РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2015 р. Справа № 903/746/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Тимошенко О.М.

суддів Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІРС СІСТЕМ" на рішення господарського суду Волинської області від 17.08.15 р.

у справі № 903/746/15 (суддя Кравчук Антоніна Михайлівна )

позивач ОСОБА_2 акціонерне товариство "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ "Банк "Київська Русь" ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІРС СІСТЕМ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4

про стягнення 765 400, 25 грн.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

третьої особи - не з'явився.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 17.08.2015 року у справі №903/746/15 позов Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ "Банк "Київська Русь" ОСОБА_3 до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІРС СІСТЕМ" про стягнення 765 400,25 грн. - задоволено. Присуджено до стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ІРС СІСТЕМ" на користь публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" 700 000,00 грн. заборгованості за кредитом, 56 460,28 грн. прострочених процентів, 2 507,92 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 3 452,05 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту, 1 253,97 грн. 30% річних за порушення строків сплати процентів, 1 726,03 грн. 30% річних за порушення строку погашення кредиту, а всього: 765 400,25 грн. Присуджено до стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ІРС СІСТЕМ" 15 308,01 грн. судового збору в дохід Державного бюджету.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Волинської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

В судове засідання представники сторін не з'явилися. При цьому, на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від представника позивача та третьої особи надійшли клопотання про відкладення розгляду скарги на іншу дату.

Вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки пунктом 4 ухвали апеляційного суду від 17.09.2015 року передбачено, що неявка представників сторін в судове засідання в разі повідомлення їх належним чином не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті.

Враховуючи те, що ухвалою апеляційного суду від 17.09.2015 року явка сторін обов'язковою не визнавалась, та зважаючи на те, що всі учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25.12.2014 року між публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" (банк/позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "ІРС СІСТЕМ" (позичальник/відповідач) був укладений кредитний договір № 143262-20/14-1 на відкриття відновлюваної кредитної лінії під заставу майнових прав за договором банківського вкладу (далі - договір а.с. 13-16), відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та зобов'язується надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі. Кредит надається в грошовій формі на наступних умовах: ліміт кредитної лінії-700 000 (сімсот тисяч) гривень, кінцевий термін повернення - 24 липня 2015 року; ціль використання - поповнення обігових коштів; тип процентної ставки - фіксована; процентна ставка за користування кредитом - 32 % річних. Кредит надається окремими частинами або повною сумою в межах встановленого ліміту кредитної лінії. Останню частину кредиту позичальник може отримати не пізніше 23 липня 2015 року.

Виконання позичальником зобов'язань за договором (повернення кредиту, сплата процентів за користування ним, винагород банку, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених договором) забезпечується, зокрема, заставою майнових прав за договором банківського вкладу (п.3 договору).

Проценти за користування кредитом нараховуються банком з дня надання кредиту по дату кінцевого терміну повернення кредиту, зазначену в п. 1.1.2 договору. Проценти нараховуються на суму фактичної заборгованості за кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році (метод факт/факт) (п.4.3 договору).

Відповідно до п.6.3 договору, позичальник зобов'язаний своєчасно повернути кредит, сплачувати проценти за користування ним та винагороду, передбачену договором; достроково повернути всю заборгованість за договором, а саме: повернути всю суму кредиту, сплатити усі нараховані проценти, винагороди банку, штрафні санкції (за наявності), а також сплатити всі інші платежі, передбачені договором, у випадках, строки та в порядку, передбачених його п.п. 9.1, 9.2. Невиконання позичальником зазначених зобов'язань є підставою для здійснення банком договірного списання суми заборгованості позичальника за договором та/або примусового стягнення (в тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно) суми заборгованості за договором.

У випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення. У випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів, позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нараховані проценти та інші платежі згідно з договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення. Позичальник зобов'язаний сплатити нараховані штрафні санкції за весь час прострочення виконання зобов'язань за договором, починаючи з дня, наступного за днем, коли зобов'язання мало бути виконане до дня його фактичного виконання (п.п. 8.1, 8.2, 8.3 договору).

