ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

05.10.2015 року Справа № 907/594/15

За позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю „Проектпродсервіс, с. Минай Ужгородського району

до відповідача ОСОБА_2 особи підприємця ОСОБА_3, м. Мукачево

про визнання недійсним договору юридичного обслуговування б/н від 01.09.2013 року,

Колегія суддів у складі:

Головуючого судді Пригара Л.І.

Судді Мокану В.В.

Судді Ремецькі О.Ф.

представники:

Позивача не зявився

Відповідача не зявився

СУТЬ СПОРУ: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю „Проектпродсервіс, с. Минай Ужгородського району заявлено позов до відповідача ОСОБА_2 особи підприємця ОСОБА_3, м. Мукачево про визнання недійсним договору юридичного обслуговування б/н від 01.09.2013 року.

Позивач явку уповноваженого представника в судові засідання 27.08.2015 року, 16.09.2015 року та 05.10.2015 року не забезпечив, витребувані ухвалами суду від 02.06.2015 року, 12.06.2015 року, 06.08.2015 року, 27.08.2015 року та 16.09.2015 року документи не подав, про причини неявки суд не повідомив.

В позовній заяві просить суд відповідно до ст. ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України визнати недійсним Договір юридичного обслуговування б/н від 01.09.2013 року, укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю „Проектпродсервіс. Вказує на те, що оскаржуваний договір є фіктивним, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених в ньому. На підтвердження позовних вимог долучив до позовної заяви договір юридичного обслуговування б/н від 01.09.2013 року, підписаний ФОП ОСОБА_3 та ТОВ „Проектпродсервіс, акти прийомки передачі виконаних робіт № 1 від 01.01.2014 року на суму 47 200 грн., № 2 від 01.02.2014 року на суму 10 000 грн. та № 3 від 28.02.2014 року на суму 12 000 грн., які підписані сторонами спору та скріплені їх печатками. Посилається також на те, що відповідачем не надавалось жодних послуг, які передбачені оспорюваним договором; не надсилались позивачу ані акти виконаних робіт, ані рахунки на оплату вказаних послуг. Жодних дій на виконання оскаржуваного договору сторонами не здійснювалось: не надано жодних послуг, не проведено жодної оплати, тобто жодна із сторін не намагалась досягти правового результату. Стверджує про те, що згідно ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним, а тому оспорюваний договір слід визнати недійсним.

Відповідач явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив. Натомість надіслав на адресу суду заяви про розгляд справи без його участі за наявними в ній матеріалами та відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив. Зазначає про те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідачем умови договору щодо надання юридичних послуг були виконані належним чином, що підтверджується відповідними актами прийомки передачі виконаних робіт № 1 від 01.01.2014 року на суму 47 200 грн., № 2 від 01.02.2014 року на суму 10 000 грн. та № 3 від 28.02.2014 року на суму 12 000 грн., які підписані сторонами спору без будь яких зауважень. Однак, позивач свої зобовязання в частині оплати за надані послуги належним чином не виконав, в звязку з чим відповідач був змушений звернутися до суду із позовною заявою про стягнення із ТОВ „Проектпродсервіс суми заборгованості згідно спірного договору та зазначених вище актів. Разом з тим, всі доводи, які викладені позивачем у позовній заяві вже були оцінені у справі № 907/293/15 про стягнення заборгованості та були відхилені судом.

Відповідно до приписів ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 (із змінами і доповненнями) у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї із сторін, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню, а тому відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи,

суд встановив:

1 вересня 2013 року між ОСОБА_2 особою підприємцем ОСОБА_3 (виконавець) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю „Проектпродсервіс" (замовник) був укладений договір юридичного обслуговування б/н, згідно якого виконавець (відповідач) в порядку та на умовах, визначених договором зобовязується надати замовнику (позивачу) абонентські консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього в органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також в загальних та господарських судах з визначених п. 1.1. договору питань (розділ 1 Договору).

Відповідно до п. 2.1. договору сторони передбачили, що послуги надаються замовнику (позивачу) шляхом: - усного та письмового консультування з юридичних питань; - складання проектів необхідних процесуальних документів, скарг, претензій та позовних заяв тощо; - надання консультаційних послуг щодо захисту інтересів замовника (позивача) в органах судової влади; - особистої участі та представництва замовника в загальних та господарських судах України.

Закінчення робіт з консультування визначається моментом підписання акта прийому передачі виконаних робіт (за відповідний період); з питання представництва в загальних та господарських судах України - моментом набрання чинності рішення відповідного органу судової влади або самостійним задоволенням відповідачем (суб'єктом оскарження) вимог замовника або добровільним задоволенням замовником вимог третіх осіб (п. 2.2. Договору).

Пунктом 4.1. договору сторонами встановлено, що за послуги, передбачені п. 1.1. цього Договору, замовник (позивач) сплачує виконавцю (відповідачу) плату згідно Актів виконаних робіт, із розрахунку не менше 10 000 грн. щомісячно та витрати (транспортні, поштові, і т. д.).

