РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2015Справа №910/18044/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ДПА КОМПАНІ"
до1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області
2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська консалтингово-консультаційна компанія"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідачів1. Концерн "Військторгсервіс"
2. Фонд державного майна України
про визнання договору недійсним
Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився
від відповідача 1 Буяр З.М. дов. №1945 від 31.03.2015р.
від відповідача 2 не з'явився
від третьої особи 1 Баран М.Ф. дов. №07 від 05.01.2015 р.
від третьої особи 2Степаненко В.В. дов. №287 від 24.07.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПА КОМПАНІ" (надалі - ТОВ «ДПА КОМПАНІ») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області (надалі «РВ ФДМУ по Хмельницькій області») та Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська консалтингово-консультаційна компанія" (надалі - ТОВ "Консалтингово-консультаційна компанія") про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір оренди №1679 від 27.03.2015 р. є недійсним, оскільки його зміст не відповідає нормам чинного законодавства України та від імені відповідачів вказаний договір підписаний не уповноваженими особами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2015 порушено провадження у справі №910/18044/15 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Концерн "Військторгсервіс" та Фонд державного майна України та призначено розгляд вказаної справи на 02.09.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 розгляд справи відкладено до 14.09.2015 у зв'язку із неявкою представників відповідача 2 та третьої особи 1.

Представник відповідача 1 в судове засідання 14.09.2015 з'явився, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи 1 в судове засідання 14.09.2015 з'явився, подав клопотання через відділ діловодства про припинення провадження у справі.

Представник третьої особи 2 в судове засідання 14.09.2015 з'явився, просив задовольнити клопотання про припинення провадження у справі.

Розглянувши подані третіми особами клопотання про припинення провадження у справі, суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на безпідставність та необґрунтованість вказаних клопотань.

В судове засідання представник позивача не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується підписом в розписці про оголошення ухвали про відкладення, проте через відділ діловодства господарського суду міста Києва подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю бути присутнім в судовому засіданні.

Розглянувши в судовому засіданні подане позивачем клопотання про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Тобто юридична особа не обмежена колом представників.

При цьому, оскільки суд вже відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для чергового відкладення розгляду справи.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового засіднання, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

27.03.2015 р. між РВ ФДМУ по Хмельницькій області (орендодавець) та ТОВ "Українська консалтингово-консультаційна компанія" (орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності (надалі - "Договір"), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене (нерухоме) майно - частину приміщень торгового комплексу (далі - майно) загальною площею 3 468,0 кв.м., розміщене за адресою: вул. Есенська, 2, м. Староконстянтинів на першому та другому поверхах будівлі, що перебуває на балансі Концерну «Військторгсервіс» (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно висновком про вартість на 30.09.2014 року і становитрь за незалежною оцінкою 6 728 398,00 грн.

Пунктом 3.6 Договору визначено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісячно, не пізніше 12 числа місяця наступного за звітним місяцем у співвідношенні 70% та 30% відповідно до пропорцій розподілу установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

На виконання вказаного договору орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення загальною площею 3 468,0 кв.м., розміщене за адресою: вул. Есенська, 2, м. Староконстянтинів на першому та другому поверхах будівлі, що підтверджується актом приймання-передавання індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності.

Додатковим договором до Договору №1679 оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 27.03.2009 р. сторони дійшли згоди про припинення Договору №1679 оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, від 27.03.2009 р., з 24.07.2015 р. достроково за згодою сторін.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності Договору.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Посилання позивача на існування Договору про спільну діяльність №140/5/877 від 25.07.2007 укладеного між Головним управлінням торгівлі Тилу Міністерства оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старокостянинівський гарнізонторг» (правонаступниками яких стали Концерн «Військторгсервіс» та ТОВ «ДПА Компані» відповідно), згідно умов якого, на думку позивача, ТОВ «ДПА Комані» керує всією спільною діяльністю та здійснює облік майна (в тому числі нежитловим приміщенням по вул. Есенській, 2 у м. Староконстянтинів) та інших внесків сторін, які використовуються у спільній діяльності, судом не приймаються до уваги, оскільки.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 26.02.2014 у справі №924/105/14, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.05.2014, встановлено, що Договір про спільну діяльність не надає прав орендодавця та спростовує факт переходу прав та обов'язків за Договором про спільну діяльність №140/5/877 від 25.07.2007 р. до ТОВ «ДПА Компані».

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 р. №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

З урахуванням викладеного у суду відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин (правав та обов'язки ТОВ «ДПА Компані» за договором про спільну діяльність ), адже існування даних обставин підтверджують судові рішення, які не можуть бути поставлені під сумнів.

Так як спірний правочин укладений між РВ ФДМУ по Хмельницькій області та ТОВ "Українська консалтингово-консультаційна компанія", а позивач не є стороною оспорюваного правочину, доказів порушення його інтересів, внаслідок вчинення такого правочину, матеріали справи не містять, то його порушеного права не існувало, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Креатив" відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

3. Дата складання повного тексту рішення 12.10.2015 р.

Cуддя А.В.Яковенко