РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2015Справа №910/23904/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., розглянувши справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Нафтохімік Прикарпаття" до Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" про стягнення 106 921 555,81 грн. та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" до Публічного акціонерного товариства "Нафтохімік Прикарпаття" про визнання договору удаваним та недійсним, за участю представників позивача (за первісним позовом): Поталайко С.С., довіреність №25-01 від 24.12.2014, Мойсук Л.А., довіреність №9-01 від 15.09.2015, відповідача (за первісним позовом): Кость І.Ю., довіреність №184 від 20.08.2015, Якименко Ю.В., довіреність №47 від 14.05.2015 року,

ВСТАНОВИВ

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Нафтохімік Прикарпаття" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" про стягнення 106 921 555,81 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач за первісним позовом неналежним чином виконує взяті на себе за договором оренди резервуарних ємностей №ОР-15-19 від 18.03.2015 зобов'язання по сплаті орендної плати, у зв'язку з чим за період з квітня по серпень 2015 року виникла заборгованість у загальному розмірі 99 765 204,48 грн. Крім того, позивачем за первісним позовом заявлено вимоги про стягнення з відповідач за первісним позовом пені у розмірі 6 813 081,85 грн. та 3% річних у розмірі 343 269,48 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.09.2015 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 18.09.2015 року.

18.09.2015 року до канцелярії суду надійшла зустрічна позовна заява Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" до Публічного акціонерного товариства "Нафтохімік Прикарпаття" про визнання договору удаваним та недійсним.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що договором оренди резервуарних ємностей від 18.03.2015 №ОР-15-19 сторонами фактично було оформлено не правовідносини оренди, а продовжено правовідносини щодо зберігання, у зв'язку з чим такий правочин підлягає визнанню удаваним. До того ж, позивач за зустрічним позовом вказує на те, що укладений між сторонами договір оренди резервуарних ємностей від 18.03.2015 №ОР-15-19 суперечить положенням чинного законодавства України, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.09.2015 року прийнято зустрічну позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" до Публічного акціонерного товариства "Нафтохімік Прикарпаття" про визнання договору удаваним та недійсним та призначено до розгляду на 28.09.2015 року.

25.09.2015 року через канцелярію суду представник позивача за первісним позовом надав додаткові пояснення, в якому вказував на те, що відносини зі зберігання нафти припинилися між сторонами шляхом одностороннього розірвання договору зберігання №5/2014 згідно листа від 08.07.2014 року, а докази повернення отриманих згідно договору оренди резервуарних ємностей №ОР-15-19 від 18.03.2015 року резервуарів з оренди відсутні, у зв'язку з чим у відповідача за первісним позовом існує обов'язок по сплаті орендної плати за весь час фактичного користування ними.

Також, 25.09.2015 року через канцелярію суду представник позивача за первісним позовом подав відзив на зустрічний позов, в якому вказував на те, що відносини зі зберігання нафти припинилися між сторонами шляхом одностороннього розірвання договору зберігання №5/2014 з 24.07.2014 року, що і стало підставою для укладення спірного договору оренди, а тому посилання позивача за зустрічним позовом на нібито удаваність правочину оренди є безпідставним. Також, вказував на те, що відносин, які виникли у сторін за договором оренди резервуарних ємностей №ОР-15-19 від 18.03.2015 не застосовуються положення Закону України "Про здійснення державних закупівель", а відтак, підстави вважати такий правочин укладеним з порушенням відповідного закону відсутні.

28.09.2015 року через канцелярію суду представник відповідача за первісним позовом подав відзив на первісний позов, в якому в задоволенні первісного позову просив відмовити, вказував на те, що спірний договір припинив свою дію з 30.04.2015 року, а тому підстави для нарахування орендної плати були відсутні.

Також, 28.09.2015 року через канцелярію суду представник відповідача за первісним позовом подав клопотання, за змістом якого просив суд вийти за межі позовних вимог та визнати удаваними і недійсним договори оренди резервуарних ємностей від 13.11.2014 року №ОР-14-51, від 10.02.2015 року №ОР-15-04.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.04.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Укртранснафта" (сторона 1) та Публічним акціонерним товариством "Нафтохімік Прикарпаття" (сторона 2) було укладено договір №5/2014 про надання послуг зі зберігання нафти (далі - "Договір зберігання"), на виконання умов якого стороною 2 було прийнято від сторони 1 на зберігання нафта в кількості 101 884,4 тонн, що підтверджується актами приймання-передачі нафти на зберігання №1 від 28.05.2014 року та №2 від 14.07.2014 року.

