КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2015 р. справа№ 910/27916/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Ногай Д.С.

відповідача - Гончаров О.О.

третьої особи-1 - Музичук Л.В.

третьої особи-2 - не з'явилися

третьої особи-3 - не з'явилися

третьої особи-4 - не з'явилися

третьої особи-5 - не з'явилися

третьої особи-6 - не з'явилися

третьої особи-7 - не з'явилися

третьої особи-8 - не з'явилися

третьої особи-9 - не з'явилися

третьої особи-10 - не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс»

на рішення Господарського суду м. Києва від 27.05.2015 р.

у справі № 910/27916/14 (судді - Любченко М.О., Сташків Р.Б., Полякова К.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс»

треті особи 1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

2. ОСОБА_5;

3. ОСОБА_6;

4. ОСОБА_7;

5. ОСОБА_8;

6. ОСОБА_9;

7. ОСОБА_10;

8. ОСОБА_11;

9. ОСОБА_12;

10. Дочірнє підприємство «Маккенлі»

про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко» (далі - позивач) звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (далі - відповідач) про визнання недійсним договору факторингу № 3 від 26.08.2014 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» та Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» про відступлення прав вимоги за дев'ятьма кредитними договорами:

- № 249/8-10 від 03.08.2010 р. між ПАТ АК «Порто-Франко» та ОСОБА_5;

- № 447/2-10 від 29.11.2010 р. між ПАТ АК «Порто-Франко» та ОСОБА_6;

- № 462/1-10 від 04.09.2009 р. між ПАТ АК «Порто-Франко» та ОСОБА_7;

- № 537/8-09 від 26.10.2009 р. між ПАТ АК «Порто-Франко» та ОСОБА_13;

- № 830/1-07 від 29.03.2007 р. між ПАТ АК «Порто-Франко» та ОСОБА_9;

- № 94/2-10 від 06.04.2010 р. між ПАТ АК «Порто-Франко» та ОСОБА_10;

- № 2767/2-07 від 29.10.2007 р. між ПАТ АК «Порто-Франко» та ОСОБА_11;

- № 128/1-11 від 29.03.2011 р. між ПАТ АК «Порто-Франко» та ОСОБА_12;

- № 924/2-12 від 27.12.2012 р. між ПАТ АК «Порто-Франко» та Дочірнім підприємством «Маккенлі»;

- застосування наслідків недійсності правочину, а саме повернення на користь ПАТ АК «Порто-Франко» прав вимоги, отриманих відповідачем за договором факторингу № 3 від 26.08.2014 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 14.01.2015 р. було залучено до участі у справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, Дочірнє підприємство «Маккенлі» у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/27916/14 від 27.05.2015 р. позов задоволено повністю, визнано недійсним договір факторингу № 3 від 26.08.2014 р., укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» та ПАТ АБ «Порто-Франко»; зобов'язано ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» повернути на користь ПАТ АБ «Порто-Франко» права вимоги, отримані за договором факторингу № 3 від 26.08.2014 р.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/27916/14 від 27.05.2014 р., Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення про повну відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору факторингу № 3 від 26.08.2014 р., оскільки, укладаючи цей договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та вчинили дії на виконання цього договору. Крім того, оспорюваний договір не підпадає за своєю правовою природою під жодний пункт ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Також, скаржник посилається на те, що вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» при укладенні договору факторингу не були порушені.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2015 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/27916/14, а розгляд справи призначено на 10.09.2015 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2015 р. було відкладено розгляд справи до 22.09.2015 р.

В засідання суду, призначене на 22.09.2015 р., треті особи 2-10 не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про час і місце розгляду скарги, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначених третіх осіб суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначених третіх осіб не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи-1, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

26.08.2014 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» (далі - клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (далі - фактор) було укладено договір факторингу № 3 (далі - договір факторингу).

Відповідно до п. 1.1 договору факторингу клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта на умовах, визначених правочином.

Під правами вимоги у договорі факторингу розуміються права грошової вимоги, існуючі або майбутні, клієнта до боржників і гарантів щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникли на підставі первинних договорів та договорів забезпечення. Зокрема, права вимоги включають права вимагати: повернення кредиту; сплати процентів за користування кредитом; сплати сум комісійної винагороди за надання та користування кредитними коштами.

