РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2015Справа №910/18919/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській Г.С.

розглянувши справу № 910/18919/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Завод підйомних машин та

металоконструкцій»;

до публічного акціонерного товариства «Центренерго»;

про стягнення 217 865,65 грн..

за участю представників сторін:

від позивача: Федоров М.Д., довіреність б/н від 26.08.2015р.;

від відповідача: Мокрецький О.В., довіреність № 434/22 від 18.12.2014р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Завод підйомних машин та металоконструкцій» (надалі - позивач) з позовом до публічного акціонерного товариства «Центренерго» (надалі - відповідач) про стягнення 217 865,65 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору № № 16/44 на закупівлю робіт з виготовлення (ремонту) обладнання від 11.08.2014р. у визначений строк не розрахувався за виконані роботи, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 135 143,20 грн., за прострочення оплати якої нарахована пеня в сумі 11 596,39 грн., 2743,60 грн. - 3% річних та 68 382,46 грн. - інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2015р. порушено провадження у справі № 910/18919/15 та призначено її розгляд на 03.09.2015р.

Присутній у судовому засіданні 03.09.2015р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав наведених у відзиві, зокрема, в частині нарахованих позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат, а також просив задовольнити заяву про розстрочення виконання рішення суду.

За клопотанням сторін, на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України, в судовому засіданні було оголошено перерву до 23.09.2015р.

Присутній у судовому засіданні 23.09.2015р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував з посиланням на обставини, наведені у відзиві на позов.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.08.2014р. між позивачем (за договором - виконавець) та відповідачем (за договором - замовник) було укладено договір № 16/44 на закупівлю робіт з виготовленням (ремонту) обладнання, у відповідності з п. 1.1. якого позивач зобов'язався у 2014 році виконати на свій ризик роботи, що зазначені у Додатках до цього Договору, а відповідач прийняти і оплатити роботи.

Ціна цього договору визначена у додатку до договору (п.3.1 договору).

Умовами п.3.2 договору визначено, що безпосередній перелік, обсяг і вартість робіт обумовлюється сторонами в кошторисній документації (калькуляції), що є додатком до даного договору.

Кошторис, передбачений Додатком до договору, є твердим (п.3.3 договору).

Сторонами було підписано та скріплено печатками товариств Додаток № 1 до договору, яким в п.2 було погоджено, що загальна вартість робіт складає 185 144,20 грн., в тому числі ПДВ 20% - 30 857,37 грн. та розраховується на підставі кошторисної документації.

Також, сторонами було підписано Договірну ціну, відповідно до якої вартість робіт склала 185 144,20 грн.

Згідно з п.5.10 договору, роботи за цим договором вважаються переданими відповідачу з дати підписання сторонами відповідного акту прийом-передачі робіт без зауважень.

За умовами п.12 додатку № 1 до договору, строк дії договору до 31.12.2014 року.

Як встановлено судом, позивачем були виконані всі передбачені умовами договору роботи в повному обсязі в сумі 185 143,20 грн., що підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін актами приймання-передачі виконаних будівельних робіт форми КБ-2в за вересень 2014 року № 1 та № 2 від 05.09.2014р., копії яких міститься в матеріалах справи, без будь-яких зауважень зі сторони відповідача.

Відповідно до п.4.1 договору розрахунки за договором проводяться в безготівковій формі у національні валюті України в порядку, передбаченому додатком до договору на підставі рахунку позивача.

Відповідно до п.3 Додатку № 1 до договору розрахунки з позивачем за даним договором здійснюються відповідачем протягом 30 календарних днів з дати підписання акта приймання-передачі виконаних робіт.

Відтак, кінцевий строк оплати відповідачем виконаних позивачем робіт настав 05.10.2014р.

Після передачі відповідачу виконаних робіт, останній здійснив на користь позивача часткову оплату за виконані роботи у сумі 50 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № t/3516 від 25.11.2014р., проте повну вартість виконаних позивачем робіт у сумі 135 143,20 грн. відповідач не оплатив.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за виконані роботи становить 135 143,20 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Проаналізувавши умови договору № 16/44 від 11.08.2014р., суд встановив, що вказаний договір має цивільно-правову природу договору підряду.

Відповідно до положень частини першої статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За умовами частини другої статті 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не заперечений факт отримання виконаних робіт за представленими актами та не надано доказів повної оплати виконаних робіт на суму 135 143,20 грн., відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 135 143,20 грн. підлягає задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 11 596,39 грн., яка розрахована на підставі положень частини другої статті 231 Господарського кодексу України.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодекс івизнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до п.1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно статті 547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Суд, дослідивши умови договору, встановив, що його умовами не передбачено відповідальності відповідача у вигляді сплати штрафних санкцій (неустойки, штрафу. пені) за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання по оплаті виконаних робіт, з порушенням строку.

До того ж, як свідчать матеріали справи у відношенні відповідача ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2004 порушено справу про банкрутство, наразі справа має № 15/76-б-43624-б, якою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника до закінчення провадження у справі.