Відповідно до п. 2.2 договору зберігання в редакції додаткової угоди №1 від 03.06.2014 року сторона 2 зобов'язується прийняти на безоплатній основі на зберігання нафту на термін, погоджений сторонами (але не більше ніж 90 днів), забезпечити її схоронність, вести її облік, повернути стороні 1 зі зберігання нафту відповідної якості у терміни та кількості, що зазначені у письмовому зверненні сторони 1.

Листом від 08.07.2014 року №287-01 ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" повідомило ПАТ "Укртранснафта" про те, що подальше зберігання нафти на безоплатній основі є неможливим та запропонувало погодити розмір плати за подальше зберігання.

13.11.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Нафтохімік Прикарпаття" (орендодавець) та Публічним акціонерним товариством "Укртранснафта" (орендар) було укладено договір оренди резервуарних ємностей №ОР-14-51 (далі - "договір оренди №ОР-14-51"), відповідно до умов якого орендодавець передав орендареві в тимчасове, платне користування (оренду) майно, що належить орендодавцеві на праві власності, а саме: резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-402, інвентарний №24882, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-403, інвентарний №24885, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-404, інвентарний №24886, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-405, інвентарний №24887, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-406, інвентарний №24888, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-407, інвентарний №25773, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-408, інвентарний №25774, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-409, інвентарний №25775, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-410, інвентарний №25776, строком з 26.08.2014 року по 31.12.2014 року, що підтверджується актом передачі нафти за договором оренди №ОР-14-51 від 13.11.2014 року та актом приймання-передачі майна за договором оренди №ОР-14-51 від 13.11.2014 року.

Відповідно до акту приймання-передачі майна з оренди до договору оренди №ОР-14-51 від 10.02.2015 року орендар передав, а орендодавець прийняв з оренди спірне майно.

10.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Нафтохімік Прикарпаття" (орендодавець) та Публічним акціонерним товариством "Укртранснафта" (орендар) було укладено договір оренди резервуарних ємностей №ОР-15-04 (далі - "договір оренди №ОР-15-04"), відповідно до умов якого орендодавець передав орендареві в тимчасове, платне користування (оренду) майно, що належить орендодавцеві на праві власності, а саме: резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-402, інвентарний №24882, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-403, інвентарний №24885, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-404, інвентарний №24886, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-405, інвентарний №24887, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-406, інвентарний №24888, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-407, інвентарний №25773, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-408, інвентарний №25774, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-409, інвентарний №25775, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-410, інвентарний №25776, строком з 01.01.2015 року по 17.03.2015 року, що підтверджується актом передачі нафти за договором оренди №ОР-15-04 від 10.02.2015 року та актом приймання-передачі майна за договором оренди №ОР-15-04 від 10.02.2015 року.

Відповідно до акту приймання-передачі майна з оренди до договору оренди №ОР-15-04 від 18.03.2015 року орендар передав, а орендодавець прийняв з оренди спірне майно.

18.03.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Нафтохімік Прикарпаття" (орендодавець) та Публічним акціонерним товариством "Укртранснафта" (орендар) було укладено договір оренди резервуарних ємностей №ОР-15-19 (далі - "договір оренди №ОР-15-19") відповідно до умов якого орендодавець передав орендареві в тимчасове, платне користування (оренду) майно, що належить орендодавцеві на праві власності, а саме: резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-402, інвентарний №24882, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-403, інвентарний №24885, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-404, інвентарний №24886, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-405, інвентарний №24887, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-406, інвентарний №24888, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-407, інвентарний №25773, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-408, інвентарний №25774, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-409, інвентарний №25775, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-410, інвентарний №25776, строком з 18.03.2015 року по 30.04.2015 року, що підтверджується актом передачі нафти за договором оренди №ОР-15-19 від 18.03.2015 року та актом приймання-передачі майна за договором оренди №ОР-15-19 від 18.03.2015 року.

Спір у справі стосується існування заборгованості ПАТ "Укртранснафта" по сплаті орендних платежів згідно договору оренди №ОР-15-19 за період з квітня по серпень 2015 року. При цьому, позивач за первісним позовом вказує на існування заборгованості відповідача за первісним позовом у розмірі 99 765 204,48 грн., а відповідач за первісним позовом заперечує проти наявності такої заборгованості та вказує на удаваність і незаконність договору оренди №ОР-15-19.

