РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р. Справа № 902/592/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Тимошенко О.М. ,

суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор" на рішення господарського суду Вінницької області від 16.06.2015 року у справі № 902/592/15 (суддя Тварковський А.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Баркор-Ойл"

до Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор"

про стягнення 375727,16 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю,

відповідача - не з'явився

В судовому засіданні від 29.09.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 16.06.2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Уманьавтодор" на користь ОСОБА_2 "Баркор-Ойл" 207600,00 грн. основного боргу, 158247,68 грн. інфляційних втрат, 9879,48 грн. 3% річних, 16231,94 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 7514,54 грн. витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ПАТ "Уманьавтодор" звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні 08.09.2015 року представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.

У судовому засіданні 29.09.2015 року представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у письмовому відзиві, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання 29.09.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та враховуючи обмежені строки, встановлені ст. 102 ГПК України, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача та врахувавши письмовий відзив останнього, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 01.04.2013 року між ОСОБА_2 "ТД Баркор" (продавець, первісний кредитор) та ПАТ "Уманьавтодор" (покупець, відповідач по справі) укладено договір поставки № 0401/2, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобовязується відпустити згідно заявок покупця адгезійну добавку "Адбіт-Р" ТУ У 30309233.001-2000 (товар), а покупець прийняти та оплати по ціні та на умовах, визначених договором. Згідно п. 1.2 договору, кількість, ціна, вартість партії товару та терміни виконання попередньо погоджуються сторонами та обумовлюються у рахунках-фактурах, протоколі погодження ціни, накладних, які являються невідємною частиною договору. Відповідно до п.п. 3.1, 3.4 договору, якість товару повинна відповідати чинним державним стандартам, технічним умовам. Некомплектний чи неякісний товар підлягає заміні у покупця за рахунок продавця протягом 5-ти днів з моменту оформлення сторонами відповідного акта, якщо не може бути відновлений у покупця в узгоджений термін. Пунктами 4.1, 4.2 договору передбачено, що ціна товару встановлюється у національній валюті України, є договірною, фіксується у протоколах погодження ціни та обумовлюється сторонами у рахунках, накладних на кожну партію товару. Розрахунок за товар проводиться покупцем на підставі виставленого продавцем рахунку-фактури, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця: передплата 50% та 50% післяоплата протягом 90 календарних днів від моменту відвантаження товару. Пунктами 5.2, 5.3 укладеного договору визначено, що поставка товару продавцем в адресу покупця проводиться автоперевізником за згодою та рахунок покупця, або автотранспортом покупця. Продавець зобовязаний передати покупцю наступні документи, разом з поставленим товаром: оригінал рахунку-фактури на оплату товару; видаткову накладну; податкову накладну. Згідно п.п. 5.4, 5.5 договору, приймання товару по кількості проводиться у відповідності до Інструкції "Про порядок прийняття продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю" № П-6 від 15.06.1965 року, приймання товару по якості - у відповідності до Інструкції "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю" № П-7 від 25.04.1966 року. Пунктом 9.1 договору сторони визначили, що останній вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2013 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Протоколом погодження ціни №1 від 01.04.2013 року до договору поставки №0401/2 від 01.04.2013 року сторонами договору встановлено ціну на адгезійну добавку "Адбіт-Р" ТУ У 30309233.001-2000 в розмірі 41,52 грн. з ПДВ за 1 кг.

Як встановлено судом та підтверджено відповідними доказами, ОСОБА_2 "ТД Баркор" взяті на себе зобов'язання, відповідно до умов договору, виконало належним чином, передавши відповідачу товар на суму 207600,00 грн. на підставі видаткової накладної № 0815001 від 15.08.2013 року, на якій присутні підписи обох сторін щодо передачі та приймання товару. Товар був прийнятий відповідачем на підставі довіреності № 346 від 14.08.2013 року в повному обсязі без будь-яких зауважень та претензій, що підтверджується підписом уповноваженої особи відповідача на вказаній видаткові накладні. Зазначене також підтверджується наявними в матеріалах справи сертифікатом якості товару № 346 від 19.07.2013 року та рахунком № ТД 08122 від 12.08.2013 року на оплату поставленого товару, відомості про який значаться у довіреності відповідача на отримання останнього.