Згідно п.9.2.1 договору банк має право зупинити подальше кредитування позичальника та/або вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, винагород, штрафних санкцій та інших платежів, що передбачені договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або поручителями (заставодавцями, гарантами) умов договору та/або договорів забезпечення, а позичальник зобов'язаний протягом 5 календарних днів з дати надіслання банком відповідної вимоги, або в інший строк, встановлений у відповідній вимозі, повернути суму заборгованості за кредитом, що залишилась, сплатити проценти, винагороди, інші платежі за договором та штрафні санкції, а також відшкодувати збитки, у разі настання будь-якого з наступних випадків, зокрема, порушення позичальником строків (термінів) сплати платежів, що встановлені договором.

Договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками та діє до моменту повного виконання сторонами зобов'язань за договором.

У випадку, встановленому п. 2.6 договору, його дія достроково припиняється. Спори за цим договором вирішуються в судовому порядку згідно з чинним законодавством України, або відповідно до третейського застереження, що міститься в п. 10.6.2. цього договору та згідно з ст. 12 ЗУ "Про третейські суди" є третейською угодою. Вибір порядку вирішення спорів здійснюється стороною, що ініціює таке вирішення (п.п. 10.1, 10.6.1, 10.6.2 договору).

Як встановлено судами обох інстанцій, позивачем на виконання умов кредитного договору на рахунок відповідача були перераховані кредитні кошти в сумі 700 000,00 грн., що в свою чергу підтверджується наявним в матеріалах справи меморіальним ордером №8135 від 26.12.2014 року (а.с.17).

Натомість, відповідач, в порушення умов договору та взятих на себе зобов'язань, з травня 2015 року припинив сплату відсотків, з огляду на що, 22.05.2015 року банк звернувся до ТОВ "ІРС СІСТЕМ" з повідомленням про відкликання кредиту з вимогою погашення заборгованості, яке в свою чергу залишене без відповіді та задоволення (а.с. 19-20).

Внаслідок таких неправильних дій відповідача, останнім створена заборгованість по тілу кредиту в розмірі 700 000,00 грн. та по прострочених відсотках в розмірі 56 460,28 грн.

При цьому, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду доказів на підтвердження добровільного погашення вказаної заборгованості відповідачем не подано; відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Оскільки, як встановлено судами обох інстанцій, існує заборгованість відповідача перед позивачем, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 700 000,00 грн. та 56 460,28 грн. заборгованості по прострочених відсотках обгрунтовані, законні та, відповідно, правомірно задоволені судом першої інстанції на підставі ст.ст. 509, 525, 526, 1054 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.8.1 договору, у випадках порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

Оскільки матеріалами справи підтверджено неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, суд першої інстанції перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, та визнавши його вірним, правомірно присудив до стягнення з відповідача пеню за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 3 452,05 грн. та пеню за несвоєчасну сплату процентів в розмірі 2 507,92 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.8.2 договору, у випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів, позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нарахованим процентам та іншими платежами згідно з договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення.

Оскільки, як з'ясовано судами, прострочення виконання грошового зобов'язання з боку відповідача має місце, апеляційний суд погоджується з місцевим господарським судом щодо правомірності стягнення з останнього 1 253,97 грн. 30% річних за порушення строків сплати процентів та 1 726,03 грн. 30% річних за порушення строку погашення кредиту.

При цьому, посилання скаржника на те, що зобов'язання по кредитному договору є припиненими колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 25.12.2014 року між публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" (заставодержатель/позивач) та ОСОБА_4 (заставодавець/третя особа), який є засновником (згідно п.1.2.1 статуту ТОВ "ІРС Сістем" (а.с.55-71)) та директором товариства, був укладений договір застави майнових прав №143263-20/14-6 за договором банківського вкладу (далі - договір застави, а.с. 110-114), відповідно до п.1.1 якого заставодавець, як майновий поручитель позичальника, з метою забезпечення належного виконання основного зобов'язання (кредитний договір № 143262-20/14-1 від 25.12.2014 року) передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу в порядку і на умовах, визначених цим договором, майнові права за договором банківського вкладу, які, зокрема, полягають у праві заставодавця вимагати від ПАТ "Банк "Київська Русь" повернення вкладу в сумі 50 000,00 доларів США та сплати нарахованих на вклад процентів в порядку та в строки, визначені договором банківського вкладу.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про заставу", застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Статтею 23 Закону України "Про заставу" встановлено, що при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Виходячи з положень вказаної норми закону, сторони договору застави детально прописали порядок реалізації заставленого майнового права у розділі 5 цього договору.