Спірний договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання в т.ч. глави 58 Цивільного кодексу України та глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до п. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Матеріалами справи (акт приймання-передачі майна до договору оренди №ОР-15-19 від 18.03.2015 року та акт передачі нафти до договору оренди №ОР-15-19 від 18.03.2015 року) підтверджується факт передачі позивачем за первісним позовом та прийняття відповідачем за первісним позовом в оренду спірного майна, а саме: резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-402, інвентарний №24882, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-403, інвентарний №24885, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-404, інвентарний №24886, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-405, інвентарний №24887, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-406, інвентарний №24888, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-407, інвентарний №25773, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-408, інвентарний №25774, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-409, інвентарний №25775, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-410, інвентарний №25776, за договором оренди №ОР-15-19 з 18.03.2015 року.

Тобто, з вказаного моменту між сторонами виникли правовідносин оренди стосовно наведеного майна.

Стосовно посилань ПАТ "Укртранснафта" на те, що договір оренди №ОР-15-19 є удаваним, а тому не може породжувати правовідносин оренди, оскільки дійсними намірами сторін було продовження правовідносин зберігання нафти, які виникли згідно договору зберігання суд відзначає наступне.

Згідно із ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до абз. 4 п. 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин.

З огляду на викладені положення, враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню при вирішенні питання удаваності правочину є встановлення дійсної спрямованість волі сторін при укладенні такого договору.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 14.11.2012 у справі №6-133цс12.

В даному випадку, договір оренди №ОР-15-19 містить погодження його сторонами всіх визначених чинним законодавством України істотних умов до даного типу договорів, актом приймання-передачі майна до договору оренди №ОР-15-19 від 18.03.2015 року підтверджується передання позивачем за первісним позовом на користь відповідача за первісним позовом та прийняття останнім визначеного спірним договором предмету оренди (майна), а згідно акту надання послуг за договором оренди №ОР-15-19 від 31.03.2015 сторонами було підтверджено надання послуг з оренди у період з 18.03.2015 по 31.03.2015, що не заперечується відповідачем за первісним позовом.

Більш того, із наявних в матеріалах справи договорів оренди №ОР-14-51 та №ОР-15-04 та актів приймання-передачі/повернення до них вбачається існування правовідносин сторін відносно оренди спірного майна ще з 2014 року, що не заперечується сторонами.

З огляду на викладене вбачається існування дійсної волі сторін на виникнення між ними правовідносин саме оренди, пов'язаних з користуванням спірними резервуарними ємностями, а відповідачем за первісним позовом не надано жодних доказів на спростування наведеного.

Окрім того, договір зберігання, на який відповідач за первісним позовом посилається як підставу виникнення між сторонами правовідносин зберігання, що на його думку були приховані вчиненням договору оренди №ОР-15-19, було укладено строком на один рік.

Однак, з наявного в матеріалах справи листа від 08.07.2014 року №287-01 вбачається повідомлення ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" ПАТ "Укртранснафта" про те, що після закінчення строку безоплатного зберігання нафти (за умовами договору зберігання було встановлено 90 днів) її подальше зберігання на безоплатній основі є неможливим, у зв'язку з чим було запропоновано погодити розмір плати за подальше зберігання.

Тобто, вказаним листом сторона 2 фактично повідомила сторону 1 про відсутність наміру продовжувати правовідносини, які виникли з договору зберігання після закінчення 90-денного безкоштовного строку зберігання, на умовах вказаних у такому договорі.

В свою чергу, доказів погодження ПАТ "Укртранснафта" оплатних послуг зі зберігання спірної нафти на підставі договору зберігання матеріали справи не містять, як і не містять доказів забору нафти після закінчення безоплатного строку зберігання.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона, зберігач, зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною, поклажодавцем, і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно із ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

При цьому, слід зазначити, що враховуючи приписи ст. 631 Цивільного кодексу України визначений відповідним договором зберігання строк зберігання переданого майна та встановлений таким договором строк його дії не є тотожними поняттями.

Статтею 948 Цивільного кодексу України встановлено, що поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Тобто, з закінченням визначеного договором зберігання строку зберігання у поклажодавця виникає обов'язок забрати у зберігача передане на підставі такого правочину майно.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Положеннями ст. 615 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 договору зберігання сторонами було погоджено право зберігача достроково розірвати договір зберігання у разі невиконання поклажодавцем своїх зобов'язань.

За приписами ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним.

