ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.10.15р. Справа № 904/6690/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТЛ-ГРУПП", с. Дослідне, Дніпропетровський район, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕРФОРС", м. Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості у сумі 32 918, 59 грн. за договором транспортно - експедиційного обслуговування

Суддя Назаренко Н.Г.

Секретар судового засідання Гриценко І.О.

Представники:

Від позивача: Куксекно Т.О. представник - дов. б/н від 24.06.2015р.

Від відповідача: Сагайдак А.В. представник - дов. б/н від 29.04.2013р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІТЛ-ГРУПП" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АЕРФОРС" заборгованості за договором № 2210/А2-1 від 22.10.2012р. на транспортно-експедиційне обслуговування у внутрішньому та міжнародному сполученні у сумі основного боргу - 12 000,00 грн., пені - 10 976,32 грн., 3% річних - 829,25 грн. та інфляційних втрат - 9 113,02 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Відповідачем зобов'язань за укладеним між Позивачем та Відповідачем договором щодо своєчасної та повної оплати вартості наданих послуг.

13.08.2015р. Позивач надав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить стягнути з Відповідача пеню у сумі 10 976,32 грн., 3% річних - 829,25 грн. та інфляційні втрати - 9 113,02 грн.

Згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.10 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р. передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК, ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог не суперечить чинному законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, суд приймає заяву позивача до розгляду.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, викладенні у позовній заяві, у повному обсязі.

Відповідач поти позову заперечив, надав заяву про застосування скороченої позовної давності, в якій просить застосувати позовну давність відповідно до частини 5 ст. 315 ГК України в 6 місяців. У зв'язку з чим, зазначає, що перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути вчинено, тобто з 28.10.2014р. і закінчується 28.04.20415р. У визначений період ТОВ "ІТЛ-ГРУП" не зверталось до суду з позовом до ТОВ "АЕРФОРС" про стягнення відповідних сум за перевезення та експедирування, перебіг позовної давності за вищевказаними вимогами не переривався та не продовжувався. Отже, через пропуск позивачем скороченого строку позовної давності (6 місяців), наявні обставини, що зумовлюють звернення до суду із заявою про застосування позовної давності та відмову в задоволенні позовної заяви в повному обсязі з цих підстав.

Позивач в запереченнях на заяву відповідача про застосування скорочених строків позовної давності зазначив, що укладений між сторонами договір є договором про надання послуг транспортного експедирування, та на ці правовідносини поширюються загальні строки позовної давності тривалістю у три роки.

Ухвалою суду від 17.08.2015р. розгляд справи відкладався до 21.09.2015р.

21.09.2015р. у судовому засіданні оголошено перерву до 05.10.2015р.

Ухвалою суду від 21.09.2015р. строк розгляду справи продовжено до 12.10.2015р.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу сторонами не подавалось.

У судовому засіданні 05.10.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

22.10.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІТЛ-ГРУПП» (далі - Позивач, Експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЕРФОРС" (далі - Відповідач, Замовник) укладено договір № 2210/А2-1 на транспортно-експедиційне обслуговування у внутрішньому та міжнародному сполученні (далі - Договір). Цей договір визначає порядок взаємовідношення, які виникають між сторонами при організації, виконанні та розрахунках за транспортно-експедиційні послуги (далі - ТЕП), які надаються Експедитором Замовнику, зв'язані з перевезенням вантажів в міжнародному та внутрішньому автомобільному сполученні (п. 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 1.2. Договору Замовник доручає, а Експедитор приймає на себе обов'язки за рахунок коштів Замовника організувати перевезення вантажів Замовника та здійснити розрахунки з транспортними організаціями за перевезення вантажів Замовника.

На кожне окреме ТЕП оформлюється заявка, яка містить описання умов та особливостей конкретного перевезення, яка є невід'ємною частиною цього договору (п. 2.2. Договору).

Надання та підтвердження заявки здійснюється за допомогою факсимільного зв'язку або електронної пошти, яка має юридичну силу оригіналу (п. 3.2. Договору).

Пунктом 4.2.7. Договору встановлено, що Експедитор забезпечує доставку вантажу вантажоодержувачу у вказані в заявці строки.

У випадку невиконання Замовником своїх зобов'язань стосовно оплати послуг, Експедитор має право застосувати право затримки вантажу, який перевозить, в порядку встановленому в ст. 594-597 Господарського кодексу України. Максимальний термін затримки вантажу 30 днів. По закінченню вказаного строку грошові вимоги Експедитора задовольняються за рахунок вартості вантажу, який перевозиться (п. 4.2.10. Договору).

Згідно п. 5.1. Договору ціна по цьому договору попередньо встановлюється та узгоджується сторонами перед кожним перевезенням по заявці, яка невід'ємною частиною цього договору. Кінцева сума франта вказується в рахунку-фактури на кожну виконану ТЕП та може змінюватись, виходячи з складності виконання заявки, штрафних санкцій та інших підтверджень або узгоджених розходів, понесених Експедитором при виконанні ТЕП.

Відповідно до п. 5.2. Договору розрахунки за виконання ТЕП проводяться шляхом банківського переказу Замовником грошових коштів на рахунок Експедитора, якщо інше не обговорено сторонами в заявці.

Оплата організації перевозки та нагорода експедитора проводиться на протязі 3 днів з моменту доставки вантажу, якщо інше не вказано в заявці. Підставою для оплати ТЕП Замовником є оригінал (або факсимільна копія) рахунку-фактури Експедитора, акту виконаних робіт та товаротранспортних документів з печаткою вантажоодержувача, якщо інше не зазначено в заявці (п. 5.4. договору).

Відповідно до п. 10.1. цей договір вступає в силу з моменту його підписання та буде діяти до 31.12.2013р. Якщо ні одна зі сторін за 30 днів до закінчення строку дії договору не сповістила іншу сторону у письмовій формі про розірвання цього договору, то строк дії договору буде автоматично продовжений на кожен наступний календарний рік (п. 10.2. Договору).

В заявці на перевезення № 3-А1 від 07.10.2014р. встановлено строк на оплату: 25 % - по факту вивантаження та 75 % на протязі 10 банківських днів по оригіналам документів.

Як зазначив у своєму позові позивач, зобов'язання за вказаним договором він виконав у повному обсязі на загальну суму 52 110,00 грн., що підтверджується Актом про надані послуги № ОУ-18441 від 14.10.2014р. підписаному повноважними представниками сторін договору та завіреному печатками підприємств (а.с. 20) та міжнародною товарно-транспортною накладною (а.с. 21).

Позивач 14.01.2015 р. направив відповідачу лист-претензію № 1401/42-1 з вимогою про оплату боргу та рахунок-фактуру № СФ-18441 від 14.10.2014р. на суму 52 110,00 грн. (а.с. 22 - 23).

Відповідач листом від 04.06.2015 р. № 37/2 визнав наявність за ним боргу, зазначивши при цьому про відсутність грошових коштів на оплату та зобов'язався сплатити борг до 30.06.2015 року (а.с.46).

В ході розгляду справи відповідач суму основного боргу в розмірі 12 000,00 грн. сплатив, що й стало підставою для заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог.

Однак, оскільки оплата відповідачем послуг була здійснена з порушенням строків, це стало причиною нарахування відповідачем пені у сумі 10 976,32 грн., 3% річних - 829,25 грн. та інфляційних втрат - 9 113,02 грн. за період прострочення з 14.10.2014р. по 24.07.2015р., що і є причиною спору.

Вивчивши матеріали справи та надані сторонами документи, суд прийшов до висновку про задоволення позову на підставі наступного.

Відповідно до Господарського Кодексу України, на підставі господарсько-договірних відносин між сторонами виникли майнові господарсько-договірні зобов'язання.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених господарським кодексом України.

Згідно ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання виникають, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з перевезення вантажу за договором № 2210/А2-1 на транспортно-експедиційне обслуговування у внутрішньому та міжнародному сполученні від 22.10.2012 року.

Перевезення вантажу будь - яким видом транспорту складається з трьох елементів: навантаження, переміщення та вивантаження вантажу, основним з яких є саме перевезення вантажу, що здійснюється на підставі окремого договору, правове регулювання якого у загальній формі закріплено в главі 64 Цивільного кодексу України та главою 32 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 931 Цивільного кодексу України регулює порядок плати за договором транспортного експедирування і визначає, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Частиною першою статті 916 Цивільного кодексу України також передбачено, що за перевезення вантажу стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Частина друга статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" встановлює, що клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом (міжнародними товарно-транспортними накладними СМR) або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Як вбачається з м матеріалів справи та не заперечується сторонами, перевезення по зазначеному вище Договору здійснювалось транспортним засобом ТОВ «Аерфорс» (Вольво АТ8497АР/ АТ5629ХХ) за міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) № 058149 (а.с. 19,21).

