ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2015 року Справа № 904/2340/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: суддів: Величко Н.Л., Герасименко І.М.

секретар судового засідання Однорог О.В.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність № б/н від 24.02.15;

від відповідача: ОСОБА_2, представник, довіреність №4/10-147 від 18.03.15;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкурітто" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.05.2015р. у справі №904/2340/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкурітто", м. Дніпропетровськ

до Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ

про зобовязання розглянути питання щодо поновлення договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

В березні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Конкурітто" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовними вимогами до Дніпропетровської міської ради про зобовязання відповідача розглянути на першій сесії після набрання законної сили рішення господарського суду за позовом позивача у даній справі питання щодо поновлення договору оренди землі, укладеного між ТОВ "Конкурітто" та Дніпропетровською міською радою, зареєстрованого у ДМВ ДРФ "Центра" ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.11.2007 року за №88, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.05.2015р. у справі №904/2340/15 (суддя Красота О.І.) в задоволенні позову відмовлено, у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Позивач (ТОВ "Конкурітто"), не погодившись з означеним рішенням господарського суду, звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.05.2015р. у справі №904/2340/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апелянт вважає означене рішення суду безпідставним та таким, що винесено з неправильним застосуванням судом норм матеріального права. Посилаючись на ст. 268 Цивільного кодексу України та п. 5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", позивач вважає, що до даних правовідносин не застосовується строк позовної давності, оскільки мова йде про триваюче правопорушення, а позов про усунення порушень прав власника є негаторним. Вказує, що сесія ради скликається періодично (не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше один раз на місяць), а законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачало строків, на протязі яких відповідач повинен був винести питання щодо поновлення договору оренди землі на сесію.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначає, що Дніпропетровська міська рада, як розпорядник земель має виключне право приймати відповідні рішення стосовно поновлення та продовження дії договорів оренди земельних ділянок та внесення змін до договорів. Внесення змін до спірного договору оренди без відповідного рішення ради є порушенням прав передбачених нормами чинного законодавства щодо розпорядження землями в межах міста. Відповідач вважає що, оскільки, позивач не має діючого договору оренди спірної земельної ділянки та не повернув її Дніпропетровській міській раді, то використання вказаної земельної ділянки є таким, що суперечить вимогам законодавства. Також звертає увагу суду на те, що дія спірного договору оренди земельної ділянки закінчилася 20.11.2010р. і позов було подано до господарського суду вже після спливу трирічного строку, тому суд мав законні підстави застосовувати позовну давність у вказаному спорі. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, між Дніпропетровською міською радою (Орендодавець) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Конкурітто" (Орендар) 01.11.2007р. був укладений договір оренди землі, згідно якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: по вул. Мандриківській в районі буд.№43 (Жовтневий район) і зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим номером :03:231:0112.

Підставою для надання земельної ділянки в оренду є рішення Дніпропетровської міської ради від 19.09.2007р. №206/19 (п. 1.3 Договору).

За п. 2.1. договору в оренду передана земельна ділянка загальною площею 1,8168 га.

За умовами п. 6.13. договору обєкт оренди був переданий 01.11.2007р. за актом приймання-передачі земельної ділянки.

Відповідно до п. 3.1. договір був укладений на три роки.

В п. 3.2. договору сторони погодили, що після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, Орендар, який належно виконував обовязки відповідно до умов договору, продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і письмово, не пізніше ніж за 3 місяці до закінчення строку договору, звернувся до міської ради з клопотанням щодо продовження його дії, то за відсутності письмових заперечень Орендодавця та відповідного рішення міської ради договір оренди земельної ділянки може бути продовжено або поновлено на той строк і на тих самих умовах, які були передбачені попереднім договором.

За умовами п. 12.3. дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно п. 14.1. договір набрав чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Договір був посвідчений 01.11.2007р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 і зареєстрований в реєстрі за №7277.

В подальшому, у звязку з втратою примірника вказаного договору оренди землі нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 директору ТОВ "Конкурітто" ОСОБА_4 був виданий 07.10.2008р. дублікат договору оренди земельної ділянки, який зареєстрований в реєстрі за №6569.

Дублікат вказаного договору оренди землі був зареєстрований у ДМВ ДРФ "Центра" ДЗК, з учиненням на дублікаті цього договору напису про те, що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.11.2007р. за №88.

Статтею 2 Закону України "Про оренду землі" визначено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст. 31 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка діяла станом на 31.10.2010р. на день закінчення строку дії договору) та умов п. 12.3. укладеного між сторонами договору, договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Враховуючи умови п. 3.1. вказаного договору оренди землі, яким визначено строк його дії у три роки, та дату його реєстрації, яка відбулась 20.11.2007р., строк дії цього договору спливав 20.11.2010 року.