26.08.2014 р. між сторонами було укладено додаток № 1 до договору № 3, відповідно до умов якого сторонами було погоджено перелік договорів та розмірів прав вимоги, що передаються на підставі договору факторингу. До наведених вимог належать кредиторські вимоги банку за такими договорами:

- № 249/8-10 від 03.08.2010 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та ОСОБА_5 на суму 74 813,72 грн;

- № 447/2-10 від 29.11.2010 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та ОСОБА_6 на суму 78 964,82 грн;

- № 462/1-10 від 04.09.2009 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та ОСОБА_7 на суму 9 350,45 доларів США;

- № 537/8-09 від 26.10.2009 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та ОСОБА_8 на суму 1 089,46 доларів США;

- № 830/1-07 від 29.03.2007 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та ОСОБА_9 на суму 45 616,74 доларів США;

- № 94/2-10 від 06.04.2010 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та ОСОБА_10 на суму 11 716,12 грн;

- № 2767/2-07 від 29.10.2007 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та ОСОБА_11 на суму 1 111 000,00 грн;

- № 128/1-11 від 29.03.2011 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та ОСОБА_12 на суму 1 460 099,45 грн;

- № 924/2-12 від 27.12.2012 р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» та Дочірнім підприємством «Маккенлі» на суму 31 504 108,29 грн.

Пунктом 2.1 укладеного між сторонами договору факторингу передбачено, що сума фінансування за первинними договорами, зазначеними у додатку № 1, визначена контрагентами у розмірі 411 000,00 грн.

Згідно з п. 3.2 договору факторингу відступлення прав вимоги засвідчується складанням сторонами акту приймання-передачі прав вимоги за формою згідно додатку № 2 до договору.

Договір набуває чинності з дня його укладання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п. 10.1 договору факторингу).

Вищевказаний договір факторингу з боку Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» було підписано ОСОБА_14 на підставі довіреності б/н від 13.08.2014 р. та з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» директором ОСОБА_15

Також 26.08.2014 р. між сторонами було підписано акт приймання-передачі прав вимоги за договором факторингу № 3 від 26.08.2014 р.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що, на думку позивача, банк, в порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», здійснив відчуження майна (права вимоги) за ціною, що на 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна, що свідчить про нікчемність договору факторингу № 3 від 26.08.2014 р.

Також позивач посилався на приписи ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Статтею 20 ГК України передбачено право кожного суб'єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом, установлення, зміни і припинення господарських правовідносин. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст. ст. 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Як передбачено ч. 1 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Так, постановою правління Національного банку України № 610 від 26.09.2014 р. було віднесено Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко» до категорії неплатоспроможних.

Керуючись приписами ст. ст. 12, 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 103 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві Акціонерному банку «Порто-Франко», на підставі якого з 29.09.2014 р. розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до постанови правління Національного банку України № 67 від 30.01.2015 р. «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 19 від 30.01.2015 р. «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, в тому числі, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Майном, яке може оцінюватися, вважаються об'єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід'ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери (ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Як передбачено ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Так, відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_16 (сертифікат № 14108/12 від 24.12.2012р.), складеного станом на 26.08.2014 р., ринкова вартість прав грошової вимоги по кредитним договорам № 249/8-10 від 03.08.2010 р., № 447/2-10 від 29.11.2010 р., №462/1-10 від 04.09.2009 р., № 537/8-09 від 26.10.2009 р., № 830/1-07 від 29.03.2007 р., № 94/2-10 від 06.04.2010 р., № 2767/2-07 від 29.10.2007 р., № 128/1-11 від 29.03.2011р., № 924/2-12 від 27.12.2012 р. станом на дату укладання оспорюваного договору факторингу становила 5 032 169 грн.

Статтею 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено можливість здійснення рецензування звіту про оцінку майна. Зокрема, зазначено, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

Встановлено, що Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» на підставі ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» було замовлено рецензування звіту, складеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_16.

