РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2015Справа №910/22501/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Армлит - Донбасс"
До Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк"
Прозвільнення від відповідальності за кредитним договором

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача:Вихрицький Р.П., представник, довіреність б/н від 06.08.2015 р.;
Від відповідача: Шматко В.О., представник, довіреність № 1627 від 03.10.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Армлит - Донбасс" завернулося до суду з позовом, яким просило звільнити його від відповідальності (штрафів, пені, повернення сум кредиту) в повному обсязі за порушення умов кредитного договору від 09.08.2006 № 13 на термін з 02.06.2014 до моменту втрати чинності Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII.

Провадження у справі за вказаними вимогами порушено ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/22501/15 від 01.09.2015, яку призначено до розгляду на 01.10.2015.

22.09.2015 від відповідача до суду надійшли заперечення на позовну заяву з додатками.

У судовому засіданні, що відбулося 01.10.2015, в ході розгляду спору по суті представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив позов задовольнити, вказуючи на те, що обставини, які зумовили неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Армлит - Донбасс" грошових зобов'язань перед відповідачем за кредитним договором від 09.08.2006 № 13 мають характер обставин непереборної сили, наявність яких є підставою для уникнення передбаченої договором відповідальності згідно з Законом України "про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII, який передбачає заборону з нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 особам, що провадили свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де провадилася антитерористична операція.

В якості доказу у справі представник позивача просив суд залучити до її матеріалів та врахувати при вирішення спору висновок науково-правової експертизи від 21.09.2015 № 8298 Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежний інститут судових експертиз".

Представник відповідача проти позову заперечував з мотивів, викладених у письмових запереченнях, що надійшли до суду 22.09.2015, вказуючи на відсутність обставин непереборної сили, невідповідність предмету позову встановленому у законодавстві способу захисту прав, недоведеність вжиття позивачем всіх залежних від нього заходів з належного виконання зобов'язань, наявність судового рішення, яке вступило в законну силу про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за умов кредитним договором від 09.08.2006 № 13 і невиконання якого є порушенням прав Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк".

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство "Донгорбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" в якості позикодавця та Товариство з обмеженою відповідальністю "Армлит - Донбасс" в якості позичальника 09.08.2006 уклали кредитний договір № 13, до якого у подальшому в період з 13.12.2006 по 25.04.2014 вносилися зміни і доповнення та змінювалася редакція його тексту, шляхом підписання додаткових угод (№№ 1-39).

За умовами укладеного договору (в редакції додаткової угоди від 25.04.2014№ 39) позикодавець зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 1 746 517,23 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за користування ним та повернути кредит у повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені цим договором.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 25.04.2014 № 39) відповідач зобов'язався повернути кредит частинами в розмірах та строки, зазначені в графіку: 31.07.2014 - 25 000,00 доларів США, 29.08.2014 - 30 000,00 доларів США, 30.09.2014 - 35 000,00 доларів США, 31.10.2014 - 35 000,00 доларів США, 28.11.2014 - 35 000,00 доларів США, 12.12.2014 - 158 6517,23 доларів США.

Статтею 7 кредитного договору встановлено плату за кредит у розмірі від 11 до 15 % річних залежно від порядку виконання/неналежного виконання грошових зобов'язань позичальником.

Судом встановлено, на виконання умов укладеного договору відповідач відкрив позивачеві позичкові рахунки та надав грошові кошти у вигляді кредиту, проценти за користування яким сплачувалися належним чином до квітня 2014 року.

Як вказує позивач, у подальшому мали місце форс-мажорні обставини, які зумовили зупинення господарської і виробничої діяльності підприємства. У позовній заяві зазначено, що протягом усього періоду роботи підприємства на ринку України основним його видом діяльності було лиття чавуну та пов'язана з цим діяльність із виготовлення алюмінієвих сплавів для комплектації високовольтних ліній електропередач, виготовлення лінійної арматури та ін.

На момент укладення кредитного договору, за яким виник спір, та до травня 2015 року місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю "Армлит - Донбасс" було місто Харцизьк Донецької області (вул. Огарьова, 67), де також розміщені виробничі потужності (основні засоби, рухоме і нерухоме майно).

Позивач наголошує на тому, що адреса його місцезнаходження і розміщення всіх активів відноситься до території проведення антитерористичної операції згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" від 30.10.2014 № 1053-р, Розпорядження Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" від 07.11.2014 № 1085-р, Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 № 405/2014.

Проведення антитерористичної операції, ведення бойових дій, тиск незаконних збройних формувань, внутрішня міграція населення, в тому числі працівників Товариства з обмеженою відповідальністю "Армлит - Донбасс" зумовило повне зупинення діяльності і видачу позивачем наказу "Про роботу підприємства в період АТО" від 02.06.2014 № 56.

З 26.05.2015 місцезнаходження товариства було змінено на місто Київ, вул. Костянтинівська, 72.

Зважаючи на викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просить суд звільнити його від відповідальності (штрафів, пені, повернення сум кредиту) в повному обсязі за порушення умов кредитного договору від 09.08.2006 № 13 на термін з 02.06.2014 до моменту втрати чинності Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII, вказуючи, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Армлит - Донбасс" не має на меті неповернення кредитних коштів чи ухилення від їх повернення банку та посилаючись на ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції".

Так, у ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Проаналізувавши правову позицію сторін у справі, суд не вбачає підстав для задоволення заявленого позову, зважаючи на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач допустив неналежне виконання грошових зобов'язань, а саме: з квітня 2014 року не сплачував відсотки за користування кредитом та не вносив платежі з погашення тіла кредиту, у зв'язку з чим, у грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" звернулося до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Армлит - Донбасс" 1 746 517,23 доларів США боргу, 93 623,92 долари США заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, 59 341,97 доларів США пені.

10.03.2015 Господарським судом Запорізької області винесено рішення у справі № 908/6072/14, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" були задоволені повністю.

Так, даним судовим рішенням було встановлено факт прострочення позичальника у правовідносинах з позикодавцем за кредитним договором від 09.08.2006 № 13 з 11.04.2014 та визнано обґрунтованими і доведеними позовні вимоги про стягнення боргу з повернення кредиту в сумі 1 746 517,23 долари США, 93 623,92 долари США заборгованості зі сплати процентів за період з 11.04.2014 по 06.10.2014, 55 386,84 долари США пені, нарахованої на прострочену суму кредиту за період з 12.03.2014 по 06.10.2014, а також 3 955,13 доларів США пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом за період з 12.03.2014 по 06.10.2014.

Як слідує з рішення Господарського суду Запорізької області від 10.03.2015, при вирішенні спору у справі № 908/6072/14 Товариство з обмеженою відповідальністю "Армлит - Донбасс" не подало доказів наявності обставин непереборної сили, які б могли звільнити його від відповідальності за неналежне виконання грошового зобов'язання перед банком та не клопотало перед судом про зменшення розміру штрафних санкцій, а тому, враховуючи ту обставину, що зазначене рішення набрало законної сили, позовні вимоги про звільнення від його від відповідальності (штрафів, пені, повернення сум кредиту) в повному обсязі за порушення умов кредитного договору від 09.08.2006 № 13 на термін з 02.06.2014 до моменту втрати чинності Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII не можуть бути задоволенні судом в межах розгляду справи № 910/22501/15.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України вказується на факти, які містяться у винесених раніше судових рішеннях. Ці факти мають для суду преюдиціальний характер.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Також, слід зауважити, що застосовані до Товариства з обмеженою відповідальністю "Армлит - Донбасс" заходи відповідальності (договірна неустойка) відповідають законодавству і були передбачені умовами укладеного сторонами правочину від 09.08.2006, підписання якого відбувалося з урахуванням принципу свободи договору.

У ч. 5 ст. 124 Конституції України визначено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Згідно зі ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 116 Господарського процесуального кодексу України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Отже, задоволення позовних вимогу даній справі не відповідатиме закріпленим в Конституції України та Господарському процесуальному кодексі України положенням про обов'язковість судового рішення, про стадію виконання судового рішення як невід'ємну стадію судового процесу.

Поряд з наведеним, суд також приймає до уваги, що відповідно до ст.ст. 1050, 1054 Цивільного кодексу України в разі невиконання зобов'язань за кредитним договором сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором.

За загальним правилом обов'язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов'язання є вина особи, яка його порушила (ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу Українии), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Ст. 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

За змістом ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, із наведеного вбачається, що для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання згідно зі ст.ст. 617 Цивільного кодексу України, ст. 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, повинна довести:

1) наявність обставин непереборної сили;

2) їх надзвичайний характер;

3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди;

4) причинний зв'язок між цими обставинами і понесеними збитками.

У свою чергу, проведення на частині території Донецької області, на якій розташовані виробничі потужності позивача антитерористичної операції, на яку посилається останній, та пов'язана із цим неможливість здійснювати господарську діяльність не мають ознак надзвичайності чи невідворотності для виконання обов'язку за кредитним договором, не перебувають у причинному зв'язку із неповерненням грошей за кредитним договором, і позичальник не надав належних та достовірних доказів вжиття ним усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання та неможливості запобігти збиткам позикодавця.

Крім того, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України не допускає віднесення до категорії непереборної сили порушення зобов'язань контрагентами боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

У ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" передбачено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Позивач не надав суду сертифікату Торгово-промислової палати України, тобто не підтвердив настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення його від відповідальності за неналежне виконання зобов'язань перед відповідачем.

Приєднаний позивачем в якості доказу у справі висновок науково-правової експертизи від 21.09.2015 № 8298 Товариства з обмеженою відповідальністю "Незалежний інститут судових експертиз" щодо наявності обставин, які можуть вважатися форс-мажорними у період невиконання грошових зобов'язань перед відповідачем за кредитним договором від 09.06.2006 не приймається судом в якості належного і допустимого доказу у справі, адже він не є документом, про який вказується у ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції".

При розгляді заявленого спору судом також враховано, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 1053-р було затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, в п. 16 якого містилося місто Харцизьк Донецької області, проте, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 1079-р дія розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053 була зупинена.

Таким чином, станом на день розгляду даної справи, перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція не встановлений, а будь - які підстави у позичальника для несплати (відтермінування) грошових сум (в.ч. штрафних санкцій) за кредитним договором та договорами забезпечення відсутні.

Поряд з викладеним, суд враховує наступне.

У листі Вищого господарського суду України "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" від 13.08.2008 № 01-8/482 вказується, що господарський суд у розгляді справи за позовом, який не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовляти в задоволенні такого позову.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу наведений у ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Заявлена позивачем вимога про звільнення від відповідальності не може бути предметом позову, оскільки вона не є матеріально-правовою чи немайновою вимогою на підставі якої суд може прийняти рішення у справі.

Також, суд враховує, що у ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (надалі - Європейського суду) та Європейської комісії з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду в справі "СОВТРАНСАВТО-ХОЛДИНГ" проти України (заява № 48553/99) від 25.07.2002 зазначено, що суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні ст. 1 Першого протоколу. Скасування такого рішення після того, як воно набуло статусу остаточного та не підлягало оскарженню, є втручанням в право заявника на мирне володіння своїм майном (див. рішення у справі Brumerescu v. Romania від 28.10.1999). Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту ст. 1 Першого протоколу (справа "особа _7" проти України" (заява № 40450/04), рішення від 15.10.2009).

Виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення ст. 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу (перше рішення стосовно Росії: "Бурдов проти Росії". Комюніке Секретаря Суду 07.05.2002; рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

Отже, в будь-якому разі, звільнення позичальника від відповідальності за кредитним договором після винесення рішення у справі про стягнення боргу з останнього є втручанням у право позикодавця на мирне володіння майном, що є порушенням першого пункту ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

На підставі всього наведеного позовні вимоги підлягають відхиленню, а судові витрати - покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної

скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги

рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи

апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 08.10.2015 р.