Проте, як підтверджується матеріалами справи, відповідач зобовязання по укладеному договору щодо оплати поставленого ОСОБА_2 "ТД Баркор" товару не виконав, у зв'язку з чим за останнім утворилась заборгованість в сумі 207600 грн.

Враховуючи неналежне виконання умов договору відповідачем щодо оплати за поставлений товар, ОСОБА_2 "ТД Баркор" направлено на адресу останнього претензія від 03.03.2015 року з вимогою погасити наявну заборгованість згідно договору поставки № 0401/2 від 01.04.2013 року в сумі 207600,00 грн. Проте, зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та реагування.

Поряд з цим, судом встановлено, що 31.03.2015 року між ОСОБА_2 "ТД Баркор" (первісний кредитор) та ОСОБА_2 "Баркор-Ойл" (новий кредитор, позивач) укладено договір відступлення права вимоги № 1503311, відповідно до умов зазначеного договору первісний кредитор - ОСОБА_2 "ТД Баркор" передає новому кредитору ОСОБА_2 "Баркор-Ойл" право вимоги виконання зобов'язання боржником - відповідачем по справі - ПАТ "Уманьавтодор" згідно видаткової накладної № 0815001 від 15.08.2013 року, яку складено на виконання умов договору поставки № 0401/2 від 01.04.2013 року.

Листом від 31.03.2015 року відповідача повідомлено про відступлення права вимоги та зазначено реквізити, за якими необхідно перерахувати кошти новому кредитору у зобов'язанні - ОСОБА_2 "Баркор-Ойл", проте, зазначений лист залишився відповідачем без відповіді та реагування.

Враховуючи зазначені обставини, ОСОБА_2 "Баркор-Ойл" звернулось до суду з позовом про стягнення з ПАТ "Уманьавтодор" 337415,55 грн., з яких 207600,00 грн. основного боргу, 14480,81 грн. пені, 106410,78 грн. інфляційних втрат та 8923,96 грн. 3% річних.

Рішенням від 16.06.2015 року, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково та стягнув з відповідача на користь позивача 207600,00 грн. основного боргу, 158247,68 грн. інфляційних втрат, 9879,48 грн. 3% річних, 16231,94 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 7514,54 грн. витрат зі сплати судового збору.

Дослідивши наявні матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженоного рішення норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між сторонами укладено договір поставки поставки 01.04.2013 року за № 0401/2.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін згідно ст. 631 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

В силу ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач не виконав зобовязання по укладеному між сторонами договору поставки щодо оплати поставленого товару, у зв'язку з чим за останнім утворилась заборгованість в сумі 207600,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст.513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Судом встановлено, що правочин про відступлення права вимоги вчинено у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, а боржника належним чином повідомлено про заміну кредитору у зобов'язанні, що стверджується квитанцією, описом вкладення у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, наявними в матеріалах справи.

Відтак, позивачу у справі належить право вимоги щодо стягнення заборгованості за договором поставки № 0401/2 від 01.04.2013 року, оскільки заміна кредитора відбулася відповідно до норм чинного законодавства.

Факт поставки товару позивачем відповідачу на суму 207600,00 грн. підтверджується наявними у матеріалах справи накладною № 0815001 від 15.08.2013 року та довіреністю на отримання товару № 346 від 14.08.2013 року, а скаржником не подано доказів оплати зазначеної заборгованості ані до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про правомірність задоволення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар в сумі 207600,00 грн.