Так, згідно з п.5.1 договору заставодержатель набуває право звернути стягнення на предмет застави у будь-який час незалежно від настання строку виконання основного зобовязання у разі повного або часткового неповернення кредиту (або його частини) та/або при повній або частковій несплаті процентів, винагороди, неустойки, невідшкодування витрат та збитків Банка у встановлені кредитним договором строки (п. 5.1.1 договору застави).

Відповідно до п.5.3 договору застави, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за договором про відступлення права вимоги, що міститься у п.5.4 цього договору, а саме: сторони встановлюють, що положення цього пункту, разом з іншими положеннями договору, являють собою укладений сторонами договір з відкладальною умовою про відступлення заставодавцем на користь банка права вимоги за договором банківського вкладу, з метою звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку. Такою відкладальною умовою є факт настання будь-якого з випадків, зазначених у п. 5.1 договору. Факт відступлення права вимоги предмета застави банку не підлягає підтвердженню додатковим договором (угодою) сторін. З моменту переходу прав заставодавця за договором банківського вкладу до банку, банк вправі здійснювати розпорядження вкладним (депозитним) рахунком на правах вкладника за договором банківського вкладу без будь-якої додаткової згоди (погодження) з боку заставодавця.

За договором про відступлення права вимоги заставодавець відступає, а заставодержатель приймає право вимоги від ПАТ "Банк "Київська Русь" (боржник за договором банківського вкладу) виплати грошових коштів в сумі, яка складається з суми вкладу в розмірі 50 000,00 доларів США та процентів, нарахованих на вклад згідно з договором банківського вкладу. З моменту виникнення права звернення стягнення на предмет застави (відповідно до п.5.1 договору застави), заставодержатель набуває, а заставодавець втрачає право вимоги до ПАТ "Банк "Київська Русь" щодо виплати коштів в сумі, передбаченій п.5.4.2, та зобов'язання ПАТ "Банк "Київська Русь" з повернення заставодавцю коштів в сумі, передбаченій п.5.4.2, припиняються відповідно до ст.606 ЦК України (поєднання боржника і кредитора в одній особі).

Після уступки (відступлення) права вимоги заставодержатель виконує основне зобовязання в порядку, визначеному кредитним договором. Визначений цим договором спосіб задоволення вимог банка не перешкоджає банку застосувати інші встановлені чинним законодавством України способи звернення стягнення на предмет застави (п.п. 5.4-5.5 договору застави).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 року № 190 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.03.2015 року № 61 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Київська Русь", згідно з яким з 20.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Київська Русь", , МФО 319092, місцезнаходження: вул. Хорива, 11-А, м. Київ, 04071. Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Банк «Київська Русь" призначено ОСОБА_3. Вказані відомості є загальнодоступними та можуть бути отримані в мережі Інтернет за адресою: (http://www.fg.gov.ua/news/ogoloshennya-pro-zaprovadjennya-timchasovoyi-administratsiyi-ta-priznachennya-upovnovajenoyi-osobi-fbndu-v-pat-bank-kiyivska-rus-1170.html).

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом;

5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Наведені обмеження не дозволили банку реалізувати право звернення на предмет застави в порядку, встановленому розділом 5 договору застави, тобто із застосуванням ст.606 ЦК України.

Слід зазначити, що Вищий господарський суд України у своїх постановах неодноразово вказує на те, що поєднання боржника і кредитора в одній особі може бути наслідком правонаступництва: для фізичних осіб внаслідок спадкування, коли наприклад, боржник є спадкоємцем свого кредитора, а для юридичних осіб внаслідок ліквідації з правонаступництвом (злиття, приєднання тощо). Стаття 606 ЦК встановлює такий спосіб припинення цивільно-правового зобовязання, що не залежить від волі сторін.