Відповідно до ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

З огляду на викладене вбачається, що оскільки ПАТ "Укртранснафта" на умови ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" щодо оплатного зберігання не погодилось, і нафту після закінчення визначеного договором безкоштовного строку зберігання не забрало, відбулась одностороння відмова ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" від договору зберігання №5/2014 від 25.04.2014 року, тобто, відбулось повне припинення зобов'язань за договором зберігання з 24.07.2014 року, що відповідає приписам ст.ст. 611, 615, 651, 653 Цивільного кодексу України.

Таким чином, підстави вважати існуючими між сторонами правовідносин зберігання, що виникли за договором зберігання, на момент укладення договору оренди №ОР-15-19 відсутні.

За таких обставин, посилання позивача за зустрічним позовом на те, що договір оренди №ОР-15-19 є удаваним необґрунтовані, а тому правові підстави для задоволення зустрічного позову в частині визнання договору оренди №ОР-15-19 удаваним відсутні.

Твердження ПАТ "Укртранснафта" про те, що договір оренди №ОР-15-19 є недійсним, оскільки сторонами при його укладені не було дотримано вимог Закону України "Про здійснення державних закупівель" судом відхиляється з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За приписами наведених норм законодавства вбачається, що підставою визнання договору недійсним є вчинення його з порушенням норм чинного законодавства України.

В даному випадку, позивач за зустрічним позовом як на підставу недійсності договору оренди №ОР-15-19 вказує на те, що при його укладені сторони мали дотриматися визначених ст. 12 Закону України "Про здійснення державних закупівель" вимог, оскільки ПАТ "Укртранснафта" є суб'єктом, на якого поширюється дія норм вказаного закону.

Законом України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) встановлені правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Пунктом 9 статті 1 вказаного Закону визначено, що замовники - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є одержувачем бюджетних коштів та уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, в межах такого фінансування; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

За змістом пункту 20 ст. 1 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) послуги - це будь-який предмет закупівлі (крім товарів і робіт), зокрема, транспортні послуги, освоєння технологій, наукові дослідження, науково-дослідні або дослідно-конструкторські розробки, медичне та побутове обслуговування, лізинг, найм (оренда), а також фінансові та консультаційні послуги, поточний ремонт. Предмет закупівлі - товари, роботи чи послуги, які закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі.

Відповідно до абз. 8 ч. 3 ст. 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) дія цього Закону не поширюється на випадки, якщо предметом закупівлі є придбання, оренда землі, будівель, іншого нерухомого майна або майнових прав на землю, будівлі, інше нерухоме майно.

В даному випадку предметом договору оренди №ОР-15-19 є: резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-402, інвентарний №24882, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-403, інвентарний №24885, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-404, інвентарний №24886, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-405, інвентарний №24887, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-406, інвентарний №24888, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-407, інвентарний №25773, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-408, інвентарний №25774, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-409, інвентарний №25775, резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-410, інвентарний №25776, що призначені для зберігання нафти сирої.

За змістом ст.ст. 179, 181 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Тобто, за приписами вказаних норм ознаками нерухомого майна є: розташування об'єкту на земельній ділянці; неможливість переміщення об'єкту без його знецінення; неможливість переміщення об'єкту без зміни його призначення.

У відповідності до ст. 187 Цивільного кодексу України складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення.

В даному випадку, згідно наявних в матеріалах справи технічних паспортів на спірні резервуари вбачається, що однією із їх складових є фундамент. При цьому, фундаментом є підземна частина будинку, через яку передається навантаження від його надземної частини на ґрунт. Тобто, відповідний фундамент є складовою спірних резервуарів, що свідчить про існування в них таких ознак нерухомості як: розташування об'єкту на земельній ділянці та неможливість переміщення об'єкту без його знецінення.

Відповідно наведеної в Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507, що є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації та призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні, класифікації будівель та спору вбачається віднесення резервуарів для нафти та газу до складу будівель і споруд.

З огляду на викладене вбачається, що в розумінні положень ст.ст. 179, 181 Цивільного кодексу України спірні резервуари є нерухомим майном.

Таким чином, правові підстави в силу приписів абз. 8 ч. 3 ст. 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) для застосування визначених таким законом вимог при укладені договору оренди №ОР-15-19 відсутні.

Разом з цим, відповідно до статуту ПАТ "Укртранснафта", затвердженого рішенням загальних зборів ВАТ "Укртранснафта", оформленим додатком 1 до протоколу №13 від 28-29.04.2011 року, метою діяльності товариства є здійснення транспортування, закупівлі, зберігання, переробки, перевалки та реалізації нафти і нафтопродуктів.

Частиною 4 ст. 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) встановлено, що особливості здійснення процедур закупівлі, визначених цим Законом, встановлюються окремими законами для юридичних осіб, які провадять діяльність у таких сферах, зокрема: забезпечення транспортування, зберігання, переробки нафти та нафтопродуктів сирих.

Так, приписами ст. 2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору), який регулює правові та економічні засади здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності, визначених цим Законом, встановлено, що дія цього Закону поширюється на суб'єктів, які є замовниками відповідно до статті 1 цього Закону та провадять діяльність у таких сферах, зокрема, забезпечення транспортування, зберігання, переробки нафти та нафтопродуктів сирих.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) без застосування процедур закупівель, передбачених Законом України "Про здійснення державних закупівель" та цим Законом, замовник здійснює закупівлі: вуглеводневої сировини, нафтопродуктів для їх подальшої переробки і реалізації, та пов'язаних і необхідних для цього супутніх послуг: з переробки, виробництва, транспортування, фрахтування, страхування, переміщення, вантажних перевезень, зберігання, зливу/наливу, інспекції кількості та якості, митно-брокерських, інформаційно-аналітичних послуг щодо ринкових цін та біржових котирувань, фінансових послуг, послуг бірж, аукціонів, систем електронних торгів.

Тобто, якщо і припустити, що спірні резервуари не належать до нерухомості, то в будь-якому випадку в силу приписів наведених норм законодавства укладення правочину їх оренди для зберігання належної ПАТ "Укртранснафта" нафти здійснюється без застосування процедур закупівель, передбачених Законом України "Про здійснення державних закупівель" та Законом України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності".

Отже, правові підстави для дотримання сторонами при укладенні договору оренди №ОР-15-19 визначених Законом України "Про здійснення державних закупівель" та Законом України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" процедур закупівлі відсутні.

Враховуючи викладене, судом не встановлено, а позивачем за зустрічним позовом не доведено існування обставин і підстав, з якими положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України передбачаються можливість визнання договору оренди №ОР-15-19 недійсним, що свідчить про необґрунтованість відповідної вимоги ПАТ "Укртранснафта" та відсутність підстав для її задоволення.

За таких обставин, в задоволенні зустрічних позовних вимог ПАТ "Укртранснафта" необхідно відмовити.

При цьому, суд відзначає, що за аналогічних обставин відсутні визначені чинним процесуальним законодавством України підстави для виходу за межі позовних вимог та визнання удаваними і недійсними договорів оренди резервуарних ємностей від 13.11.2014 року №ОР-14-51, від 10.02.2015 року №ОР-15-04.

Наведені вище обставини свідчать про чинність договору оренди №ОР-15-19, а відтак, і обов'язковість його до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

З огляду на викладені норми вбачається обов'язок орендаря сплачувати оренду плату за весь час користування об'єктом оренди.

Частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 1.6 договору оренди №ОР-15-19 строк оренди майна за даним договором встановлюється з 18.03.2015 року по 30.04.2015 року включно.

Пунктами 2.1, 2.2 договору оренди №ОР-15-19 встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у строк передбачений пунктом 1.6. цього договору. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається орендодавець, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Згідно із п. 10.1 договору оренди №ОР-15-19 договір набирає чинності від дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 30.04.2015 року включно, в частині проведення розрахунків - до повного їх завершення, а в частині проведення операцій з нафтою - до повного її повернення.

Тобто, сторонами було погоджено строк дії договору оренди №ОР-15-19 до 30.04.2015 року.

За змістом ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Відтак, в силу приписів ст. 291 Господарського кодексу України та п. 10.1 договору оренди №ОР-15-19 спірний договір є таким, що припинив свою дію з 30.04.2015 року.

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана з урахуванням нормального зносу або у стані, обумовленому у договорі.

Положення вказаної норми закону та договору оренди №ОР-15-19 з урахуванням приписів ст. 11 Цивільного кодексу України, ст. 174 Господарського кодексу України свідчать про те, що у разі припинення договору у розумінні ст. 291 Господарського кодексу України - внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, у орендаря виникає обов'язок повернути орендодавцю майно з оренди.

Як встановлено судом договір оренди №ОР-15-19 припинив свою дію з 30.04.2015 року, в той же час, доказів повернення ПАТ "Укртранснафта" на користь ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" орендованого майна чи ініціювання відповідного питання матеріали справи не містять, а відповідачем за первісним позовом не надано.

