ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року Справа № 915/1255/15

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Коваль С.М.,

при секретарі Сьяновій О.С.,

з участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 09/06 від 19.08.2015;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 4700 від 01.09.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 915/1255/14

за позовом: Державного підприємства Миколаївський морський торгівельний порт (54002, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/14);

до відповідача: Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (54020, м. Миколаїв., вул. Заводська,23)

про: стягнення 331 834,74 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємства Миколаївський морський торгівельний порт звернулось до господарського суду з позовом до Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України про стягнення 301 607,67 грн. основного боргу, 27872,46 грн. збитків від інфляції, 2354,61 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі умов договорів зберігання майна № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 від 27.03.2014 року, рахунків від 28.02.2015 р. № 02748234, від 28.02.2015 р. № 02758234, від 28.02.2015 р. № 02768234, від 31.03.2015 р. № 05368234, від 31.03.2015 р. № 05378234, від 31.03.2015 р. № 05388234, від 30.04.2015 р. № 07308234, від 30.04.2015 р. № 07318234, від 30.04.2015 р. №07328234, та актів виконаних робіт від 28.02.2015 р., від 31.03.2015р., та від 30.04.2015р., норм ст. ст. 526, 530, 625, 946 Цивільного кодексу України, та мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобовязань.

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що строки виконання зобов'язань відповідача по оплаті послугу зберігання майна в період з 01.01.2015 по 30.04.2015, зобов'язання по якій виникли на підставі ч.3 ст.946 ЦК України, сторонами не були встановлені, а вимог по оплаті підставі ч.2 ст.530 ЦК України позивач не направляв, то за таких обставин не настав строк виконання відповідачем своїх зобов'язань. Відсутнє порушення строків оплати з боку відповідача, тому безпідставно нараховані збитки від інфляції та 3% річних за період який позивач не може обгрунтувати. Зазначає, що листи ДП «ММТП» з направленням копій рахунків та вимогою щодо їх оплати від 12.03.2015 № 04/255, від 07.04.2015 № 40/344, від 08.05.2015 № 40/503 не є вимогою щодо оплати заборгованості за зберігання майна, яке було повернуто Відповідачу відповідно до актів приймання - передачі 30.04.2015.

Під час розгляду справи, представники сторін підтримали доводи, викладені у позові та запереченнях проти позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

27.03.2014 між Державним підприємством «Миколаївський морський торговельний порт» (далі - ДП «ММТП», зберігач, позивач) та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі начальника Миколаївського філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі адміністрація Миколаївського морського порту, поклажодавець, відповідач ) було укладено договори № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 зберігання майна (далі - договори), у відповідності до яких зберігач зобовязався надати поклажодавцю послуги щодо складування та зберігання (зберігання майна) в порядку та на умовах, визначених цим договором. Поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання протягом строку дії цього договору майно, що наведено у переліку майна (додатки № 1, № 2), які є невід'ємними частинами цього договору.

Пунктом 2.1.1 та п.2.2.1 сторони передбачили, що зберігач зобовязаний прийняти майно на зберігання а поклажодавець передати зберігачеві майно на підставі акту прийому-передачі.

У відповідності до п.2.1.5 зберігач зобовязаний до 10 числа кожного місяця наступного за звітним оформлювати акти наданих послуг та виставляти рахунки поклажодавцю на оплату послуг.

Згідно з п.2.2.6 поклажодавець зобовязався внести плату за весь фактичний час його зберігання якщо останній після закінчення строку дії цього договору не забрав майно.

Умовами договору № 22-Р/44-В-МИФ-14 від 27.03.2014 року (п.3.2) було визначено, що вартість послуг зі зберігання майна складає 29365,43 грн. без урахування ПДВ в місяць.

Умовами договору № 22-Р/46-В-МИІ-14 від 27.03.2014 (п.3.2) визначено, що поклажодавець щомісячно оплачує рахунки зберігача майна, виставлені на підставі актів прийому-передачі та актів наданих послуг до 20-го числа місяця наступного за звітним, з рахунку вартості послуг зберігання майна: за додатком № 1: закрите зберігання (49 кв.м.) 0,52 грн. без ПДВ за 1 кв.м. за 1 добу; відкрите зберігання (602 кв.м.) 0,21 грн. без ПДВ за 1 кв.м. за 1 добу; за додатком № 2: крите зберігання майна-21342,00 грн. без ПДВ за місяць.