Відповідно до рецензії, проведеної суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_17 (кваліфікаційне свідоцтво суб'єкта оціночної діяльності № 3315 від 25.02.2005 р.) звіт, складений ОСОБА_16, відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

Таким чином, за результатами проведення оцінки прав вимоги, що є предметом договору факторингу № 3 від 26.08.2014 р., було встановлено, що їх ринкова вартість на момент укладання оспорюваного договору більш ніж у 10 разів перевищувала ціну, за якою банком було відчужено свої майнові права.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази оскарження відповідачем у визначеному законом порядку звіту, на підставі якого було визначено ринкову вартість об'єкту продажу за спірним договором.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» на підставі договору факторингу № 3 від 26.08.2014 р. було відчужено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» права вимоги за кредитними договорами, за ціною, що на більш ніж 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна, а саме за 411 000 грн, в той час як фактично їх вартість становила 5 032 169 грн, що згідно п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить про нікчемність означеного правочину.

Відповідно до п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Згідно з п. 2 вищевказаного закону під час дії означеного нормативно-правового акту кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Як вказувалось вище, на підставі оспорюваного договору факторингу банком було передано, в тому числі, право вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» за договорами № 462/1-10 від 04.09.2009 р. на суму 9 350,45 доларів США та № 537/8-09 від 26.10.2009 р. на суму 1 089,46 доларів США.

Так, зобов'язання ОСОБА_8 перед банком за договором № 537/8-09 від 26.10.2009 р. були забезпечені договором № 836/1-09-ИП від 26.10.2009 р. застави майнових прав на квартиру № 8 площею 54,6 кв.м у будинку № 26 по вул. Ленінградській в місті Одеса.

Договором від 27.10.2010 р. підтверджується, що зобов'язання ОСОБА_7 за кредитним договором № 537/8-09 від 26.10.2009 р. забезпечено заставою майнових прав на нерухоме майно - 47/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Четверта, буд. 50, житловою площею 68,90 кв.м.

Таким чином, всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» було відчужено на користь відповідача, в тому числі, заборгованість фізичних осіб, яка забезпечена заставою житлового фонду.

Як передбачено п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Таким чином, враховуючи те, що Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» на підставі договору факторингу № 3 від 26.08.2014 р. було відчужено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» майно (права вимоги за кредитними договорами) за ціною, що на більш ніж 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна, що згідно приписів п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить про нікчемність означеного правочину, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» про визнання недійсним договору факторингу № 3 від 26.08.2014 р. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно із ч. ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Згідно з п. 17 листа Вищого господарського суду № 01-8/211 від 07.04.2008 р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» наслідки недійсності правочину залежать від того, які саме дії були здійснені сторонами на виконання такого правочину. Тому суд, приймаючи рішення про застосування наслідків недійсності правочину, повинен повно і всебічно з'ясувати обставини, що мають значення для застосування таких наслідків, та неухильно дотримуватись положень статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо створення сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення таких фактичних обставин справи на засадах змагальності сторін.

Як було встановлено вище, 26.08.2014 р. між сторонами було підписано акт приймання-передачі прав вимоги за договором № 3 від 26.08.2014 р.

Відповідно до п. 3.1 Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою Національного банку України, № 22 від 21.01.2004 р., платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Встановлено, що надане Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» платіжне доручення № 4 від 08.09.2014 р. на суму 411 000,00 грн не містить відмітки банку щодо проведення фінансової операції, а відтак, не може свідчити про перерахування коштів.

Разом з тим, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» не позбавлене права звернутись до суду з окремим позовом про застосування наслідків недійсності правочину.

За таких обставин, з урахуванням встановленого факту нікчемності договору факторингу № 3 від 26.08.2014 р., судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про необхідність застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зобов'язання ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» повернути на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Порто-Франко» права вимоги, що були предметом договору факторингу № 3 від 26.08.2014 р.

Крім того, під час розгляду справи місцевим судом, позивач заявляв клопотання про забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» вчиняти певні дії, накладення арешту на майно, передане в заставу за кредитними договорами, право вимоги за якими відчужене на підставі договору факторингу № 3 від 26.08.2014 р., та накладення арешту на рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс».

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 ГПК України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Враховуючи те, що позивачем не було наведено жодних належних та допустимих доказів вчинення відповідачем дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 27.05.2015 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 27.05.2015 р. у справі № 910/27916/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/27916/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам та третім особам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко