КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2015 р. Справа№ 911/2271/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання: Білецький Л.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Шумський Ю.В. (директор, витяг з протоколу №1/2008 від 28.07.2008 року);

від відповідача - Ткачова Д.В. (дов. №194-2/94 від 23.09.2015 року);

Римар Н.С. (дов. №194-10 від 13.01.2015 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу виробничо-комерційної фірми у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Певекс» Лтд на рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2015 року

у справі №911/2271/15 (суддя - Бацуца В.М.)

за позовом виробничо-комерційної фірми у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Певекс» Лтд

до Державного підприємства «Жулянський машинобудівний завод «Візар»

про стягнення 858,53 грн та встановлення розміру орендної плати

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року виробничо-комерційна фірма у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Певекс» ЛТД (позивач у справі) звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Жулянський машинобудівний завод «Візар» (відповідач у справі) про стягнення 861,59 грн та встановлення розміру орендної плати (а.с. 3-6).

21.07.2015 року позивач подав заяву №75 від 21.07.2015 року (а.с. 93-94) про уточнення позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з відповідача на свою користь 858,53 грн надмірно сплаченої орендної плати, а в іншій частині - позовні вимоги залишив без змін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на виконання договору оренди №96 від 01.01.2001 року із наступними змінами, оформленими Додатковою угодою №1 від 01.11.2011 року, у період з травня 2012 року по травень 2014 року він сплачував відповідачу орендну плату у більшому розмірі, ніж передбачено умовами договору, оскільки ДП «Жулянський машинобудівний завод «Візар» при визначенні розміру орендної плати за відповідний місяць не враховував індекс інфляції, який був менший одиниці. З врахуванням викладеного, позивач вважає, що за період з травня 2012 року по травень 2014 року ним було надмірно сплачено орендну плату у розмірі 858,53 грн, яку на підставі ст. ст. 759, 793, 795, 1212 ЦК України просить стягнути з відповідача та просить встановити розмір орендної плати за травень 2014 року у розмірі 2 483,81 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 28.07.2015 року в задоволенні позову відмовлено повністю (а.с. 98-103).

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що сторонами у договорі погоджено визначення розміру орендної плати за відповідний місяць шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць без врахування індексу інфляції, який був менше одиниці, оскільки місячна орендна плата не може бути меншою, ніж розмір орендної плати за базовий місяць оренди.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач, виробничо-комерційна фірма у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Певекс» ЛТД, подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2015 року по справі №911/2271/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач стверджує, що висновки місцевого господарського суду не відповідають дійсним обставинам справи, рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права, при невірній правовій оцінці правовідносин, що виникли між сторонами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2015 року апеляційна скарга виробничо-комерційної фірми у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Певекс» Лтд на рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2015 року у справі №911/2271/15 прийнята до провадження та призначено розгляд справи на 30.09.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2015 року, у зв'язку із перебуванням судді Рудченка С.Г. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий по справі суддя - Агрикова О.В., судді: Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2015 року апеляційну скаргу виробничо-комерційної фірми у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Певекс» Лтд на рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2015 року у справі №911/2271/15 прийнято у визначеному складі суддів.

28.09.2015 року позивач подав через канцелярію суду письмові пояснення.

Також, 29.09.2015 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому він просив рішення господарського суду Київської області від 28.07.2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

У судовому засіданні 30.09.2015 року представник позивача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2015 року по справі №911/2271/15 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні 30.09.2015 року заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

01.01.2001 року між Державним підприємством «Жулянський машинобудівний завод «Візар» (орендодавець за договором, відповідач у справі) та виробничо-комерційною фірмою у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Певекс» Лтд (орендар за договором, позивач у справі) було укладено договір оренди №96 (а.с. 11-12), відповідно до п. 1.1. якого в цілях ефективного використання державного майна і отримання прибутку орендодавець передав в оренду приміщення в гуртожитку №7, що знаходиться на першому поверсі та відокремлене від жилих кімнат, за адресою: м. Вишневе, вул. Святошинська, 46, загальною площею 54 кв.м.

Вказане приміщення надається орендарю під офіс-магазин (п. 1.2. договору).

Пунктом 7.3. договору визначено строк його дії, згідно якого даний договір вступає в силу з 01.01.2001 року

01.11.2011 року між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду №1 до договору оренди №96 від 01.01.2001 року (а.с. 13-14), якою сторони домовились внести зміни до договору №96 від 01.01.2001 року у зв'язку з проведенням незалежної оцінки об'єкта оренди станом на 31.10.2011 року відповідно до вимог Постанов Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №832 та від 14.09.2011 року №961.

Згідно п. 2 Додаткової угоди сторони виклали п. 4.1. договору у наступній редакції: «Орендна плата визначається у порядку, передбаченому Методикою розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.11 р. № 961. Орендна ставка встановлюється у розмірі 20% від вартості майна на рік, що в грошовому виразі становить 22 352, 83 грн/рік.

Розмір орендної плати за перший (базовий) місяць листопад 2011 року встановлюється в розмірі 2237, 52 грн з урахуванням ПДВ.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Розмір орендної плати підлягає перегляду на вимогу однієї із сторін у випадку зміни Методики її розрахунку чи в інших випадках, передбачених законодавством України.

Орендна плата перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця щомісячно, у термін не пізніше 15-го числа наступного за звітним місяця на підставі наданого орендодавцем рахунку.»

Згідно з п. 4 Додаткової угоди до договору сторони дійшли згоди продовжити термін дії договору №96 від 01.01.2001 р. до 31.10.2014 року.

На виконання умов договору оренди із змінами, внесеними Додатковою угодою №1 від 01.11.2011 року, у період з листопада 2011 року по травень 2014 року відповідач у справі виставляв позивачу рахунки на оплату орендної плати (копії яких наявні в матеріалах справи а.с. 22-47), які були повністю оплачені позивачем. У відзиві на позовну заяву (а.с. 69-71) та в поданих до апеляційного господарського суду письмових поясненнях сторони підтверджують належне виконання позивачем, як орендарем за договором, свого обов'язку зі сплати орендних платежів та відсутність у останнього заборгованості.

В подальшому, 01.06.2014 року між Державним підприємством «Жулянський машинобудівний завод «Візар» (орендодавець), виробничо-комерційною фірмою у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Певекс» Лтд (орендар) та Комунальним підприємством «Готельно-гуртожитковий комплекс» (новий орендодавець) було підписано договір №96/1 про заміну сторони у договорі №96 від 01.01.2001 року (а.с. 16-17).

Відповідно до п.1 договору №96/1 зі згоди орендаря орендодавець передав, а новий орендодавець прийняв на себе права та обов'язки сторони орендодавця у договорі № 96 від 01.01.2001 року з 01.06.2014 року.

Згідно п.3. договору №96/1 орендодавець та орендар на підставі проведеної попередньо звірки взаєморозрахунків станом на 01.06.2014 року підтверджують відсутність у них заборгованості по орендній платі та по інших грошових зобов'язаннях, що передбачені договором оренди №96.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з ДП «Жулянський машинобудівний завод «Візар» на підставі ст. 1212 ЦК України 858,53 грн - надмірно сплаченої у період з травня 2012 року по травень 2014 року орендної плати, яку, на думку позивача, він сплатив безпідставно у більшому розмірі. Позивач стверджує, що всупереч умовам договору оренди №96 від 01.01.2001 року та вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відповідач при визначенні розміру орендної плати за відповідний місяць не враховував індекс інфляції, який був менший одиниці, а виставляв рахунки на рівні орендної плати за попередній місяць.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що регулювання відносин, що виникають у зв'язку із орендою державного майна здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду державного та комунального майна» та іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Згідно ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 ст. 286 ГК України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частинами 1, 2 ст. 19 наведеного Закону передбачено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Згідно п. 4 Методики розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 р. (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) орендна плата за цією Методикою розраховується у такій послідовності: визначається розмір річної орендної плати. На основі розміру річної орендної плати встановлюється розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку орендної плати - останній місяць, за який визначено індекс інфляції, яка фіксується у договорі оренди. З урахуванням розміру орендної плати за базовий місяць оренди розраховується розмір орендної плати за перший та наступні місяці оренди.

