок повернення позивачем відповідачу орендованого приміщення, відбулось припинення договору оренди №55 від 25.12.2003 року, як цивільно-правового явища, що співпадає із припиненням зобовязання. Крім того, припинення договору охоплює поняття розірвання договору та інші випадки припинення договору як два видові поняття, а відтак правовідносини між сторонами спору, що виникли із договору оренди №55, слід вважати припиненими з дати повернення спірного майна відповідачеві та підписання акту повернення майна, тобто з 12.11.2012 року.

Наведеним спростовуються доводи скаржника стосовно припинення дії договору оренди, у звязку з закінчення строку, на який його було укладено, тобто 25.12.2013 року.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги твердження скаржника, що повернення обєкта оренди, яке оформлене актом повернення від 12.11.2012 року, здійснено позивачем на виконання постанови Львівського апеляційного господарського суду від 05.07.2012 року по справі №5008/141/2012, оскільки, прийняття вказаної постанови та підписання сторонами даного акту не співпадає в часі, крім того, у вказаному акті відсутні будь-які відомості, що обєкт оренди повертається орендодавцю саме на виконання вказаної постанови суду апеляційної інстанції, в той час зазначено, що такий акт є додатком до договору оренди №55 від 25.12.2003 року.

З огляду на все наведене вище, враховуючи правила, передбачені ст.786 ЦК України, перебіг позовної давності по вимозі позивача щодо стягнення з відповідача витрат на поліпшення орендованого майна розпочався 12.11.2012 року та закінчився 13.11.2013 року, при цьому, позивач звернувся до господарського суду за захистом свого порушеного майнового права лише 10.10.2014 року, тобто поза межами строку позовної давності, а відповідачем у справі заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до п.2.2 постанови Пленуму ВГС України №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки судом встановлено наявність порушеного права позивача, так як матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що спростовували б факт вчинення позивачем робіт по поліпшенні орендованого майна відповідача, разом з цим, позивачем пропущено позовну давність, колегія суддів апеляційної інстанції погоджуються з висновком місцевого господарського суду про відмову в позові.

Відтак, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Оскільки, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів апеляційної інстанції не знайшла підстав для її задоволення та скасування рішення місцевого господарського суду.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.06.2015 року по справі №907/1000/14 прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.06.2015 року по справі №907/1000/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №907/1000/14 повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Повну постанову складено 05.10.2015 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_4