До закінчення строку дії означеного договору оренди землі на земельній ділянці під кадастровим номером :03:231:0112 позивачем було збудовано обєкт нерухомого майна - будівлі та споруди, які складаються з: будівлі розподільчого пункту з трансформаторною підстанцією літ. А-1 заг. площею 106,9 м кв., літ. а ганок, літ. а1- козирок, літ. Б. трансформаторна підстанція заг. площею 73,3 м кв., якому присвоєно поштову адресу: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 38Д.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач своїм листом за вих. №357 від 05.03.2010р. (а.с.15) звертався до відповідача в особі міського голови з питання продовження строку дії вказаного договору оренди землі. Цей лист був зареєстрований канцелярією Дніпропетровської міської ради 09.03.2010р. за вх. №11/932.

Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 04.10.2010р. було прийнято рішення №3455 "Про проект рішення міської ради "Про продовження терміну дії договору оренди землі (державна реєстрація від 20.11.07 №88) по вул. Мандриківській у районі буд. №43 ТОВ "Конкурітто". Пунктом 1 цього рішення вирішено погодитись з проектом рішення міської ради "Про продовження терміну дії договору оренди землі (державна реєстрація від 20.11.2007р. №88) по вул. Мандриківській у районі буд. №43 ТОВ "Конкурітто" (додається) і внести це питання на розгляд міської ради.

Безпосередньо у наведеному вище рішенні відповідача зазначено, що це рішення виконавчого органу місцевого самоврядування прийнято в результаті розгляду листів земельного управління Дніпропетровської міської ради від 17.03.10 вх. №11/932 та ТОВ "Конкурітто" від 09.03.10 вх. №11/932.

Таким чином, позивач зі своєї сторони завчасно звернувся до відповідача з заявою про продовження строку дії означеного договору оренди землі до завершення будівництва обєкту.

Як вказує позивач, в подальшому він також неодноразово звертався до відповідача листами з проханням продовжити термін дії договору оренди землі, однак, як свідчать матеріали судової справи та цей факт не заперечується відповідачем, відповідне рішення Дніпропетровською міською радою про продовження терміну дії договору оренди землі (державна реєстрація від 20.11.07 №88) по вул. Мандриківській у районі буд. №43 ТОВ "Конкурітто" прийнято не було, додаткових угод про внесення змін до цього договору про продовження строку його дії між сторонами не укладено.

Не розглянуте відповідачем до цього часу питання продовження строку дії означеного договору оренди землі й стало приводом для звернення позивача із позовом у даній справі.

Порядок та умови набуття прав користування земельною ділянкою на умовах оренди, а також поновлення договору оренди землі після закінчення строку його дії, регулюються нормами Земельного кодексу України (від 25.10.2001 №2768-ІІІ) та Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998 №161-ХІV).

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка діяла станом на 31.10.2010р. на день закінчення строку дії договору), після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору.

У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Прийняте виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради рішення від 04.10.2010р. №3455 "Про проект рішення міської ради "Про продовження терміну дії договору оренди землі (державна реєстрація від 20.11.07 №88) по вул. Мандриківській у районі буд. №43 ТОВ "Конкурітто" свідчить про те, що до закінчення строку дії означеного договору оренди відповідачем було прийнято до розгляду та опрацювання заяву позивача про продовження строку дії цього договору без виявлення заперечень щодо подальшого користування позивачем зазначеною земельною ділянкою.

Не подано зі сторони відповідача будь-яких суттєвих заперечень щодо поновлення вказаного договору оренди землі (окрім посилання на сплив строку дії договору) і суду під час розгляду даної справи.

Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Як встановлює ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до розяснень, наведених у ч. 1 і ч. 4 п. 2.17. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17.05.2011р. №6 (зі змінами і доповненнями), у вирішенні спорів, пов'язаних з поновленням (пролонгацією) договорів оренди земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, судам слід враховувати положення статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", який набрав чинності з 12.03.2011р.).

Разом з тим судам слід враховувати, що до спірних правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону, яка була чинною на дату, з якої виникло переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки. При цьому, якщо відповідні правовідносини виникли між сторонами до внесення змін Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (набрав чинності з 12.03.2011р.) до статті 33 Закону України "Про оренду землі", судам слід брати до уваги, що попередня редакція зазначеної статті Закону України "Про оренду землі" не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов'язувалася з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Верховний Суд України в своїй постанові від 20.11.2012р. у справі №44/69 також вказав, що "до спірних правовідносин має застосовуватись саме та редакція закону, яка була чинною на момент їх виникнення, оскільки згідно зі статтею 58 Конституції України закон та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Якщо чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. За відсутності такого рішення неможливо зобов'язати цей орган в судовому порядку укласти такий договір або поновити його, адже таке зобов'язання суперечитиме вимогам законодавства".