Умовами договору № 24-Р/46-В-МИІ-14 від 27.03.2014 (п.3.2) визначено, що поклажодавець щомісячно оплачує рахунки зберігача майна, виставлені на підставі актів прийому-передачі та актів наданих послуг до 20-го числа місяця наступного за звітним, з рахунку вартості послуг зберігання майна: за додатком № 1: крите зберігання майна 7570,50 грн. без ПДВ за місяць.

Пунктом 3.3. сторони передбачили, що поклажодавець щомісячно оплачує рахунки зберігача за зберігання майна, виставлені на підставі акту прийому-передачі та актів наданих послуг до 20-го числа місяця наступного за звітним.

Відповідно до розділу 4 вищевказаних договорів, зберігач зобовязався складати та надавати на підпис поклажодавцю акти наданих послуг з зазначенням наданих послуг за місяць у двох примірниках. Поклажодавець підписує та повертає приймально-здавальні акти протягом двох діб, а також оплачує рахунки до 20-го числа місяця, наступного за звітним.

Пунктом 8.1 договорів визначено, що договори набирають чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діють по 31.12.2014 включно.

Згідно п. 2.2.6, що якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Позивачем договірні зобов'язання були виконані у повному обсязі, визначений у договорах перелік майна було прийнято на зберігання, яке знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул. Заводська,23/14, в приміщенні, інв..№ 395, що підтверджується актами виконаних робіт від 28.02.2015 № 02748234, №02758234, №02768234, від 31.03.2015 № 05368234, № 05378234, № 05388234, від 30.04.2015 № 07308234, №07318234, №07328234, № 07328234.

У зв'язку з тим, що представником Відповідача рахунки та акти виконаних робіт від 28.02.2015 № 02748234,№ 02758234, № 02768234 були отримані представником адміністрації Миколаївського морського порту 05.03.2015, 12.03.2015 ДП «ММТП» листом № 04/255 звернулося до адміністрації Миколаївського Морського порту з проханням сплатити вартість послуг зберігання за договорами від 27.03.2014 № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14.

Крім того, в листах від 07.04.2015 ДП «ММТП» № 40/344, від 08.05.2015 № 40/503 зберігач звернувся до поклажодавця щодо сплати рахунків та підписання актів виконаних робіт від 31.03.2015 № 05368234, № 05378234, № 05388234, від 30.04.2015 р. № 07308234, № 07318234, № 07328234 та повернення їх ДП «ММТП». Оскільки акти виконаних робіт не повернуті адміністрацією Миколаївського морського порту та обґрунтованої відмови від них не надходило і майно поклажодавця знаходиться на зберіганні у зберігача, послуга вважається такою, що прийнята адміністрацією Миколаївського морського порту.

17.04.2015 адміністрація Миколаївського морського порту листом № 18-06/1201 повідомила ДП «ММТП» щодо наміру повернення майна зі зберігання за договорами від 27.03.2014 № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 та оформленням сторонами актів приймання-передачі 30.04.2015.

За актами прийому-передачі майна від 30.04.2015, майно, що було предметом договорів від 27.03.2014 № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 повернуто Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Проте, відповідач не виконав свої зобов'язання за договорами зберігання майна № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14 від 27.03.2014 року, оплату за зберігання позивачем майна не здійснив, у звязку із цим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 301607,67 грн.

08.05.2015 ДП «ММТП» було направлено претензію № 09/505, № 09/506 на адресу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Листом від 10.06.2015 № 18-09/1900 відповідач визнав факт зберігання майна поза межами договірних відносин.

11.06.2015 ДП «ММТП» листом № 09/643 повідомив адміністрацію Миколаївського морського порту про необхідність сплати боргу, яка залишилась без реагування та заборгованість не сплачена.

Предметом даного позову виступає майнова вимога про стягнення основного боргу, 3 % річних, пені та штрафу є позадоговірне зберігання майна.

Отже, спірні відносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями цивільного законодавства про зберігання.

Так, відповідно до п. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві, і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 3 статті 946 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши вищенаведені обставини справи в залежності від умов договору та норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог.

