УХВАЛА

29.09.2015Справа № 914/2249/15

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" в особі уповноваженого органу - Сихівського відділення Львівської філії банку

про визнання іпотечного договору недійсним

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Гладченко Д.В. (дов.№10/00-61 від 16.06.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Львівської області із позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" в особі уповноваженого органу - Сихівського відділення Львівської філії банку про визнання іпотечного договору недійсним.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 10.07.2015 порушено провадження у справі № 914/2249/15 та призначено до розгляду.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.08.2015 матеріалів справи № 914/2249/15 скеровані за підсудністю до Господарського суд міста Києва.

Відповідною ухвалою Господарського суд міста Києва від 20.08.2015 справа № 914/2249/15 прийнята до провадження та призначена до розгляду на 03.09.2015 року.

За наслідками судового засідання 03.09.2015 судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 29.09.2015 у зв'язку із неявкою позивача.

До судового засідання 29.09.2015 сторони не направили своїх представників, про дату час та місце проведення судового засідання повідомленні належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає у межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Пунктом 1 ст. 77 ГПК України у якості такої обставини визначено нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, дійшов висновку про припинення провадження у справі № 914/2249/15 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, з наступних підстав.

Відповідно п.1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (іпотекодержатель за договором) та ОСОБА_1 (іпотекодавець за договором) 27.02.2008 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р. та зареєстрований в реєстрі за №815, яким забезпечено виконання боржником зобов'язань, що випливають з укладеного ним з іпотекодержателем кредитного договору №0018/08/6.10-Z від 27.02.2008 та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, за умовами якого боржник зобов'язаний повернути іпотекодержателю кредитні кошти в розмірі 59000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення по 26.02.2018, сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами з розрахунку 13,5% річних і можливі неустойки у розмірах та у випадках, передбачених кредитним і цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги (п.1.1 іпотечного договору).

Відповідно до статті 1 ЗУ "Про іпотеку", іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном, що залишається у володінні ті користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі не виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього божника у порядку встановленому цим законом.

За приписами статті 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: - нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; - нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; - нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Так, пунктом 1.2. іпотечного договору визначено, що предметом іпотеки є нежитлове приміщення площею 29,1 м.кв., яке належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п.1 ст. 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, в тому числі і нерухомого майна комерційного призначення, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Статтею 26 зазначеного Кодексу встановлено, що фізична особа має усі особисті немайнові права та здатна мати усі майнові права, передбачені Конституцією України, Цивільним кодексом України та іншими законами.

Важливим аспектом реалізації прав фізичної особи є право на здійснення підприємницької діяльності. Право на підприємницьку діяльність фізична особа здійснює за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи (розуміється один із видів суб'єктів господарювання), - громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці (ст. 55 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво є видом господарської діяльності. Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку..

Норми Цивільного кодексу України передбачають, що учасниками цивільних відносин та суб'єктами права власності є фізичні особи (ч.1 ст. 2 та ч. 1 ст. 318 ЦК України). Законодавець не розрізняє такого суб'єкта права власності як фізична особа-підприємець, набуття такого статусу дозволяє лише здійснювати господарську діяльність.

Так, Господарським кодексом України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання (стаття 2), у свою чергу суб'єктами господарювання згідно із статтею 55 Кодексу є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Таким чином, право власності на нерухоме майно реєструється за фізичною особою, а не за фізичною особою-підприємцем.

Набуття права власності на майно за договорами, які потребують нотаріального посвідчення, пов'язане з цим посвідченням (ч. З ст. 334 ЦК), а право на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації права на нього (ч. 4 ст. 334 ЦК).

З системного аналізу вищевикладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок укладання іпотечного договору 27.02.2008 цивільні правовідносини виникли між ПАТ «Банк Форум» та фізичною особою, як власником майна, яке передано в іпотеку, ОСОБА_1, а отже, спір що виник між вказаними особами не підлягає розгляду у господарському суді.

Також, суд відзначає, що ухвалою Господарського суду міста Києва у справі №914/1887/15 від 29.07.2015, яка набрала законної сили, встановлено, що Кредитний договір, у забезпечення якого укладено спірний іпотечний договір, укладено ОСОБА_1, як фізичною особою.

Нормами статті 21 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України) визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У п. 3 листа Вищого арбітражного суду України від 23.10.2000 р. N 01-8/556 "Про деякі приписи чинного законодавства, що регулює підприємницьку діяльність громадян" зазначено, що, вирішуючи питання щодо підвідомчості і підсудності спорів за участю підприємців, арбітражним судам слід враховувати таке.

Спори між підприємцями, а також між ними і юридичними особами підвідомчі арбітражному суду, за винятком спорів, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю. Водночас у разі об'єднання позивачем кількох пов'язаних між собою вимог, з яких одні - підвідомчі арбітражному суду, а інші - суду, усі вимоги відповідно до статті 26 Цивільного процесуального кодексу України підлягають розглядові у суді.

За приписами частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає розгляду в господарських судах України.

Спір не підлягає вирішенню в господарських судах, якщо: а) спір не є підвідомчим господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється ст. 12 ГПК; б) спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу; в) право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

Оскільки, як встановлено судом вище, стороною спірного іпотечного договору, зокрема іпотекодавцем, є фізична особа ОСОБА_1, тому вказаний спір не може бути розглянутий господарським судом, а провадження у справі підлягає припиненню.

Як передбачено ч. 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, про припинення провадження у справі виноситься ухвала, в якій мають бути вирішені питання про розподіл між сторонами господарських витрат, про повернення державного мита з бюджету, а також можуть бути розв'язані питання про стягнення штрафів, передбачених у пунктах 4 і 5 частини другої статті 83 цього Кодексу.

Згідно із п. 5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", статтею 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено підстави повернення судового збору, перелік яких є вичерпним.

У їх числі не зазначено такої підстави, як припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК України). Водночас закриття провадження у справі, про яке йдеться у пункті 5 частини першої цієї статті Закону, є поняттям цивільного і адміністративного судочинства, передбаченим відповідно статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України і статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які господарським судам у здійсненні судочинства не застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у справі з підстав, передбачених статтею 80 ГПК, не тягне за собою наслідків у вигляді повернення сплаченої суми судового збору.

Керуючись ст.ст. 1, 21, п. 1 ч. 1 ст. 80, ч. 3 ст. 83, ст. 86 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі 914/2249/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" в особі уповноваженого органу - Сихівського відділення Львівської філії банку про визнання іпотечного договору недійсним - припинити.

Ухвала підлягає оскарженню в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя К.В. Полякова