Умовами п. 5.1. Договору сторони визначили, що позивач (замовник) здійснює оплату за цим Договором в безготівковому порядку платіжним дорученням на поточний рахунок виконавця (відповідача): за послуги, передбачені п. 4.1. даного Договору, оплата здійснюється на протязі 5-ти днів з дати підписання Акта виконаних робіт, але не пізніше 90 днів.

Предметом даного спору є визнання недійсним договору юридичного обслуговування б/н від 01.09.2013 року на тій підставі, що вказаний договір є фіктивним, оскільки оспорюваний правочин був укладений сторонами спору без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовник) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду Закарпатської області від 29.05.2015 року по справі № 907/293/15 за позовом ОСОБА_2 особи підприємця ОСОБА_3 (відповідач по даній справі) до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Проектпродсервіс" (позивач по даній справі) позовні вимоги задоволено повністю та стягнуто з ТОВ „Проектпродсервіс на користь ФОП ОСОБА_3 суму 158 646 грн., в тому числі 69 200 грн. основного боргу, 69 200 грн. штраф, 1 892 грн. три проценти річних та 18 354 грн. інфляційні витрати. У зазначеному рішенні суду, зокрема, вказано, що факт наявності боргу у відповідача (ТОВ „Проектпродсервіс) за договором юридичного обслуговування від 01.09.2013 року у сумі 69 200 грн. позивачем (ФОП ОСОБА_3І.) належним чином доведений, документально підтверджений, а саме, актом прийомки - передачі виконаних робіт № 1 від 01.01.2014 року на суму 47 200 грн., актом прийомки - передачі виконаних робіт № 2 від 01.02.2014 року на суму 10 000 грн. та актом прийомки - передачі виконаних робіт № 3 від 28.02.2014 року на суму 12 000 грн. Загальна сума наданих позивачем послуг за період з вересня 2013 року по лютий 2014 року складає 69 200 грн. Акти підписані представниками сторін без зауважень, а підписи скріплені печатками позивача та відповідача. Відповідно до постанови Львівського апеляційного господарського суду від 25.08.2015 року рішення по справі № 907/293/15 набрало законної сили.

Нормами ст. 180 Господарського кодексу України та ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов. Істотними є умови, визначені за законом, чи необхідні для договорів даного виду, а також умови щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Стаття 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. п. 1, 2, 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормою ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ст. 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається зі ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, фіктивний правочин (стаття 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Такої позиції дотримується Верховний Суд України (п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними) та Вищий господарський суд України у своїй практиці (постанова ВГСУ від 29.04.2015 року по справі № 910/25672/14, постанова ВГСУ від 19.05.2015 року по справі № 904/9163/14, постанова ВГСУ від 25.05.2015 року по справі № 904/9358/14, постанова ВГСУ від 25.06.2015 року по справі № 916/3679/14, постанова ВГСУ від 25.08.2015 року по справі № 914/4369/14).

Доданий позивачем до позовної заяви договір юридичного обслуговування б/н від 01.09.2013 року викладений в письмовій формі у вигляді єдиного документа, підписаний Позивачем та Відповідачем, скріплений їхніми печатками, а отже є укладеним. Крім того, на виконання умов оспорюваного договору відповідач надав позивачу послуги, що підтверджуються підписаними сторонами без заперечень актами прийомки передачі виконаних робіт, а саме: - акт прийомки - передачі виконаних робіт № 1 від 01.01.2014 року на суму 47 200 грн.; - акт прийомки - передачі виконаних робіт № 2 від 01.02.2014 року на суму 10 000 грн.; - акт прийомки - передачі виконаних робіт № 3 від 28.02.2014 року на суму 12 000 грн. Загальна сума наданих позивачем послуг за період з вересня 2013 року по лютий 2014 року складає 69 200 грн. Вказана сума основного боргу підтверджується також і рішенням господарського суду Закарпатської області від по справі № 907/293/15, яке набрало законної сили 25.08.2015 року відповідно до постанови ЛАГС від 25.08.2015 року по справі № 907/293/15.

Таким чином, позивач та відповідач здійснювали дії направлені на виконання умов укладеного договору. Тобто відсутні підстави стверджувати, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

З огляду на вищенаведені обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач та відповідач здійснювали юридично значимі дії, спрямовані на виконання умов укладеного договору, а отже, спрямовані на досягнення відповідної мети реалізації своїх прав та виконання своїх обовязків, що виникли на підставі оспорюваного договору.

Відповідно до п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Враховуючи наявні у матеріалах справи документальні докази суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено існування на момент укладення оспорюваного договору обставин, з якими в ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язується недійсність правочину.

Судові витрати підлягають віднесенню на позивача у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 09.10.2015 року

Головуючий суддя Пригара Л.І.

Суддя Мокану В.В.

Суддя Ремецькі О.Ф.