Відповідно до пунктів 12, 13 Методики розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до останнього числа першого місяця оренди. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, у період дії договору оренди №96, позивач у справі користувався орендованим приміщенням та на підставі виставлених відповідачем рахунків належним чином сплачував орендну плату.

Всі рахунки, які виставлялись відповідачем, в тому числі і у спірний період з листопада 2011 року по травень 2014 року, були виставлені на підставі договору оренди, жодних заперечень щодо розміру орендної плати, яка була визначена відповідачем на підставі договору, вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Методики розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, позивач у справі ні в момент оплати цих рахунків, ні в момент підписання угоди про заміну сторони (орендодавця) у договорі 01.06.2014 року не заявляв. Більше того, як вбачається із п. 3 Договору №96/1 від 01.06.2014 року про заміну сторони у договорі, позивач та відповідач підтвердили відсутність будь-яких заборгованостей по грошових зобов'язаннях один перед одним.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення з відповідача 858,53 грн, позивач посилається на приписи ст. 1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, в силу ч.2 вказаної норми, зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

З вищезазначеного вбачається, що застосування ст. 1212 ЦК України можливе у випадку набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою виконання існуючих між сторонами зобов'язань.

Оскільки між сторонами було укладено договір оренди №96 від 01.01.2001 року, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як орендна плата відповідно до умов договору, на підставі виставлених рахунків, які були погоджені позивачем, то такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому зазначені кошти не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті.

Окрім того, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду звертає увагу, що звертаючись з даним позовом до суду (серед іншого і з вимогою про встановлення орендної плати за травень 2014 року), позивач фактично намагається змінити ціну договору та спосіб її визначення.

Частинами 1-2 ст. 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Частинами 1-3 ст. 632 ЦК України унормовано, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Враховуючи те, що у період з листопада 2011 року по травень 2014 року, сторони належним чином виконали свої зобов'язання один перед одним, в тому числі і зобов'язання зі сплати орендної плати, що підтверджується відсутністю будь-яких претензій сторін одна до одної та підписаним сторонами Договором №96/1 від 01.06.2014 року, то в розумінні ч. 1 ст.202 ГК України, ст.599 ЦК України такі зобов'язання між позивачем та відповідачем вже є припиненими у зв'язку із їх виконанням, проведеним належним чином. Відтак, апеляційний господарський суд зазначає, що в силу наведених норм законодавства, правові підстави для зміни ціни у зобов'язанні, яке вже виконане (припинилося), відсутні.

Окрім того, апеляційний господарський суд зазначає, що позивач, звертаючись до господарського суду із вимогою про встановлення розміру орендної плати за травень 2014 року у розмірі 2 483,81 грн, невірно обрав спосіб захисту.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 ГК України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Зазначені норми законодавства не передбачають такого способу захисту прав, як встановлення розміру орендної плати за минулий період, оскільки у випадку непогодження із ціною договору, захист права може відбуватися шляхом внесення відповідних змін до договору з урахуванням при цьому приписів ст. ст. 651, 652, 653, 654 ЦК України.

Заявлена вимога про встановлення розміру орендної плати за минулий період не може бути предметом позову, оскільки за своєю юридичною природою встановлення дійсного розміру орендної плати розцінюються не інакше як елемент оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог і підлягає юридичній оцінці поряд з іншими доказами під час розгляду позовних вимог, тобто, є лише однією із складових доказової бази, на основі якої ґрунтуються позовні вимоги, а отже, не може вважатись самостійною матеріально-правовою вимогою позивача.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту (про встановлення розміру плати за травень 2014 року у розмірі 2 483,81 грн) не відповідає передбаченим законодавствам способам захисту цивільних прав, у зв'язку з чим правові підстави для захисту права позивача обраним ним шляхом відсутні.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2015 року у справі №911/2271/15 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу виробничо-комерційної фірми у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Певекс» Лтд на рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2015 року у справі №911/2271/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2015 року у справі №911/2271/15 залишити без змін.

3. Справу №911/2271/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз