РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2015Справа №910/16533/15
За позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про зобов'язання вчинити дії.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Деркач Т.Г. (представник за довіреністю);

від відповідача - Демчук О.В. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Відповідача про зобов'язання списати заборгованість в розмірі 3390000,33 грн. інфляційних нарахувань та 1638889,96 грн. 3% річних за прострочення виконання грошових зобов'язань по Договору № 322-09/8 від 30.12.2009 по оплаті поставленого протягом січня 2010 року - червня 2010 року природного газу. Позовні вимоги мотивовані Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», у відповідності до якого заборгованість, в тому числі, з фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 01.01.1997 по 01.01.2011, підлягає списанню.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив, оскільки на його думку борг за січень 2010 року - червень 2010 року не підпадає під дію вказаного Закону, тому заявлена заборгованість списанню не підлягає, а також з підстави втрати вказаним Законом чинності 30.06.2012 та неподанням Позивачем доказів, що його заборгованість утворилась внаслідок наявності заборгованості перед ним інших підприємств, яку Позивач списав. Також Відповідач просить суд відмовити у позові з тієї підстави, що Позивачем не було дотримано процедури (порядку) списання спірної заборгованості. Окрім того Відповідач посилається на судову практику вирішення аналогічних спорів на його користь та просить суд застосувати позовну давність до вимог даного спору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

30.09.2009 між Позивачем, як покупцем, та Відповідачем, як постачальником, було укладено договір №322-09/8 (далі - Договір) поставки природного газу, за умовами якого постачальник передає покупцю у 2010-му році природний газ в обсязі до 2012,212 млн.куб.м. власного видобутку для потреб населення та релігійних організації (споживачам), а покупець зобов'язується його прийняти та оплатити.

Пунктом 5.1 Договору сторони погодили, що розрахунки за газ покупець здійснює грошовими коштами в національній валюті України шляхом перерахування на рахунок постачальника протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться покупцем на підставі акту приймання-передачі газу не пізніше 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Матеріалами справи (прийому-передачі газу) підтверджується, що на виконання умов Договору, Відповідач, протягом січня 2010 року - червня 2010 року поставив, а Позивач прийняв природний газ на загальну суму 196918424,16 грн., однак розраховувався Позивач неналежним чином та не в повному обсязі, тобто допускав прострочення виконання грошових зобов'язань за Договором по відношенню до Відповідача.

Предметом спору є протиправне, на думку Позивача, невиконання Відповідачем положень Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» (далі - Закону), щодо не припинення (не списання) 3390000,33 грн. інфляційних нарахувань та 1638889,96 грн. 3% річних за прострочення виконання грошових зобов'язань по Договору, які виникли у зв'язку з простроченням Позивачем оплати вищеописаних поставок йому Відповідачем природного газу протягом січня 2010 року - червня 2010 року, та про стягнення яких (інфляційних нарахувань та 3% річних) Відповідач звернувся з позовом до Позивача (рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 у справі № 910/6253/13 законної сили на даний час не набрало).

По суті заперечень Відповідача проти позову суд зазначає наступне.

Дія Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, зокрема на ДК «Газ України» (ст. 1 Закону).

Відповідно до положень п.п. 2.2, 2.5 ст. 2 Закону підлягає списанню заборгованість, зокрема з фінансових санкцій (3 % річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року до 1 січня 2011 року, і яка не сплачена станом на дату набрання чинності Законом. Списання заборгованості відповідно до Закону здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (постанова КМУ від 08.08.2011 № 894, далі - Порядок).

Отже, спірна заборгованість, у супереч запереченням Відповідача, зі сплати фінансових санкцій (3 % річних та індексу інфляції) підпадає під дію Закону.

При цьому заперечення Відповідача, що він нарахував її пізніше - після втрати чинності Законом, тому вона списанню не підлягає - судом відхиляються, оскільки норми Закону не ставлять списання, зокрема фінансових санкцій (3 % річних та індексу інфляції), у залежність від того, коли саме вони були нараховані на заборгованість, натомість як указано вище, єдиною підставою для списання є нарахування цих фінансових санкцій на заборгованість за природний газ, спожитий у період з 1 січня 1997 року до 1 січня 2011 року, і не сплачений станом на дату набрання чинності Законом. Спірні у межах даного спору фінансові санкцій, нараховані на заборгованість за газ, поставлений протягом січня 2010 року - червня 2010 року, указаним критеріям відповідають.