Стосовно тверджень скаржника відносно того, що в останнього не виник обов'язок оплатити товар згідно договору, так як позивачем не подані докази, що свідчать про виставлення останньому рахунків на оплату товару та в матеріалах справи відсутні докази щодо передання покупцеві документів про якість товару, що в свою чергу унеможливлює встановлення дати виникнення обовязку з оплати, а отже настання прострочення оплати, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне. Пунктом 5.3 договору визначено, що продавець зобовязаний передати покупцю наступні документи, разом з поставленим товаром: оригінал рахунку-фактури на оплату товару; видаткову накладну; податкову накладну. Згідно із ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Умовами договору та чинним законодавством України не передбачено обовязку складати будь-які документи в підтвердження факту передання продавцем покупцю супровідних документів на товар або рахунків. Ст. 666 ЦК України встановлено, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання; якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві. Відтак, якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві. Пунктами 5.4, 5.5 договору передбачено, що приймання товару по кількості проводиться у відповідності до Інструкції "Про порядок прийняття продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю" № П-6 від 15.06.1965 року, приймання товару по якості - у відповідності до Інструкції "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю" №П-7 від 25.04.1966 року. Пунктом 12 Інструкції "Про порядок прийняття продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю" № П-6 від 15.06.1965 року встановлено, що приймання продукції за кількістю здійснюється по транспортним та товаросупровідним документам (рахунку-фактурі, специфікації, опису, пакувальним ярликам, тощо) відправника (виробника). Відсутність сказаних документів або деяких із них не зупиняє приймання продукції. В цьому випадку складається акт про фактичну наявність продукції, і в акті вказується, які документи відсутні. Згідно до п. 14 Інструкції "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю" № П-7 від 25.04.1966 року, приймання продукції по якості і комплектності здійснюється у точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, основними та особовими умовами поставки, іншими обов'язковими для сторін правилами, а також по товаросупровідним документам, які засвідчують якість і комплектність продукції, що поставляється (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікації, тощо). Відсутність вказаних супровідних документів, або деяких із них не зупиняє приймання продукції, що надійшла, і в акті вказується, які саме документи відсутні.

Відтак, у разі не надання первісним кредитором ОСОБА_2 "ТД Баркор" повного пакету документів при передачі товару, сторони мали укласти акт про фактичну наявність продукції, де мали вказати про його відсутність. У разі відсутності у відповідача будь-якого з товаросупроводжувальних документів, підприємство повинно було сповістити про це постачальника.

Крім того, матеріали справи не містять жодної вимоги відповідача до ОСОБА_2 "ТД Баркор" щодо витребування документів, ненадання яких стало підставою для затримання оплати товару, відсутні докази відмови відповідача від товару або повернення його з цих підстав, заперечень відповідача під час отримання спірного товару про ненадання йому документів, що стосуються кількості і якості товару та підлягають переданню разом з ним, а також вимог відповідача до ОСОБА_2 "ТД Баркор" передати спірні документи зі встановленням відповідного строку для їх передання. Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем на підставі довіреності спірний товар отримано без будь-яких зауважень та претензій про що свідчить підпис уповноваженої особи останнього на примірнику видаткової накладної, яка в силу приписів ст.ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є належним доказом підтвердження факту поставки та приймання товару.

Скаржник стверджує, що в останнього не виник обов'язок оплатити товар, оскільки позивачем не подані докази, що свідчать про направлення йому рахунків на оплату товару. Суд апеляційної інстанції вважає безпідставним таке твердження, оскільки в п. 5.3 Договору сторони узгодили, що всі необхідні документи передаються покупцю разом з товаром.

Крім того, відповідач не оспорював факту виконання позивачем обов'язку з передачі товару, не вимагав надати рахунок на оплату товару в порядку визначеному ст. 666 ЦК України, що свідчить про належне виконання постачальником умов договору щодо поставки товару та необхідних документів для його оплати. Факт виставлення відповідачеві рахунку підтверджується наявною в матеріалах справи довіреністю відповідача на отримання товару № 346 від 14.08.2013 року, з якої вбачається, що остання видана уповноваженій особі відповідача на отримання від ОСОБА_2 "ТД Баркор" матеріальних цінностей згідно рахунку № ТД 08122 від 12.08.2013 року.

