ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.10.2015 Справа № 905/954/15

за позовом прокурора міста Димитрова, м. Димитров, Донецька область

до Димитровської міської ради, м. Димитров, Донецька область

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Красноармійськ, Донецька область

про визнання незаконним рішення в частині та визнання недійсним договору.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача-Державна інспекція сільського господарства, м. Київ

Суддя Говорун О.В.

Прокурор - Хряк О.О., посвідчення №028256 від 15.08.2014.

Представники сторін:

від відповідача 1 - не з'явився;

від відповідача 2 - не з'явився;

від третьої особи - не з'явився.

Прокурор міста Димитрова (далі - прокурор) звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Димитровської міської ради (далі - відповідач 1) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач 2) про визнання незаконним рішення відповідача1 VI/81-16 від 13.08.2014, визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №17 від 25.09.2014, зобов'язання відповідача 2 повернути земельну ділянку відповідачу 1 та демонтувати тимчасову споруду.

30.09.2015 прокурором було подано заяву про відмову від частини позовних вимог, в якій останній відмовляться від позовних вимог в частині визнання незаконним п.1 рішення, зобов'язання повернути земельну ділянку та демонтувати тимчасову споруду. Зазначена заява судом прийнята, спір розглядається судом в обсязі змінених позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що рішенням відповідача1 VI/81-16 від 13.08.2014 було надано відповідачу 2 згоду на розміщення тимчасової споруди та на укладання договору особистого строкового сервітуту, в подальшому між відповідачами був укладений договір особистого строкового сервітуту від 25.09.2014, відповідно до якого відповідач 2 отримав спірну земельну ділянку на якій буде розміщуватись та використовуватись для підприємницької діяльності тимчасова споруда, однак на думку прокурора, в даному випадку відповідачі мали укладати договір оренди земельної ділянки, а договір сервітуту не може підміняти договору оренди земельної ділянки, оскільки це право є обмеженим, та, крім того, потреба відповідача 2 у встановленні земельного сервітуту не обґрунтована, оскільки не доведена неможливість задоволення потреб відповідача 2 іншим способом. З огляду на викладене прокурор звернувся до суду з зазначеними позовними вимогами.

Ухвалою господарського суду від 20.07.2015 було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державну інспекцію сільського господарства (далі - третя особа).

Третя особа у письмових поясненнях підтримала позовні вимоги прокурора у повному обсязі та зазначила, що рішення відповідача 1 прийнято з порушенням вимог Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України, а між відповідачами повинен був укладатися договір оренди земельної ділянки, а не договір земельного сервітуту.

Відповідачі у судове засідання не з'явились, відзив на позов не надали, про місце, дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, тому справу, на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Ухвалою господарського суду від 17.08.2015, за клопотанням прокурора, строк розгляду справи був продовжений до 02.10.2015.

Суд, заслухавши прокурора та третю особу, дослідивши письмові докази у судовому засіданні, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Протоколом засідання комісії з попереднього погодження місця розташування тимчасових споруд на території м. Димитрова №19 від 03.07.2014 було вирішено, зокрема, погодити схему розташування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в районі автобусної зупинки по вул. Мухамадєєва (а.с.29).

16.07.2014 відповідачем 1 було прийнято рішення VI/80-14 «Про погодження місця розташування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по вул. Мухамадєєва біля кінцевої зупинки» (далі - рішення VI/80-14), відповідно до якого відповідачу 2 було погоджено місце розташування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по вул. Мухамадєєва біля кінцевої зупинки, відповідно до схеми розміщення споруди, наданої відповідачем 2 (а.с.17).

13.08.2014 відповідачем 1 було прийнято рішення №VI/81-16 «Про розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та укладання договору особистого строкового сервітуту» (далі - рішення №VI/81-16), відповідно до якого відповідачу 2, зокрема, було надано згоду на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по вул. Мухамадєєва біля кінцевої зупинки, відповідно до паспорту прив'язки споруди та на укладання договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди (а.с.18).

25.09.2014 між відповідачами був укладений договір особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди №17 (далі - договір сервітуту) (а.с.24-26).

Відповідно до п.1.1 договору сервітуту, предметом цього договору є особистий строковий сервітут, встановлений виключно відповідачу 2 на територію (об'єкт благоустрою) в м. Димитрові, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда, загальною площею 30,0м2.

Згідно з п.1.2 договору сервітуту, об'єктом особистого строкового сервітуту за цим договором є територія (об'єкт благоустрою) в м. Димитрові по вул. Мухамадєєва біля кінцевої зупинки, площею 30,0м2.

Пунктом 1.4 договору сервітуту встановлено, що окрім території (об'єкта благоустрою), на яку відповідачу 2 встановлено особистий строковий сервітут, за тимчасовою спорудою відповідача 2 закріплюється територія для благоустрою, площею 0,1075м2.

Відповідно до п.1.5 договору сервітуту, даний договір не є договором оренди земельної ділянки чи будь-яким іншим договором користування земельною ділянкою.

Строк дії договору 5 (п'ять років) (п. 2.2 договору сервітуту).

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 395 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст.404 ЦК України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Згідно з ст. 99 ЗК України (в редакції на час прийняття рішення №VI/81-16), власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Таким чином, виходячи з системного аналізу вказаних норм, право земельного сервітуту є правом саме обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок), що надається особі, яка вимагає його встановлення від власника (володільця) цієї земельної ділянки для обслуговування своєї земельної ділянки або іншій конкретно визначеній особі.

Земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

Також, договором земельного сервітуту не встановлено жодних обмежень у використанні чужої земельної ділянки.

Зазначене свідчить про те, що пункти 2, 3, 4 рішення №VI/81-16 прийняті з порушенням норм земельного законодавства.

За приписами ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З огляду на вищевикладене, пункти 2, 3, 4 рішення №VI/81-16 відповідача 1 є незаконними, а отже вимога прокурора в цій частині підлягає задоволенню повністю.

Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України такими вимогами є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою для укладання договору особистого строкового сервітуту №17 від 25.09.2014 були пункти 2, 3, 4 рішення №VI/81-16 відповідача 1, а оскільки судом задоволено позов в частині визнання незаконними зазначених пунктів рішення №VI/81-16 то, відповідно, підлягає задоволенню і вимога прокурора про визнання договору особистого строкового сервітуту від 25.09.2014 недійсним.

Оскільки спір виник з вини відповідача 1, судові витрати, відповідно до ч.2 ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача 1 в розмірі 1218грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на підставі ст. 38 ГПК України, господарський суд витребовує докази за наявності відповідного клопотання, у разі неможливості самостійно надати докази сторонами.

Згідно ч.1 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконними пункти 2, 3, 4 рішення Димитровської міської ради «Про розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та укладання договору особистого строкового сервітуту» від 13.08.2014 №VI/81-16.

Визнати недійсним договір особистого строкового сервітуту №17 від 25.09.2014, укладений між Димитровською міською радою (85322, Донецька область, м. Димитров, вул. Артема, 9, ) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код ІПН НОМЕР_1).

Стягнути з Димитровської міської ради (85322, Донецька область, м. Димитров, вул. Артема, 9, ) на користь Державного бюджету України 2436грн. витрат з оплати судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, через господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено 07 жовтня 2015 року.

Суддя О.В. Говорун