Враховуючи, що відповідач свої зобовязання перед позивачем належним чином, як того вимагають умови п. 3.2, п.3.3 договору не виконав, у звязку з чим, у нього перед позивачем дійсно за розрахунком останнього виникла заборгованість в сумі 301 607,67 грн., яка відповідачем не заперечується та підлягає задоволенню.

За змістом ст.ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У звязку з простроченням відповідачем виконання зобовязання за договорами зберігання від 27.03.2014 року позивачем на підставі ст. 625 ЦК України нараховано та заявлено до стягнення з боржника з період з 20.03.2015-13.07.2015 27872,46 грн. збитків від інфляції та 2354,61 грн. 3% річних, із наступного розрахунку:

Вимога щодо сплати рахунків від 28.02.2015 р. № 02748234 на суму 70 477,03 грн., від 28.02.2015 р. № 02758234 на суму 61 975,32 грн., від 28.02.2015 р. № 02768234 на суму 18169,20 грн., які були отримані представником відповідача 05.03.2015, була пред'явлена позивачем відповідачу листом від 12.03.2015 № 04/255 (вх. відповідача 12.03.2015 № 1549). Строк щодо сплати даних рахунків настав 19.03.2015. У звязку із цим позивачем за рахунками від 28.02.2015 № 02748234, № 02758234,№ 02768234 у період прострочення заборгованості з 20.03.2015 по 13.07.2015 було нараховані 25605,66 збитків від інфляції та 1436,07 грн. три відсотки річних.

Вимога щодо сплати рахунків від 31.03.2015 р. № 05368234 на суму 9 084,60 грн., від 31.03.2015 р. № 05378234 на суму 31261,08 грн., від 31.03.2015 р. № 05388234 на суму 35 238,52 грн. була пред'явлена позивачем відповідачу листом від 17.04.2015 № 40/3445(вх. відповідача 08.04.2015 № 2143).

Строк щодо сплати даних рахунків настав 15.04.2015. У звязку із цим позивачем за рахунками від 31.03.2015 № 05368234, № 05378234,№ 05388234 у період прострочення заборгованості з 16.04.2015 по 13.07.2015 було нараховані 1965,19 збитків від інфляції та 552,90 грн. три відсотки річних.

Вимога щодо сплати рахунків від 30.04.2015 р. № 07308234 на суму 35238,52 грн., від 30.04.2015 р. № 07318234 на суму 31078,80 грн., від 30.04.2015 р. № 07328234 на суму 9084,60 грн. була пред'явлена позивачем відповідачу листом від 08.05.2015 № 40/503 (вх. відповідача 08.05.2015 № 2780).

Строк щодо сплати даних рахунків настав 15.05.2015. У звязку із цим позивачем за рахунками від 30.04.2015 № 07308234, № 07318234,№ 07328234 у період прострочення заборгованості з 16.05.2015 по 13.07.2015 було нараховані 301,61 збитків від інфляції та 365,64 грн. три відсотки річних.

Судом також було перевірено правильність нарахування позивачем суми збитків від інфляції та 3% річних за період з 20.03.2015 - 13.07.2015 за допомогою програми Законодавство версія 2.8.6.

Таким чином, здійснивши перевірку розрахунку збитків від інфляції та 3 % річних за допомогою програми Законодавство версії 2.8.6 за період з 20.03.2015 - 13.07.2015 судом було встановлено, що позовні вимоги в частині нарахування інфляційних нарахувань підлягають частковому задоволенню у розмірі 27834,14 грн., та позовні вимоги в частині нарахування 3 % річних підлягають задоволенню повністю у розмірі 2 354,61 грн.

Господарським судом відхиляється твердження відповідача про те, що листи ДП «ММТП» з направленням копій рахунків та вимогою щодо їх оплати від 12.03.2015 № 04/255, від 07.04.2015 № 40/344, від 08.05.2015 № 40/503 не є вимогою щодо оплати заборгованості за зберігання майна, яке було повернуто Відповідачу відповідно до актів приймання - передачі 30.04.2015 з огляду на наступне:

Частиною 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає з договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 , із змінами внесеними згідно з Постановою Вищого господарського суду № 6 від 10.07.2014 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури), тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові.