Поєднання боржника і кредитора в одній особі має місце в разі, якщо до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної підстави зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника і навпаки. Тобто, зникає (або виходить із двосторонніх зобовязальних правовідносин) в силу обєктивних обставин або певного правочину один із суб'єктів правовідношення. При цьому до особи, що залишилась, переходять всі правомочності щодо взаємних зобовязань, у зв'язку з чим припиняється і власне правовідношення.

Із встановлених у справі обставин не вбачається, що відбулось поєднання боржника і кредитора в одній особі, оскільки обидві сторони правовідносин продовжують об'єктивно існувати.

При цьому спірні відносини сторін не підпадають під кваліфікацію "Припинення зобов'язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі", оскільки в даному випадку існування між сторонами подібних правовідносин носить інший правовий характер, та за згодою сторін, належним чином оформленою, могло б мати місце припинення спірного зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, а не з підстав поєднання боржника і кредитора в одній особі.

Однак для такого зарахування пріоритетними є норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2015 року третя особа - ОСОБА_4 звернувся до позивача - Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ "Банк "Київська Русь" ОСОБА_3 з заявою, відповідно до якої повідомляє про те, що між ним і банком були укладені договори банківського вкладу №143243-56 від 25.12.2014 року в сумі 50 000,00 дол. США та №5795-56 від 22.01.2015 року в сумі 50 000,00 дол. США, в зв'язку з чим просить достроково розірвати вказані договори без перерахування відсотків, здійснити продаж 100 000,00 дол. США на міжбанківській валютній біржі та зарахувати гривневий еквівалент на погашення зобов'язань ТОВ "ІРС СІСТЕМ" в ПАТ "Банк "Київська Русь" (а.с.53).

В свою чергу, ПАТ "Банк "Київська Русь" у відповідь листом від 30.03.2015 року за №36/56 повідомило, що вказана заява про залік зустрічних однорідних вимог задоволенню не підлягає, оскільки це може призвести до порушення черговості у задоволенні вимог кредиторів (а.с.187).

Відповідно ст.601 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Також, за вимогами частини 2 статті 601 Цивільного кодексу України зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть містити вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

При цьому, характер зобовязань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Однорідність цих вимог випливає із їх юридичної природи і матеріального змісту та не залежить від підстав виникнення зобов'язань.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що зобов'язання ПАТ "Банк "Київська Русь" до ТОВ "ІРС СІСТЕМ" та ОСОБА_4 до ПАТ "Банк "Київська Русь" є грошовими та однорідними за матеріальним змістом, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_4 від 24.03.2015 року є заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Оскільки ОСОБА_4 з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог звернувся до ПАТ "Банк "Київська Русь" 24.03.2015 року, тоді як в банку вже була запроваджена тимчасова адміністрація, колегія суддів вважає, що в силу вимог ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вказана заява задоволенню не підлягає.

Також безпідставними є посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, на відмову в зупиненні провадження у даній справі, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.08.2015 року відповідач звернувся до господарського суду Волинської області з заявою про зупинення провадження у даній справі до вирішення Луцьким міськрайонним судом Волинської області справи за позовом ОСОБА_4 до ПАТ "Банк "Київська Русь" в особі уповноваженого фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ТОВ "ІРС СІСТЕМ" про визнання дій протиправними, зобов'язання виконання умов договору та визнання зобов'язань припиненими (а.с.49-50).

Вказана заява обгрунтована тим, що однією з позовних вимог, що розглядається Луцьким міськрайонним судом Волинської області є вимога про визнання припиненим зобов'язання сторін, що випливають з кредитного договору, стягнення заборгованості на підставі якого є предметом спору у даній справі.

Відповідно до ст.79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Згідно п. 3.16 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним. Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Враховуючи недоведеність відповідачем неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, та зважаючи на те, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості в зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, при цьому, в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактів, необхідних для повного і всебічного розгляду справи по суті, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про зупинення провадження у справі.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Волинської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІРС СІСТЕМ" - залишити без задоволення. Рішення господарського суду Волинської області від 17.08.2015 року - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Огороднік К.М.