Статтею 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції чинній на момент порушення проваджену справі про банкрутство відповідача) встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Отже, неустойка за невиконання боржником грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 11 596,39 грн.

Також, позивач просить стягнути з відповідача за порушення виконання грошового зобов'язання 2743,60 грн. - 3% річних та 68 382,46 грн. - інфляційних втрат, які нараховані за період з 06.10.2014р. по 10.06.2015р.

Судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем зобов'язання за спірним договором щодо оплати виконаних позивачем робіт, тобто грошового зобов'язання.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу, у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, а не штрафною санкцією.

Таким чином, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, тому позовні вимоги позивача в цій частині, підлягають задоволенню відповідно до розрахунку позивача, який додано до позовної заяви, та який є арифметично вірним.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Крім того, відповідач звернувся до суду з заявою № 8-08/4785 від 03.09.2015р. про розстрочку виконання рішення на шість місяців рівними частинами.

Розглянувши подану заяву та дослідивши матеріали справи, господарський суд дійшов до висновку, що подана заява про розстрочку виконання рішення суду по справі № 910/18919/15 задоволенню підлягає частково з наступних підстав.

Згідно з пунктами 3 та 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, а також відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Згідно з п. 7.1.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд враховує матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Суд відзначає, що особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, тобто тягар доказування покладається саме на особу, яка подала заяву про розстрочку виконання рішення. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за змістом статті 32 Господарського процесуального кодексу України, наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору встановлюються на підставі доказів - фактичних даних.

Докази, у відповідності зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, повинні відповідати, зокрема, вимогам належності та допустимості.

Відповідач зазначає, що обставиною яка ускладнює та унеможливлює виконання рішення суду є те, що відповідач є товариством, 78,28% акцій якого знаходяться у власності держави; основними активами товариства відповідача є енергоблоки ТЕС, що виробляють електричну енергію, відповідач є одним з найбільших виробників електроенергії в Україні, однак в зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей склалася критична ситуація з паливозабезпеченням енергогенеруючих компаній теплових електростанцій України, що порушує нормальні умови функціонування ринку електричної енергії, та як наслідок скоротився обсяг товарної продукції товариства відповідача. Також, відповідач подав суду Звіт про фінансові результати за І квартал 2015 року ПАТ «Центренерго», відповідно до якого сукупний дохід відповідача за вказаний квартал склав 229 877,00 грн.

Відповідачем в підтвердження зазначених обставин подано відповідні докази.

Згідно п. 9.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» (зі змінами) господарські суди повинні зазначати у рішеннях, якими надано розстрочку виконання, - конкретні терміни їх виконання.

Згідно з п. 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору.

Отже, розглянувши заяву про розстрочку виконання рішення, господарський суд визнає причини, з яких рішення суду не може бути виконано у встановлений термін, поважними, та вважає можливим задовольнити заяву частково та розстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/18919/15 на три місяці рівними частинами.

Задовольняючи заяву відповідача, суд приймає до уваги і ту обставину, що при розстрочці виконання вказаного рішення є більш вірогідним і є підстави вважати, що відповідач здійснить заходи по його належному та своєчасному виконанню.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі та витрат , відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про відшкодування витрат по оплаті юридичних послуг адвоката у сумі 3000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат позивачем додано до позовної заяви договір №10/06/01 на надання юридичних послуг від 10.06.2015р., укладений між позивачем та ТОВ «Інформ Сервіс Плюс» та платіжне доручення № 1310 від 15.06.2015р. на суму 3000,00 грн., згідно з яким кошти перераховані на рахунок ТОВ «Інформ Сервіс Плюс».

Відповідно до ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача,адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Отже, підлягають відшкодування за рахунок винної особи витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді.

Проте, судом встановлено, що позивач сплатив кошти за надання юридичних послуг на рахунок ТОВ «Інформ Сервіс Плюс», яке не є адвокатським бюро або об'єднанням.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про відшкодування витрат на оплату юридичних послуг суперечить вимогам закону, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходяться в необхідному зв'язку із заборгованістю, яка заявлена позивачем до стягнення.

Таким чином, вимога позивача про стягнення 3000,00грн. витрат на юридичні послуги є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Центренерго» (юридична адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 1; поштова адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 4; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Завод підйомних машин та металоконструкцій» (69002, м. Запоріжжя, вул. Крива Бухта, 89-а; ) суму основного боргу в розмірі 135 143 грн. 20 коп., 2743 грн. 60 коп. - 3% річних та 68 382 грн. 46 коп. - інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в сумі 4 125 грн. 39 коп. Розстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 у справі № 910/18919/15 з наступним графіком сплати: до 23.10.2015р. - 70 131 грн. 55 коп.; до 23.11.2015р. - 70 131 грн. 55 коп.; до 23.12.2015р. - 70 131 грн. 55 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Ршення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 28.09.2015р.

Суддя А.І. Привалов