Статтями 930, 932 ЦК України встановлено, що договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі. Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, які кореспондуються з вимогами ст. 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Згідно із ст.ст. 610, 615 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В ході розгляду справи встановлено, що відповідач оплатив 12 000,00 грн. позивачу за надані послуги з перевезення по Договору 06.08.2015 року - з простроченням строку оплати.

Згідно п. 5.7. Договору за прострочення по сплаті рахунків за виконання ТЕП, Замовник сплачує Експедитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Відповідно до частини першої статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Перевіривши розрахунки надані Позивачем, судом встановлено, що пеня нарахована не вірно - за весь період прострочення оплати - з 14.10.2014р. по 24.07.2015р.

Однак, суд зазначає, що відносно пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, аперіод часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова п.5.7. договору про оплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

З врахуванням викладеного та умов Договору та Заявки на перевезення, розмір пені слід розраховувати наступним чином:

- на 25% вартості виконаних послуг в розмірі 13 027,50 грн. - з 14.10.2014 по 28.10.2014, що становить 133, 74 грн.

- на 75 % вартості виконаних послуг в розмірі 52 110,00 грн. - з 28.10.2014 по 28.04.2015, що становить 7 729,85 грн.

Отже, до стягнення підлягає 7 863, 59грн. , у стягненні 3 112,73грн. пені слід відмовити.

Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми.

3% річних нараховано позивачем не вірно.

Так, 3% річних, що підлягають до стягнення становлять 822,82 грн. з них:

- на 25% вартості виконаних послуг в розмірі 13 027,50 грн. - з 14.10.2014 по 28.10.2014 - 16,06 грн.,

- на 75 % вартості виконаних послуг в розмірі 52 110,00 грн. - з 28.10.2014 по 28.04.2015 - 806,76 грн.

В частині стягнення 5, 43 грн. 3% річних слід відмовити.

При перевірці розрахунку інфляційних втрат позивача суд враховує приписи Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Так, п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бізнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

З врахуванням викладеного, інфляційні втрати, що підлягають до стягнення за період листопад 2014 р. - травень 2015 р. становлять 9 038,58 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат у сумі 74,44 грн. слід відмовити.

Суд не приймає заперечення відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності на звернення з позовом відповідно до п.5 ст. 315 Господарського кодексу України з наступних підстав.

Згідно ст.1 Закону України «Про транспортно-експедиційну діяльність» № 1955 (далі - Закон № 1955) транспортно-експедиторською діяльністю є - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів, а транспортно-експедиторська послугою - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Положеннями ст. 926 ЦК України та п. 6 ст. 315 ГК України передбачено, що у спорах, пов'язаних з міжнародними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено договір на транспортно-експедиційне обслуговування у внутрішньому та міжнародному сполученні, та здійснено перевезення та доставку товару за маршрутом м.Вустер/Великобританія-п/п Краківець та п/п Кракіівіець - м. Дніпропетровськ.

Пунктом 1.1. цього Договору сторони визначили порядок взаємовідносин, що виникають між сторонами при організації, здійсненні та розрахунках та транспортно-експедиторські послуги, що надаються експедитором замовнику.

Відповідно до п.1.2 Договору замовник доручає, а експедитор приймає на се зобов'язання за рахунок коштів замовника організувати перевезення вантажів замовника та здійснювати розрахунки з транспортними організаціями за перевезення вантажів замовника.

Згідно ст. 2 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України.

Сторонами відповідно до умов договору п. 4.2.9. досягнута домовленість про залучення третіх осіб для виконання своїх зобов'язань за договором.

Так, позивачем надано відповідачу з залученням третіх осіб транспортно-експедиційні послуги з організації перевезень вантажу у міжнародному сполученні за маршрутом м.Вестер/Великобританія-п/п Краківець та п/п Краківець-м.Дніпропетровськ про що було складено акт наданих послуг № ОУ-18441 від 14.10.2014р., без заперечень, що відповідачем і не спростовується.

Позивач надав суду докази того, що ним для виконання своїх зобов'язань за договором було залучено третю особу ФОП Гайдейчук Д.О. та доручено останньому, на підставі договору № 010914 від 01.09.2014р. на транспортно-експедиційне обслуговування у внутрішньому та міжнародному сполученні, укладеного між ТОВ "ІТЛ-ГРУПП", як експедитор-2 та ФОП Гайдейчук Д.О. - експедитор-1, та заявки №П-000018441А1 від 07.10.2015р. виконання транспортно-експедиційних послуг за маршрутом м.Вестер/Великобританія-п/п Краківець та п/п Краківець-м.Дніпропетровськ.

Дані послуги були виконані, що підтверджується актом загальним актом №ОУ-окт10 від 31.10.2014р. наданих послуг без зауважень і застережень замовника та зведеним звітом № 010914/1014 від 31.10.2014р.

В свою чергу ФОП Гайдейчук, на підставі укладеного договору №0710/А2-1, між ФОП Гайдейчук (експедитор) та ФОП Крехковський Б.В. (перевізник) та заявки №П-1Ф1 від 07.10.2014р., виконання транспортно-експедиційних послуг за маршрутом м.Вестер/Великобританія-п/п Краківець та п/п Краківець-м.Дніпропетровськ.

Вказаним Договором (п.2.1.) сторони також домовились, що перевезення здійснюється згідно цього Договору, Конвенції про Договір міжнародного автомобільного перевезення, вантажів митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів з застосуванням книжки МДП, Європейської угоди про режим праці та відпочинку водіїв, а також законодавчими та нормативними актами України.

Статтею 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що міжнародні перевезення пасажирів і вантажів - це перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до част.3 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

За приписами статей 9 Конституції України та 19 Закону України "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Конвенція про договір міжнародного перевезення вантажів 1956 року (надалі - Конвенція), визначає відповідальність перевізників, і застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою транспортних засобів, якщо місце завантаження вантажу та місце доставки вантажу, вказані у контракті, знаходяться на території двох різних держав, із яких принаймні одна є учасницею Конвенції.

На підставі Постанови Верховної Ради України від 17.09.1992р. "Про приєднання України до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів" (Віденська конвенція) та Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів» Україна приєдналася до цієї Конвенції.

Частиною 1 статті 1 Конвенції встановлено, що вона застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою автомобілів у випадку, коли місце прийняття до перевезення вантажу та місце, передбачене для його здачі, знаходяться на території двох різних держав, одна з яких є учасником Конвенції.

Згідно ст. 4 зазначеної Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого в цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Матеріалами справи підтверджено та не спростовується сторонами, що за надання послуг перевезення сторонами було складено акт №116 від 14.10.2014р. та складена автомобільна накладна (СМR) за підписом вантажовідправника та перевізника без зауважень і застережень сторін.

Відповідно до ст. 9 Закону №1955 перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.Таким документом є, зокрема, міжнародна автомобільна накладна (СМR).

Відповідно до част.1 ст.32 Конвенції, термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов'язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки.

Відлік терміну позовної давності починається:

а) у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки;

b) у випадку втрати всього вантажу - з тридцятого дня по закінченню узгодженого терміт доставки, або, за відсутності такого терміну - з шістдесятого дня після прийняття вантажу перевізником для перевезення;

с) у всіх інших випадках - по закінченню тримісячного терміну з дня укладання договору перевезення.

День початку відліку терміну позовної давності у термін не зараховується.

Отже, враховуючи, що спір у цій справі, пов'язаний з міжнародними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності мають визначатися відповідно до вимог ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів , а не за правилами ч. 5 ст. 315 ГК України.

З врахуванням викладеного, на правовідносини, що виникли між сторонами Договору поширюється строк позовної давності у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з стягнення з відповідача на користь позивача пені - 7 863,59 грн., 3% річних - 822,82 грн., інфляційних втрат - 9 038,58 грн.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір слід покласти на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 32-34, 36, 43, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЕРФОРС» (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Пісаржевського, 1А, оф. 613, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТЛ-ГРУПП» (52071, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Дослідне, вул. Наукова, буд. 1, ) пеню в розмірі 7 863,59 грн. (сім тисяч вісімсот шістдесят три грн. 59 коп.), 3% річних - 822,82 грн. (вісімсот двадцять дві грн. 82 коп.), інфляційних втрат - 9 038,58 грн. (дев'ять тисяч тридцять вісім грн. 58 коп.) та витрат по сплаті судового збору у сумі 1 032, 01 грн. (одна тисяча тридцять дві грн. 01 коп.), про що видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення, оформленого

відповідно до вимог ст. 84 ГПК України,

- 07.10.2015р.

Суддя Н.Г. Назаренко