Тобто, в порушення положень приписів ст. 785 Цивільного кодексу України та договору оренди №ОР-15-19 відповідач за первісним позовом після 30.04.2015 року продовжив користуватися спірним майном.

За змістом ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 2, 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Тобто, з урахуванням викладеного сторони не позбавлені передбачити в договорі оренди положення щодо обов'язку орендаря сплачувати орендодавцю орендну плату після припинення дії договору оренди до дня фактичного повернення майна.

Таке право сторін повністю узгоджується із приписами глави 58 Цивільного кодексу України оскільки буде передбачати продовження обов'язку внесення плати за користування майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, будь-який рівнозначний пункт щодо обов'язку сплати орендних платежів після припинення дії договору оренди до дня фактичного повернення майна в розумінні ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України є обумовленим договором відступом сторін від загального правила та свідчить про продовження існування зобов'язання орендаря по сплаті орендної плати на користь орендодавця, яке буде припинено в момент фактичного повернення майна.

В даному випадку, положеннями п. 10.1 договору оренди №ОР-15-19 сторонами було встановлено, що договір в частині проведення взаєморозрахунків діє до повного їх завершення, а в частині проведення операцій з нафтою - до повного її повернення.

З огляду на викладені положення та приписи п. 3.1 договору оренди №ОР-15-19, які пов'язують порядок нарахування орендної плати з безпосереднім знаходження нафти в орендованих резервуарах, тобто, операціями з нафтою, вбачається, що основне зобов'язання відповідача за первісним позовом сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном не припиняється, оскільки його припинення у розумінні умов спірного договору пов'язано з моментом повернення орендованих резервуарів шляхом забирання належної відповідачу за первісним позовом нафти, а не з закінченням строку дії договору, що відповідає приписам ст.ст. 6, 653, 762 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки щодо обов'язку орендаря сплачувати оренду плату за весь час фактичного користування майном викладені в постановах Вищого господарського суду України від 12.02.2014 року у справі №927/1215/13 (залишеній без змін в частині визнання правомірним стягнення орендної плати після припинення договору за фактичний час користування орендованим майном постановою Верховного Суду України від 02.09.2014 року), від 05.02.2014 року у справі №907/669/13, від 08.12.2011 року у справі №37/121, від 22.10.2009 року у справі №26/399.

Отже, враховуючи, що передане відповідачу за первісним позовом спірне майно у визначені договором оренди №ОР-15-19 строки повернуто не було, що не заперечується сторонами та підтверджується в т.ч. наявними в матеріалах справи актами інвентаризації, підписаними представниками та скріпленими печатками сторін, то в силу наведених положень чинного законодавства України та приписів спірного договору у останнього виник обов'язок по оплаті орендної плати за фактичний час користування таким майном.

Доказів повернення чи ініціювання повернення спірного майна відповідачем за первісним позовом не надано, а відтак, нарахування позивачем за первісним позовом орендної плати за користування орендованими згідно договору оренди №ОР-15-19 резервуарами за період квітень-серпень 2015 року є правомірним.

Посилання відповідача за первісним позовом на відсутність його обов'язку сплачувати спірну орендну плату у наведений період у зв'язку із встановленням погіршення якості розміщеної в орендованих резервуарах нафти судом відхиляється, оскільки сторонами не було передбачено в договорі оренди №ОР-15-19 право орендаря на зменшення орендної плати чи відмову від її сплати взагалі у зв'язку із погіршенням якості нафти, а навпаки в положеннях розділу п. 2 спірного договору визначено, що питання, пов'язані з погіршенням якості нафти будуть врегульовуватися сторонами шляхом підписання відповідних додаткових угод або шляхом підписання окремого договору.

Більш того, не відносяться такі обставини (погіршення якості нафти) і до визначених законодавцем в положеннях ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України підстав звільнення орендаря від обов'язку по сплаті орендної плати.

Будь-яких інших обґрунтованих підстав звільнення відповідача за первісним позовом від обов'язку по сплаті орендної плати за договором оренди №ОР-15-19 за весь час фактичного користування спірним майном останнім не наведено.

З огляду на викладене вбачається існування правових підстав для нарахування позивачем за первісним позовом орендної плати за період квітень-серпень 2015 року (фактичний час користування відповідачем за первісним позовом орендованим згідно договору оренди №ОР-15-19 майном) та обов'язок останнього по її оплаті.