Втрата на даний час Законом чинності для вирішення даного спору значення не має та не є підставою для відмови в позові, оскільки, якби Відповідач нарахував спірні санкцій під час дії цього Закону на передбачену Законом заборгованість, вони (санкції) підлягали б списанню з наведених вище судом підстав, натомість свідоме ненарахування Відповідачем санкцій під час дії Закону, та нарахування їх на передбачену Законом заборгованість вже після втрати Законом сили свідчить, що Відповідач мав волю, у тому числі під час дії Закону, на нарахування вказаних санкцій, оскільки пізніше нарахування санкцій та за увесь період свідчить, що Відповідач протягом усього періоду прострочення Позивача, у тому числі і під час дії Закону, вважав Позивача зобов'язаним сплатити ці санкцій, навіть як нараховані пізніше на ту саму заборгованість, а отже ці санкцій підпадали і підпадають під дію Закону, тому підлягають списанню.

Щодо питання неподанням Позивачем доказів, що його заборгованість утворилась внаслідок наявності заборгованості перед ним інших підприємств, яку Позивач списав, та що Позивачем не було дотримано Порядку списання спірної заборгованості, що визначена приписами чинного законодавства, суд зазначає наступне.

Так, Порядком передбачено утворення відповідної комісії учасником процедури списання заборгованості, і п. 6 Порядку встановлено, що таке списання проводиться на підставі протоколів зазначеної комісії, затверджених її головою, та датою списання заборгованості у Порядку вказано дату затвердження протоколу.

У даному випадку відсутній протокол комісії учасників процедури списання заборгованості (комісія не збиралася), але спірна заборгованість з фінансових санкцій все одно підлягає списанню в силу Закону з огляду на наступне.

Так, стаття 2 Закону складається, зокрема, із пункту 2.1 та пункту 2.2., в яких законодавець окремо визначив категорії заборгованості, що підлягають списанню.

Відповідно до підпункту 2.1.1 пункту 2.1 на умовах, визначених цим Законом, підлягають списанню: заборгованість за природний газ підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, у тому числі ліквідованих підприємств, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом НАК «Нафтогаз України» та її дочірніх підприємств ДК «Газ України», ДК «Укртрансгаз», ДК «Укргазвидобування», ДАТ «Чорноморнафтогаз», що обліковувалася станом на 1 січня 2010 року і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом: 2.1.1 заборгованість ДК «Газ України» перед НАК «Нафтогаз України» списується в межах сум, списаних підприємствам, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, і суб'єктам господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, перед ДК «Газ України».

Натомість у пункті 2.2 мова йде про іншу категорію заборгованості, що підлягає списанню: 2.2 Заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Тобто, законодавець визначив, що підлягає списанню як заборгованість за природний газ підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, у тому числі ліквідованих підприємств, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, НАК «Нафтогаз України» та її дочірніх підприємств, у тому числі ДК «Газ України», що обліковувалася станом на 1 січня 2010 року і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом, так і заборгованість, зокрема, зі сплати фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Посилання у п. 2.2 Закону на «підприємства, визначені у статті 1 цього Закону», означає, що до цих підприємств належить, зокрема, і Відповідач.

Враховуючи імперативний характер норм Закону, списання заборгованості зазначених категорій є не правом, а є обов'язком суб'єктів, визначених у статті 1 Закону.

Згідно з п. 4 Порядку обсяг заборгованості (у тому числі реструктуризованої) за природний газ визначається з урахуванням вимог законодавства з питань інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, документів та розрахунків і списується: учасниками процедури списання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом або виробляють, транспортують і постачають теплову енергію, перед ДК «Газ України» - у сумах, що обліковуються в бухгалтерському обліку таких учасників; компанією «Газ України» - у сумах, що обліковуються в її бухгалтерському обліку, включаючи заборгованість ліквідованих підприємств, що виробляють, транспортують і постачають теплову енергію.

У пункті 5 Порядку передбачено, що учасники процедури списання, крім тих, що зазначені у п. 4 цього Порядку, списують заборгованість за природний газ в узгоджених сумах, що обліковуються в їх бухгалтерському обліку та підтверджуються актом звіряння заборгованості. Відповідно до абз. 1 п. 6 Порядку, для списання заборгованості кожен учасник процедури списання утворює комісію з питань списання заборгованості, до складу якої обов'язково входить керівник такого учасника як голова комісії та головний бухгалтер і яка визначає обсяг заборгованості, що підлягає списанню, у розрізі контрагентів.

На підтвердження утворення Позивачем комісії з питань списання заборгованості до справи залучено копію наказу від 09.09.2011 за № 334, яким також затверджено положення про порядок роботи зі списання заборгованості, і цим порядком визначено затвердження комісією з питань списання заборгованості протоколу в односторонньому порядку, без погодження та участі будь-якого іншого учасника процедури списання.

Підсумовуючи наведене суд зазначає, що визначений Законом механізм списання заборгованості з фінансових санкцій (3% річних та індекс інфляції), означає, що Відповідач був зобов'язаний в односторонньому порядку списати вказану заборгованість, чого ним зроблено не було, а складання між сторонами згідно Порядку відповідного акту є лише підтвердженням факту такого списання, а не його обов'язковою умовою.

Отже спірна заборгованість з фінансових санкцій є такою, що підлягає списанню з Позивача на підставі Закону з огляду на те, що відповідає критерію заборгованості, зазначеному у п. 2.2 Закону, а саме: заборгованість з фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року.

Той факт, що Закон втратив чинність, жодним чином не впливає на обов'язок Відповідача списати заборгованість Позивача за період, що зазначений у Законі, що обгрунтвоано вище судом, та також оскільки Закон не визнаний таким, що не відповідає Конституції України, а втратив чинність у зв'язку із закінченням строку його дії.

Обставина, що втрата чинності Закону не нівелює правозастосування його норм підтверджується зокрема постановою Верховного Суду України від 25.03.2015 № 3-16гс15.

Відсутність (не складення сторонами) протоколу, передбаченого Порядком списання заборгованості, не є підставою цю заборгованість не списувати, оскільки обов'язку її списання встановлено Законом, тобто відсутність протоколу про списання спірних фінансових санкцій не впливає на обов'язок Відповідача списати цю заборгованість.

За змістом положень ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 20 ГК України, яка кореспондується зі ст. 16 ЦК України, визначено способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання, зокрема, передбачено можливість захисту прав та інтересів у спосіб, встановлений законом або договором.

Ураховуючи, що Відповідач не визнає право Позивача на списання спірної заборгованості з фінансових санкцій (3% річних та індекс інфляції) Позивач використав своє право на звернення до суду в спосіб, передбачений Законом. Аналогічну правову позицію про вірно обраний спосіб захисту наведено у постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 № 3-16гс15.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Заява Відповідача про застосування строку позовної давності, та у зв'язку з цим, про відмову в позові, судом розглянута та відхилена, оскільки Позивач у даній справі всупереч твердженням Відповідача дізнався про порушення його прав не тоді, коли не було складено передбачені Порядком акти, відсутність яких, як встановлено вище судом, Відповідача від обов'язку списання не звільнила, а тоді, коли Відповідач звернувся до суду з позовом до Позивача про стягнення, у тому числі, спірних фінансових санкцій (справа Господарського суду міста Києва № 910/6253/13, 2013 року), тому строку позовної давності для звернення Позивача до суду з даним позовом не сплив.

Витрати по оплаті судового збору за ст. 49 ГПК України покладаються Відповідача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720) списати заборгованість Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (м. Київ, вул. Шолуденка, 1; ідентифікаційний код 31301827) з оплати 3390000 (три мільйони триста дев'яносто тисяч) грн. інфляційних нарахувань та 1638889 (один мільйон шістсот тридцять вісім тисяч вісімсот вісімдесят дев'ять) грн. 96 коп. три проценти річних.

Видати наказ.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (м. Київ, вул. Шолуденка, 1; ідентифікаційний код 31301827) 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Сташків Р.Б.