Суд також зазначає, що рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати грошові кошти, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною обставиною у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплатити у визначений договором строк отриманий товар. Крім того, відповідно до ст. 692 ЦК України, договором чітко встановлений граничний строк виконання відповідного зобов'язання (строк оплати товару) - 90 днів з моменту відвантаження товару, перебіг якого жодним чином не пов'язаний з виставленням чи не виставленням рахунків-фактури та надання інших документів з товаром.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем в суді першої інстанції заявлено вимогу про стягнення з відповідача 158247,68 грн. інфляційних втрат, 14480,81 грн. пені та 9879,48 грн. - 3% річних. Проте, судом встановлено, що згідно заяви № 06-12/6019/15 від 16.06.2015 року позивач, в суді першої інстанції, відмовився від стягнення пені в сумі 14480,81 грн. за період прострочення з 14.11.2013 року по 14.05.2014 року.

На підставі вказаної заяви, суд першої інстанції припинив провадження по справі в частині стягнення 14480,81 грн. пені відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Перевіривши наявні в матеріалах справи документи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, припиняючи провадження у справі в частинні стягнення 14480,81 грн. пені, дотримався норм чинного законодавства, зокрема п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Судом першої інстанції задоволено вимоги позивача про стягнення з відповідача 158247,68 грн. інфляційних втрат за період прострочення з 14.11.2013 року по 15.06.2015 року та 9879,48 грн. - 3% річних за період прострочення з 14.11.2013 року по 15.06.2015 року, суд зазначає наступне.

Перевіривши правильність перевірки судом першої інстанції здійснення нарахувань позивачем зазначених сум інфляційних та 3% річних, колегія суддів першої інстанції дійшла висновку про те, що зазначені вимоги є правомірними, оскільки відповідають умовам чинного законодавства.

Крім того, судом першої інстанції задоволено вимогу позивача про стягнення з відповідача 16857,53 грн. витрат по оплаті послуг адвоката.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши правильність задоволення зазначеної вимоги судом, прийшов до висновку про правомірність задоволення останньої з огляду на таке.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються , зокрема, з оплати адвоката.

Відповідно до ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Відповідно до п. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Пунктами 1, 2 ст. 30 зазначеного закону встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Крім того, в підтвердження понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката суду надано завірені копії свідоцтва № 4432 від 29.03.2011 року про право на заняття адвокатською діяльністю на ім'я ОСОБА_1, договір з ОСОБА_2 "Баркор-Ойл" про надання правової допомоги та ведення справи в господарському суді № 16/15 від 14.04.2015 року, розрахунок витрат на правову допомогу, рахунки-фактури на оплату послуг адвоката № 0000016/15 від 17.04.2015 року на суму 6000,00 грн. та № 0000017/15 від 20.05.2015 року на суму 10857,53 грн., виписки по рахунку адвоката за період з 20.04.2015 року по 20.04.2015 року та за період з 20.05.2015 року по 20.05.2015 року, платіжні доручення № 74 від 20.04.2015 року на суму 6000,00 грн. та № 4283 від 20.05.2015 року на суму 10857,53 грн., акт приймання - передачі наданих послуг № 00002/15 від 10.07.2015 року, з яких вбачається, що адвокатом ОСОБА_1 отримано від позивача 16587,53 грн. за надану правову допомогу згідно договору.

Згідно статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судами встановлено, а відповідними доказами, наданими позивачем підтверджено, що відповідач неналежним чином не виконав зобов'язання відповідно до договору, а відтак апеляційна скарга відповідача не може бути задоволена судом апеляційної інстанції.

Матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції, в порядку чинного законодавства повно і обєктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності і вірно застосував норми процесуального та матеріального права.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 16.06.2015 року у справі № 902/592/15 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Коломис В.В.