Пунктами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно із пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

В даному випадку сторонами в положеннях п. 3.4 договору оренди №ОР-15-19 було встановлено обов'язок орендаря по сплаті орендної плати на протязі 15-ти банківських днів з моменту складання акту наданих послуг.

Тобто, в положення спірного договору сторонами було пов'язано момент настання строку виконання відповідачем за первісним позовом грошового зобов'язання по сплаті орендної плати саме із складенням відповідного акту надання послуг.

При цьому, подальші пункти договору оренди №ОР-15-19, що викладені в розділі такого договору "Орендна плата та порядок розрахунку", а саме: п.п. 3.5, 3.6 визначають, що відповідний акт складається, підписується орендодавцем і направляється орендарю, який зобов'язаний на протязі п'ятиденного строку підписати його або надати вмотивовану відмову, а у випадку невиконання орендарем таких вимог - відповідний акт вважається таким, що підписаний. Тобто, такими положення сторонами було визначено лише порядок підписання відповідних актів наданих послуг, однак, момент настання строку виконання грошового зобов'язання орендаря по сплаті орендної плати визначено саме моментом складання відповідного акту.

Однак, таке формулювання не дає підстав для висновку про породження реальних прав і обов'язків сторін за договором оренди №ОР-15-19 в частині встановлення строку оплати, адже з огляду на відсутність правових наслідків не надсилання відповідного акту орендодавцем на адресу орендаря, чи прив'язаності моменту настання строку оплати до його надіслання з урахуванням відсутності в приписах чинного законодавства України, що регулює правовідносини оренди, будь-яких прив'язок моменту настання строку по сплаті орендної плати із складанням актів чи їх направлення (взагалі не встановлено обов'язок виготовлення/направлення будь-яких документів для здійснення оплати), підставив вважати, що такий момент (виготовлення відповідного акту) взагалі може настати відсутні.

Більш того, зміст положень п. 3.4 договору оренди №ОР-15-19 фактично свідчить про існування у орендодавця права на складення відповідного акту надання послуг без направлення його орендарю, що вже свідчитиме про настання строку виконання орендарем грошового зобов'язання, та вимагання в подальшому від останнього оплати з моменту складення такого акту та нарахованих за прострочення виконання грошового зобов'язання штрафних санкцій, що суперечить закріпленим в приписах ст. 13 Цивільного кодексу України принципам меж здійснення цивільних прав.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторонами не було належним чином погоджено в умовах договору оренди №ОР-15-19 моменту настання строку виконання орендарем грошового зобов'язання по сплаті орендної плати за користування орендованим майном, а відтак, при визначені відповідного строку слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріалами справи (зокрема, листами сторін №04-02/364/3788 від 26.08.2015 року, №1371-13 від 17.08.2015 року, №04-02/221/3146 від 15.07.2015 року, №04-02/237/3203 від 20.07.2015, №1036-юр від 24.06.2015 року, №1037-юр від 24.06.2015 року) підтверджується та визнається представниками сторін звернення позивача за первісним позовом з вимогами, претензіями до відповідача за первісним позовом та направлення останньому рахунків на оплату орендної плати за користування у період квітень-серпень 2015 року орендованим згідно договору оренди №ОР-15-19 майном у загальному розмірі 99 765 204,48 грн., що згідно виставлених рахунків була розрахована саме у відповідності до приписів п.п. 3.1, 3.2 договору оренди №ОР-15-19.

При цьому, слід зазначити, що за наслідками користування спірним майном у квітні 2015 року позивачем за первісним позовом було складено відповідний акт наданих послуг від 30.04.2015 року на суму 19 561 804,80, отримання якого не заперечується відповідачем за первісним позовом.

Відтак, згідно приписів п. 3.4 договору оренди №ОР-15-19 та факту складення відповідного акту орендодавцем грошове зобов'язання орендаря по сплаті орендної плати за квітень 2015 року мало бути виконано на протязі 15 банківських днів з моменту складення такого акту (30.04.2015), тобто, до 26.05.2015 року, в іншій частині строк виконання відповідачем за первісним позовом грошового зобов'язання по сплаті орендних платежів за користування у період травень-серпень 2015 року орендованими згідно договору оренди №ОР-15-19 резервуарами виник з моменту отримання відповідних вимог та рахунків, факт чого не заперечується відповідачем за первісним позовом, тобто, в силу приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України на момент розгляду справи настав, адже доказів складення актів за вказаний період сторонами не надано.