За таких обставин, надіслання позивачем рахунків з вимогою щодо їх оплати згідно листів від 12.03.2015 № 04/255 , від 07.04.2015 № 40/344, від 08.05.2015 № 40/503 та отримання їх відповідачем, що підтверджується вхідними нумерами канцелярії (загального відділу) відповідача від 12.03.2015 № 1549, від 08.04.2015 № 2143, від 08.05.2015 № 2780 є саме фактом пред'явлення вимоги щодо оплати заборгованості за зберігання майна в розумінні ч.2 ст.530 ЦК України.

Постановою Вищого господарського суду від 09.08.2007 № 9/18, також зазначено що ч. 2 ст.530 ЦК України, відповідно до якої, якщо позивач виставив відповідачу рахунок, то у Відповідача настав обовязок його оплати.

Господарський суд наголошує, що українським законодавством не визначена форма вимоги. Отже, позивач повинен довести до відому відповідача про наявність заборгованості, яку відповідач повинен сплатити. Якщо позивач виставив відповідачу навіть рахунок, не тільки лист, то у відповідача настав обов'язок його оплати. Крім того в законодавсті не зазначено, що у даній вимозі повинно бути саме посилання на ст. 946 ЦК України, як стверджує відповідач.

Хибним є також твердження позивача про те, що не настав строк виконання відповідачем своїх зобов'язань по оплаті послугу зберігання майна в період з 01.01.2015 по 30.04.2015, зобов'язання по якій виникли на підставі ч.3 ст.946 ЦК України, та те, що вимог по оплаті підставі ч.2 ст.530 ЦК України позивач не направляв.

Відповідно до норми ч.3 ст 946 Цивільного кодексу України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Тобто, в даній статті йдеться про договір зберігання, який закінчив свою дію та обов'язку поклажодавця щодо внесення плати, зазначеної у договорі.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором

зберігання відповідно до ч.1 цієї ж норми закону, а саме ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 2.2.6 платних договорів зберігання від 27.03.2014 № 22-Р/44-В-МИФ-14, № 23-Р/46-В-МИФ-14, № 24-Р/45-В-МИФ-14, якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

У зв'язку з тим, що строк дії даних договорів закінчився 31.12.2014, позивачем було нараховано відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не як передбачено вимогами та пунктами вищезазначених договорів, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. При цьому, початок даного нарахування було здійснено позивачем після спливу семиденного строку з моменту отримання відповідачем вимог відповідно до ст. 530 ЦК України, а не після 20-го числа місяця наступного за звітним, як це передбачено вимогами та пунктами договорів зберігання.

Разом з цим, згідно п. 2.2.6 договорів, передбачено, що якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Тобто, підставою для початку обліку 7-денного терміну щодо оплати заборгованості згідно ч.2 ст.530 ЦК України позивач зазначає саме листи - вимоги від 12.03.2015 № 04/255, від 07.04.2015 № 40/344, від 08.05.2015 № 40/503, а не претензію № 09/505 від 08.05.2015 року та позовну заяву ДП «ММТП» від 13.07.2015 № 09/757, тому таке твердження відповідача є безпідставним.

За приписами ч. 1 ст. 32 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Будь - яких доказів того, що відповідач належним чином і в повному обсязі виконав свої зобовязання за договорами, відповідач, у порушення приписів ст. 33 ГПК України, суду не надав, тобто не довів безпідставність позовних вимог, тоді як надані позивачем докази, як зазначалось вище, навпаки, підтверджують неналежне виконання відповідачем вимог договорів, а відтак і обґрунтованість позовних вимог.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані чинним законодавством, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню частково.

У відповідності до ч. 5 ст. 49 ГПК України судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 821, 83, 84, 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (54020, м. Миколаїв., вул. Заводська,23, ідентифікаційний код 38728444, на користь Державного підприємства Миколаївський морський торгівельний порт (54002, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/14, ідентифікаційний код 01125608, основний борг у розмірі 301607 (триста одна тисяча шістсот сім) грн. 67 коп., 3 проценти річних у розмірі 2354 (дві тисячі триста п'ятдесят чотири) грн. 61 коп., 27834 (двадцять сім тисяч вісімсот тридцять чотири ) грн. 61 коп. збитків від інфляції, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 6635 (шість тисяч шістсот тридцять п'ять ) грн. 93 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя С.М. Коваль

Повний текст рішення складено 02.10.2015