РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2015Справа №910/18473/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Автотранс-Інвест»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична група»
простягнення 83899 грн 73 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Петрусь О.Я. - представник за довіреністю б/н від 24.09.2015;

Пацюк В.С. - представник за довіреністю № 1 від 24.09.2015;

від відповідача: Гущин С.М. - представник за довіреністю б/н від 02.06.2015.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

17.07.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранс-Інвест» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична група» про стягнення 83899 грн 73 коп., з яких 50000 грн 00 коп. основного боргу, 3346 грн 02 коп. 3% річних та 30553 грн 71 коп. інфляційних втрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм законодавства та укладеного між сторонами Договору № 17/СМ про зберігання транспортних засобів від 01.01.2013 не у повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем послуги, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 50000 грн. 00 коп. Крім того, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3346 грн. 02 коп. за загальний період нарахування з 03.02.2013 по 15.07.2015 та інфляційні втрати у розмірі 30553 грн. 71 коп. за період з лютого 2013 року по червень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 порушено провадження у справі № 910/18473/15 та справу призначено до розгляду на 10.08.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 14.09.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2015, відповідно до статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 05.10.2015

02.10.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких відповідач зазначив, що позивач не надав суду доказів на підтвердження факту надання послуг зі зберігання транспортних засобів та зауважив, що в доданому позивачем до позовної заяви акті звірки не зазначено, на підставі чого (договору, рахунки-фактури, тощо) здійснювались розрахунки між сторонами, у зв'язку з чим вказаний акт не може бути належним доказом у даній справі.

У судовому засіданні 05.10.2015 представник позивача подав письмові пояснення по справі, в яких, зокрема, зазначив, що між сторонами не було інших правовідносин майнового характеру, аніж ті, які виникли на підставі Договору № 17/СМ про зберігання транспортних засобів від 01.01.2013, у зв'язку з чим акт звірки, який долучений позивачем до позовної заяви, стосується саме розрахунків між сторонами за вказаним договором.

Представник відповідача у судовому засіданні 05.10.2015 подав письмові пояснення, в яких зазначив, що йому невідомо, чи виникали ще будь-які господарські відносини між сторонами на підставі інших договорів станом на 31.12.2013.

У судовому засіданні 05.10.2015 представники позивача надали усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.10.2015 надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 05.10.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автотранс-Інвест» (зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергетична група» (поклажодавець) укладено Договір № 17/СМ про зберігання транспортних засобів, відповідно до умов якого зберігач надає послуги по зберіганню на стоянці автомобілів згідно з Додатком № 1.

Додатком № 1 до Договору сторони визначили назву та державний номер автомобілів, послуги зі зберігання яких надає позивач.

Відповідно до п. 1.1 Договору, зберігач зобов'язаний забезпечити зберігання транспортних засобів, прийнятих на зберігання, згідно затверджених Правил для автостоянок»; проводити контроль технічного стану автомобіля, медичний контроль водія, технічне обслуговування та ремонт автомобіля (за додаткову плату).

Відповідно до п. 1.2 Договору, поклажодавець зобов'язаний своєчасно сплачувати зберігачу згідно з договором вартість послуг та робіт.

Згідно з п. 2.1 Договору, оплата по даного договору встановлюється за домовленістю сторін і складає 6660 грн. 00 коп. за місяць.

Відповідно до п. 2.2 Договору, оплата проводиться по рахунках зберігача протягом 3-х банківських днів.

Відповідно до п. 4.1 Договору, термін його дії встановлений з 01.01.2013 по 31.12.2013.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочини за своєю правовою природою є договором зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно зі статтею 977 Цивільного кодексу України, якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним. За договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов'язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу. Прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном).

Відповідно до п. 17 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 115, на всіх автостоянках плата за тимчасове зберігання транспортного засобу справляється за передбачуваний термін зберігання, а за довготермінове - на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу.

Судом встановлено, що за період з січня 2013 року по грудень 2013 року позивач надав відповідачу послуги зі зберігання транспортних засобів на загальну суму 79920 грн. 00 коп., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками уповноваженими представниками сторін актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), належним чином засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи, а саме: актом № ОУ-0000731 від 31.01.2013 на суму 6660 грн. 00 коп., актом № ОУ-0000852 від 28.02.2013 на суму 6660 грн. 00 коп., актом № ОУ-0001005 від 31.03.2013 на суму 6660 грн. 00 коп., актом № ОУ-0001068 від 30.04.2013 на суму 6660 грн. 00 коп., актом № ОУ-0001200 від 31.05.2013 на суму 6660 грн. 00 коп., актом № ОУ-0001283 від 30.06.2015 на суму 6660 грн. 00 коп., актом № ОУ-0001434 від 31.07.2013 на суму 6660 грн. 00 коп., актом № ОУ-0001562 від 31.08.2013 на суму 6660 грн. 00 коп., актом № ОУ-0001651 від 30.09.2013 на суму 6660 грн. 00 коп., актом № ОУ-0001766 від 31.10.2013 на суму 6660 грн. 00 коп., актом № ОУ-0001855 від 30.11.2013 на суму 6660 грн. 00 коп. та актом № ОУ-0001994 від 31.12.2013 на суму 6660 грн. 00 коп.

Крім того, 02.10.2015 через канцелярію суду позивачем були долучені до матеріалів справи копії рахунків-фактур за період з січня по грудень 2013 року на загальну суму 79920 грн. 00 коп., які як пояснив позивач у листі вих. № 126 від 28.08.2015 (знаходиться в матеріалах справи), були виставлені ним наперед у перших числах кожного місяця.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача, що позивачем не надано суду доказів надання послуг за Договором № 17/СМ про зберігання транспортних засобів від 01.01.2013, оскільки підписані та скріплені печатками уповноваженими представниками сторін акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), належним чином засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи, є належними доказами надання позивачем послуг зі зберігання автотранспортних засобів за період з січня 2013 року по грудень 2013 року у загальному розмірі 79920 грн. 00 коп. та прийняття відповідачем вказаних послуг.

Крім того, позивачем до позовної заяви долучено копію акту звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2013, який підписаний та скріплений печатками уповноваженими представниками сторін.

При цьому, відповідач у письмових запереченнях, поданих до суду 02.10.2015, зазначив, що в акті звірки відсутнє посилання на договір, рахунки-фактури, тощо, у зв'язку з чим вказаний акт звірки не є належним доказом у справі.

Водночас, у судовому засіданні 05.10.2015 представник позивача подав письмові пояснення, в яких зазначив, що між сторонами не було жодних інших цивільно-правових, господарсько-правових або будь-яких інших відносин майнового характеру, яких би міг стосуватися вказаний акт звірки взаємних розрахунків, з огляду на що він стосується безпосередньо тієї заборгованості, яка виникла у відповідача за Договором № 17/СМ про зберігання транспортних засобів від 01.01.2013, що не було спростовано відповідачем.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що долучений позивачем до позовної заяви акт звірки взаємних розрахунків стосується саме тієї заборгованості, яка виникла у відповідача за Договором № 17/СМ про зберігання транспортних засобів від 01.01.2013.

Як встановлено судом, за період з 03.06.2013 по 23.10.2014 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у загальному розмірі 29920 грн. 00 коп., що підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи копіями виписок за особовим рахунком та долученою відповідачем до матеріалів справи копією журналу проводок за період з 01.03.2006 по 30.09.2015 (у призначеннях платежу зазначений Договір № 17/СМ про зберігання транспортних засобів від 01.01.2013).

Суд зазначає, що відповідач при проведенні оплат чітко вказував призначення платежу (оплата послуг за зберігання за відповідний місяць за Договором № 17/СМ від 01.01.2013), що, зокрема, спростовує заперечення відповідача щодо ненадання йому послуг позивачем саме за Договором № 17/СМ від 01.01.2013 та доводи щодо оплати відповідачем збитків, завданих позивачу у зв'язку з тим, що відповідач не передав позивачу на зберігання транспортні засоби.

Таким чином, зважаючи на сплачені відповідачем грошові кошти у розмірі 29920 грн. 00 коп. за Договором № 17/СМ про зберігання транспортних засобів від 01.01.2013 та обсяг наданих позивачем послуг зі зберігання транспортних засобів за вказаним договором у загальному розмірі 79920 грн. 00 коп., відповідач не виконав обов'язок зі сплати грошових коштів розмірі у 50000 грн. 00 коп.

При цьому, суд зазначає, що у пункті 2.2 Договору сторони зазначили, що оплата проводиться по рахунках зберігача протягом 3-х банківських днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Однак, з огляду на те, що у п. 2.2 Договору сторони не визначили, від чого конкретно (від події чи від календарної дати) починається перебіг 3-х банківських днів, суд дійшов висновку, що умовами Договору № 17/СМ про зберігання транспортних засобів від 01.01.2013 не визначено строку виконання боржником обов'язку з оплати за надані позивачем послуги (в розумінні ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України), з огляду на що застосуванню підлягають приписи норми, викладеній у ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові.

З огляду на те, що формою пред'явлення вимоги може бути, в тому числі, направлення боржнику рахунку-фактури, водночас позивачем не надано суду доказів направлення відповідачу рахунків-фактур, які були долучені через канцелярію суду 02.10.2015, суд приймає до уваги претензію № 2 (вих. № 106 від 09.04.2015), долучену позивачем до позовної заяви, як форму вимоги про виконання обов'язку з оплати.

Так, судом встановлено, що 09.04.2015 позивач звернувся до відповідача із претензією № 2 (вих. № 106 від 09.04.2015) про стягнення суми боргу у розмірі 50000 грн. 00 коп., в якій просив сплатити грошові кошти у розмірі 50000 грн. 00 коп. у строк до 09.05.2015.

Вказана претензія була отримана відповідачем 16.04.2015, що підтверджується витягом з журналу вхідної кореспонденції, долученим відповідачем через канцелярію суду 02.10.2015, та вказаний факт зазначено відповідачем у відповіді на претензію № 2 (вих. № 44 від 06.05.2015), належним чином засвідчена копія якої долучена позивачем до позовної заяви.

Таким чином, враховуючи дату отримання відповідачем претензії про сплату заборгованості (16.04.2015) та встановлений у ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України обов'язок боржника сплатити борг у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, суд дійшов висновку, що свій обов'язок з оплати за надані позивачем послуги зі зберігання транспортних засобів за Договором № 17/СМ про зберігання транспортних засобів від 01.01.2013 у розмірі 50000 грн. 00 коп. відповідач повинен був виконати у строк до 23.04.2015 (включно).

При цьому, суд зазначає, що доказів направлення інших претензій відповідачу, раніше ніж претензія № 2, позивачем суду не надано.

У письмових поясненнях, поданих у судовому засіданні 05.10.2015, представник позивача зазначив, що у 2013 році позивач направив відповідачу претензію № 1 (стосувалась суми заборгованості в іншому розмірі), однак можливості надати суду копію вказаної претензії та докази її направлення відповідачу позивач не в змозі.

Разом з тим, суд не приймає до уваги встановлений позивачем у претензії № 2 строк виконання відповідачем зобов'язання - до 09.05.2015, оскільки ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, будь-яких доказів погодження сторонами саме такого строку сплати заборгованості (до 09.05.2015) суду надано не було.

Водночас, встановлення у претензії (вимозі) строку для добровільного виконання (до звернення до суду) боржником своїх обов'язків є правом кредитора, яке при цьому не тягне за собою будь-яких імперативних правових наслідків у вигляді зміни строків виконання зобов'язання.

З огляду на те, що обов'язок негайного виконання не випливає із укладеного між сторонами договору та актів цивільного законодавства, свій обов'язок з оплати за надані позивачем послуги зі зберігання транспортних засобів за Договором № 17/СМ про зберігання транспортних засобів від 01.01.2013 у розмірі 50000 грн. 00 коп. відповідач повинен був виконати у строк до 23.04.2015 (включно).

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наявність та обсяг заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична група» у розмірі 50000 грн 00 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 50000 грн 00 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранс-Інвест» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична група» основного боргу у розмірі 50000 грн 00 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3346 грн. 02 коп. за загальний період нарахування з 03.02.2013 по 15.07.2015.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем неправильно визначений початок періоду нарахування 3% річних.

Так, зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що свій обов'язок з оплати відповідач повинен був виконати у строк до 23.04.2015, обґрунтованим початком для нарахування 3% річних є 24.04.2015.

З огляду на вищевикладене, суд здійснив власний розрахунок 3% річних в межах заявленого позивачем періоду нарахування: (50000,00 грн. * 3% / 365 днів * 83 дні (з 24.04.2015 по 15.07.2015) = 341 грн. 10 коп., та дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранс-Інвест» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична група» 3% річних у розмірі 3346 грн. 02 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 341 грн. 10 коп.

Також, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 30553 грн. 71 коп. за період з лютого 2013 року по червень 2015 року.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем неправильно визначений початок періоду нарахування інфляційних втрат.

Так, зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що свій обов'язок з оплати відповідач повинен був виконати у строк до 23.04.2015, обґрунтованим періодом для нарахування інфляційних втрат (в межах заявленого позивачем періоду нарахування) є травень - червень 2015 року.

При цьому, судом враховано, що відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Таким чином, суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат в межах заявленого позивачем періоду нарахування (50000,00 грн. * 1,026 (добуток індексів інфляції за травень - червень 2015 року) - 50000,00 грн. = 1300,00 грн.) та дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранс-Інвест» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична група» інфляційних втрат у розмірі 30553 грн. 71 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 1300 грн. 00 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична група» (03115, м. Київ, вул. Львівська, буд. 18, корпус Б; ідентифікаційний код: 30782182) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранс-Інвест» (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, буд. 43; ідентифікаційний код: 36147836) суму основного боргу у розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 341 (триста сорок одна) грн. 10 коп., інфляційні втрати у розмірі 1300 (одна тисяча триста) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1124 (одна тисяча сто двадцять чотири) грн. 54 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 12.10.2015

Суддя І.М. Отрош