Таким чином, виходячи з установленого судом факту користування ПАТ "Укртранснафта" орендованими резервуарами у спірний період заборгованість відповідача за первісним позовом по сплаті орендної плати за користування у період квітень-серпень 2015 року орендованим згідно договору оренди №ОР-15-19 майном, що підтверджена матеріалами справи та не спростована ПАТ "Укртранснафта", становить 99 765 204,48 грн., а строк виконання грошового зобов'язання по її оплаті на момент вирішення спору настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача за первісним позовом грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача за первісним позовом 99 765 204,48 грн. на підставі договору оренди №ОР-15-19 за користування орендованим майном у період квітень-серпень 2015 року. Відповідачем вказана заборгованість не спростована.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

ПАТ "Укртранснафта" обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" про стягнення з ПАТ "Укртранснафта" заборгованості у розмірі 99 765 204,48 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Також, позивачем за первісним позовом заявлено вимоги про стягнення пені в розмірі 6 813 081,85 грн. та 3% річних в розміру 343 269,48 грн., нарахованих за прострочення по сплаті орендних платежів за квітень-липень 2015 року у період з 27.05.2015 року по 31.08.2015 року.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії останнього є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно із положень ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно із п. 8.3 договору оренди №ОР-15-19 орендар несе відповідальність за несвоєчасну оплату наданих послуг у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми невиконаних платежів за кожний день прострочення, але не більше суми невиконаного платежу.

Судом встановлено, що останнім днем виконання грошового зобов'язання відповідачем за первісним позовом по сплаті орендної плати за квітень 2015 року є 26.05.2015 року (15 банківських днів з моменту складення відповідного акту), а за травень-липень 2015 року - 25.08.2015 року (сім календарних днів з моменту отримання вимоги з відповідними рахунками), а тому правомірним є нарахування пені за прострочення по сплаті орендної плати за квітень 2015 року з 27.05.2015 року, а за травень-липень 2015 року - 26.08.2015 року.

Отже, за перерахунком суду з урахуванням викладено та визначеного позивачем строку нарахування пені (останній день - 31.08.2015 року), правомірним є стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання по сплаті орендної плати за квітень 2015 року нарахованої за період з 27.05.2015 року по 31.08.2015 року у розмірі 3 106 307,41 грн., за травень-липень 2015 року нарахованої за період з 26.08.2015 року по 31.08.2015 року у розмірі 552 232,43 грн., що разом становить 3 658 539,84 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За перерахунком суду, здійсненим з урахування обставин наведених при розрахунку пені, розмір 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом становить 185 542,38 грн.

В іншій частині заявлені до стягнення пеня (у розмірі 3 154 542,01 грн.) та 3% річних (157 727,10 грн.) обраховані невірно (без врахування строку настання грошового зобов'язання в порядку, визначено ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України), а тому підстави для задоволення вимог позивача за первісним позовом про їх стягнення відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ПАТ "Укртранснафта" на користь ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" заборгованості у розмірі 99 765 204,48 грн., пені у розмірі 3 658 539,84 грн. та 3% річних у розмірі 185 542,38 грн.

В іншій частині заявлених первісних позовних вимог та зустрічних позовних вимог ПАТ "Укртранснафта" до ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за первісним позовом покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а за зустрічним позовом - на ПАТ "Укртранснафта".

На підставі викладеного та керуючись статтями 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" (01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7; ідентифікаційний код 31570412) на користь Публічного акціонерного товариства "Нафтохімік Прикарпаття" (78400, Івано-Франківська обл., Надвірнянський район, м. Надвірна, вул. Майданська, 5; ідентифікаційний код 00152230) заборгованість у розмірі 99 765 204 (дев'яносто дев'ять мільйонів сімсот шістдесят п'ять тисяч двісті чотири) грн. 48 коп., пеню у розмірі 3 658 539 (три мільйони шістсот п'ятдесят вісім тисяч п'ятсот тридцять дев'ять) грн. 84 коп., 3% річних у розмірі 185 542 (сто вісімдесят п'ять тисяч п'ятсот сорок дві) грн. 38 коп. та судовий збір у розмірі 177 040 (сто сімдесят сім тисяч сорок) грн. 23 коп.

В іншій частині первісного позову Публічного акціонерного товариства "Нафтохімік Прикарпаття" відмовити.

В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 01.10.2015р.

Суддя С.О. Чебикіна