Згідно ч. 1 ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Отже, на 20.11.2010р. момент, коли сплив строк дії означеного договору оренди землі, умовами договору та чинним, на той час, законодавством не передбачалось автоматичного поновлення договорів оренди землі державної та комунальної власності в разі відсутності заперечень з боку сторін, а лише визначалось переважне право добросовісного орендаря на поновлення такого договору. Щодо ж реалізації переважного права позивача (орендаря) на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку відповідача (орендодавця), то його було можливе здійснити лише за наявності відповідного рішення, з прийняттям якого до цього часу й зволікає відповідач.

Згідно ст. 13 Конституції України земля є обєктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до виключної компетенції міської ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради сесії.

Частиною 11 ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів (ч. 1 ст. 158 Земельного кодексу України).

Відповідно до розяснень, наданих у п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" (із змінами і доповненнями), питання про те, чи підвідомча господарському суду справа у спорі, що виник із земельних правовідносин, повинно вирішуватись залежно від того, який характер мають спірні правовідносини, тобто чи є вони приватноправовими чи публічно-правовими, та чи відповідає склад сторін у справі статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК). З цією метою господарським судам слід аналізувати предмет позову, підстави позову і зміст позовних вимог.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд виходив із того, що відповідно до умов договору та закону позивач є добросовісним користувачем спірною земельною ділянкою та виконав і виконує всі передбачені законом та означеним договором заходи щодо поновлення строку дії договору оренди земельної ділянкою, та врахувавши факт залишення відповідачем відповідних клопотань позивача без розгляду, визнав, що позовні вимоги є обґрунтованими. Водночас місцевий господарський суд встановив, що Дніпропетровською міською радою у відзиві на позовну заяву було заявлено про сплив строку позовної давності спору, що й стало підставою для відмови судом першої інстанції в позові, відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується із наведеними вище висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Причиною цього спору є питання щодо бездіяльності відповідача, який зволікає із прийняттям рішення в межах наданих йому повноважень, необхідність розгляду якого повязується для позивача із переважним правом на поновлення договору оренди землі.

Згідно ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 20 Цивільного кодексу України визначає, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність визначена, як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В постанові Верховного Суду України від 03.06.2015р. у справі №6-31цс15 міститься висновок про те, що початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 Цивільного кодексу України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як встановлено судом, за умовами п. 3.2. означеного договору, відповідачу (орендодавцю) надається трьохмісячний строк для розгляду звернення позивача (орендаря) про продовження на новий строк дії або поновлення договору оренди землі.

Згідно п. 5 ст. 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сесія ради скликається в міру необхідності, але не пізніше одного разу на квартал, з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць.

Враховуючи на те, що позивач виконав умови означеного договору оренди землі щодо строків подачі заяви, а тому ця заява мала бути розглянута відповідачем до закінчення строку, на який був укладений цей договір, то саме з 21.11.2010р. наступної дати за останнім днем дії такого договору у позивача розпочався перебіг позовної давності для захисту свого порушеного права на розгляд органом місцевого самоврядування та вирішення у встановленому порядку питання, яке віднесено до його повноважень.

Датою, з якої позивач міг достеменно довідатися про порушення свого такого права, можна також вважати дату проведення першої сесії міської ради, яка відбулась після 20.11.2010р., на вирішення якої відповідачем не було передано питання про продовження терміну дії означеного договору оренди землі. Однак доказів на підтвердження цього факту до матеріалів судової справи сторонами не надано.

Отже, відповідачем у даній справі правильно визначено, що початок перебігу позовної давності в даному випадку починається з 21.11.2010р., тобто з моменту припинення дії договору оренди землі. Позовна заява ж була подана позивачем до господарського суду лише у 2015 року, тобто після спливу цього строку, перебіг якого закінчився 21.11.2013р.

Частина 1 ст. 264 Цивільного кодексу України встановлює правило, за яким перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

В матеріалах справи містяться надані позивачем копії листів із його неодноразовими клопотаннями до відповідача вих. №381 від 23.11.2010р. (а.с.14), вих. №19-03/13 від 19.03.2013р. (а.с.16), вих. №5-12/13 від 05.12.2013р. (а.с. 17), вих. № 11/09/14/сз від 11.09.2014р. (а.с. 18), без номеру та без дати вх. № 36/2140 від 10.04.2014р. (а.с. 19), вих. №08/04-14 від 06.04.2014р. (а.с. 20), в яких він просив надати вказівки на розробку технічної документації з поновлення строку дії договору оренди земельної ділянки по вул. Мандриківській, 43; надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж означеної земельної ділянки; укласти у встановленому порядку додатковий договір про поновлення означеного договору оренди землі тощо. Ці звернення були отримані відповідачем, що підтверджується відповідними відмітками служб канцелярії та діловодства Дніпропетровської міської ради, однак будь-яких доказів про результати їх розгляду відповідачем сторони до матеріалів справи не надали. До того ж, зі змісту цих звернень вбачається, що для поновлення оренди означеної земельної ділянки потрібно було спочатку виготовити відповідну технічну документацію.

Зі своєї сторони, звертаючись із позовом, позивач не вказував на будь-які обставини, а матеріали справи не містять доказів того, що перебіг позовної давності переривався вчиненням відповідачем дій, які б свідчили про визнання ним свого обовязку. Щодо зазначеного вище рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 04.10.2010р. №3455 "Про проект рішення міської ради "Про продовження терміну дії договору оренди землі (державна реєстрація від 20.11.07 №88) по вул. Мандриківській у районі буд. №43 ТОВ "Конкурітто", то воно було прийнято ще до початку перебігу позовної давності.

Таким чином, судом не встановлено підстав для переривання перебігу позовної давності.

Нормами ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За приписом ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із цим ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як розяснено в п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (із змінами і доповненнями), питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Як правило, суд визнає причини пропущення позовної давності поважними за заявою (клопотанням) позивача, яка повинна бути обґрунтована і підтверджена належними і допустимими доказами.

Однак місцевий господарський суд вірно встановив і це знайшло підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, що заяви про визнання поважними причин пропущення позовної давності із посиланням на відповідні докази від ТОВ "Конкурітто" до суду не надходило. Тому колегія суддів вважає, що висновок місцевого господарського суду про сплив позовної давності для предявлення позивачем своїх вимог до відповідача у даному спорі є вірним.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що на дані правовідносини не поширюється позовна давність і позов може бути предявлений у будь-який час, оскільки, як вважає позивач, даний спір, відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, є спором про усунення власником майна перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном, то колегія суддів визнає таку позицію сторони хибною.

Так позивач вважає, що оскільки сесія ради скликається періодично (не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць), а законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачало строків, на протязі яких відповідач повинен винести питання щодо поновлення договору оренди землі на сесію, то в даному випадку має місце триваюче правопорушення з боку відповідача, а тому позовна давність не може поширюватися на вимогу позивача про зобовязання розглянути питання на сесії ради.

Дійсно норма ст. 391 Цивільного кодексу України встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право може бути реалізоване шляхом предявлення негаторного позову, у якому позивачем є власник майна або особа, яка володіє майном на підставі інших прав на майно (титульний володілець). Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами, зокрема договором оренди. Якщо право володіння належить не власникові, то позов має право подавати володілець майна, а власник може звернутися з таким позовом лише після припинення у володільця згаданого права на володіння.

Як розяснено у п. 5.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2010р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які

позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі. Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може предявити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обовязковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час предявлення такого позову. Водночас у відповідних випадках судам слід враховувати правила про набувальну давність, передбачені статтею 344 названого Кодексу.

У даному випадку на день подання позивачем позову до відповідача про спонукання останнього розглянути питання продовження строку дії спірного договору оренди землі договірні відносини між сторонами вже були припинені і позивач вже не є титульним володільцем та користувачем означеної земельної ділянки, а тому у нього не може виникнути право на негаторний позов щодо захисту неіснуючого у нього права орендаря означеної земельної ділянки.

Щодо прав позивача у даній справі, як власника нерухомого майна, яке було збудоване під час дії договору оренди означеної земельної ділянки та по теперішній час знаходиться на цій земельній ділянці, то спосіб їх захисту має відповідати насамперед способам, передбаченим законодавством (статті 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, статтею 152 Земельного кодексу України тощо) та обиратися таким чином, щоб мати наслідком дійсне поновлення порушених майнових прав.

Натомість зміст вимог позивача, які становлять предмет спору у даній справі, не дають суду підстав вважати цей позов негаторним, оскільки цей позов ґрунтується насамперед на переважному праві на поновлення означеного договору оренди землі, яке виникло у позивача через не подання відповідачем у встановленому законом порядку заперечень проти цього. Отже, доки немає рішення відповідача про відмову у продовженні терміну дії договору оренди землі, а має місце лише зволікання у прийнятті такого рішення, то й це право ще не може вважатися порушеним, оскільки наявні лише певні перешкоди у його реалізації.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом повно, всебічно та обєктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржене рішення місцевого господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у справі судового рішення нема.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Конкурітто" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.05.2015р. у справі №904/2340/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено 02.10.2015р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко

Суддя І.М. Герасименко