РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2015Справа №910/21476/15

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" (ТДВ "СК "Індіго")

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна "

про стягнення 5 378,82 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" (ТДВ "СК "Індіго") звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про стягнення 5 378,82 грн.

Позивач зазначає, що виконавши умови договору страхування майнових інтересів власника автомобіля і виплативши йому у зв'язку із пошкодженням автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді суму страхового відшкодування, отримав право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, якими є відповідач, як особа, що застрахувала цивільну відповідальність винної у пригоді особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2015 порушено провадження у справі № 910/21476/15 та призначено її до розгляду на 22.09.2015 року.

08.09.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація, витребувана ухвалою суду від 21.08.2015 року.

14.09.2015 від позивача через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судове засідання 22.09.2015 позивач уповноваженого представника не направив, проте про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідач для участі у судовому засіданні уповноваженого представника не направив, проте надав 21.09.2015 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва відзив на позов.

Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що представники сторін не з'явились до судового засідання, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

29.07.2013 між Товариством с додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) укладено договір №206-00635-13 добровільного страхування наземного транспорту, за яким предметом страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки "Mitsubishi", державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до довідки №9284846 про дорожньо-транспортну пригоду, 16.10.2013 по вул.Ватутіна у м.Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки "Mitsubishi", державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та транспортним засобом марки "Toyota", державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України, якого постановою Деснянського районного суду м.Києва від 02.12.2013 у справі №754/19606/13-п визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Як вбачається із матеріалів справи, 17.10.2013 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування за договором №206-00635-13 від 29.07.2013, у якій просив виплату страхового відшкодування здійснити на рахунок СТО.

Вартість матеріального збитку, спричиненого власнику ТЗ марки "Mitsubishi", державний номер НОМЕР_1, визначена позивачем на підставі Звіту №306/13 від 25.11.2013, складеного на замовлення позивача ФОП ОСОБА_4, у розмірі 24756,16 грн. із зазначенням коефіцієнту фізичного зносу « 0,0».

Розмір страхового відшкодування визначений позивачем на підставі рахунку-фактури №М_СчТ04043 від 02.12.2013 із калькуляцією Audatex №03639 від 19.11.2013, виставлених ТОВ «Автоград», та зазначений у страховому акті №17074/206 від 22.07.2014 із розрахунком до нього у розмірі 20501,53 грн.

Позивач, на виконання умов договору №206-00635-13 від 29.07.2013 та відповідно до заяви страхувальника, виплатив суму страхового відшкодування у розмірі 20501,53 грн. на рахунок СТО «Автоград», що підтверджується платіжним дорученням №7600 від 23.07.2014 року.

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3, який керував транспортним засобом марки "Toyota", державний номер НОМЕР_2, на момент скоєння ДТП застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ-Україна" (відповідач у справі) за полісом №АС/0771477, відповідно до інформації з Єдиної централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Відповідач відшкодував у порядку регресу витрати позивача частково, а саме сплатив 29.12.2014 року 15122,71 грн., що підтверджується платіжним дорученням №29246 від 29.12.2014 та випискою по рахунку відповідача, відкритому у ПАТ «Кредобанк».

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, які полягають у стягненні недоплаченої частини фактично понесених збитків позивачем у виді сплати страхового відшкодування, відповідач посилається на неврахування позивачем коефіцієнту фізичного зносу ТЗ, відповідно до ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів".

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Частинами другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цивільним кодексом України встановлено, що цивільно-правова відповідальність виникає лише за наявності вини особи. Цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішенням суду (п. 5 ст. 11 ЦК України).

Наявною у матеріалах справи постановою Деснянського районного суду м.Києва від 02.12.2013 у справі №754/19606/13-п встановлено вину ОСОБА_3 у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди під час керування транспортним засобом марки "Toyota", державний номер НОМЕР_2.

На момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3, який керував транспортним засобом марки "Toyota", державний номер НОМЕР_2, застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ-Україна" (відповідач у справі) за полісом №АС/0771477, відповідно до інформації з Єдиної централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Пунктом 37.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином, відповідач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ-Україна" є відповідальною особою за завдані збитки власнику транспортного засобу марки "Mitsubishi", державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, до позивача - Товариства с додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" - як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором №206-00635-13 від 29.07.2013 добровільного страхування наземних транспортних засобів, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до ОСОБА_3, як до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як визначено пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Положеннями статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов"язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Наведеною статтею також визначено, що при страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Також зазначена стаття визначає, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Виходячи з вимог ч.ч. 2, 3 ст. 22, ст.1166 та ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, у відповідності до чинного законодавства, умов Договору №206-00635-13 від 29.07.2013 та заяви страхувальника, виплатив суму страхового відшкодування у розмірі 20501,53 грн. на рахунок СТО «Автоград», що підтверджується платіжним дорученням №7600 від 23.07.2014 року.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач сплатив 29.12.2014 на користь позивача 15122,71 грн. страхового відшкодування, провівши власний розрахунок страхового відшкодування з урахуванням зносу по Звіту №306/13 від 25.11.2013 року та вирахувавши встановлену полісом №АС/771477 франшизу у розмірі 1000,00 грн.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач просить достягнути з відповідача невідшкодовану суму страхового відшкодування у розмірі 5378,82 грн.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що підтвердженням фактично здійснених витрат по виплаті страхового відшкодування страховиком є виставлені ТОВ «Автоград» рахунок щодо ремонту пошкодженого ТЗ, а також платіжне доручення щодо перерахування грошових коштів (суми страхового відшкодування) на рахунок даної СТО.

У постановах Верховного Суду України від 12.03.2012 у справі №3-12гс12 та від 07.11.2011 у справі № 3-118гс11 зазначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право регресу, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого Господарського суду України від 12.11.2013 у справі №905/4194/13, у якій зауважено, що достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого ТЗ, а звіт про оцінку ТЗ є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 №3-50гс15 зауважено, що Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Отже, позивач має право на відшкодування фактично понесених ним витрат по виплаті страхового відшкодування, які є документально підтвердженими та обґрунтованими, а тому заявлена до стягнення частина невідшкодованої відповідачем суми страхового відшкодування підлягає стягненню з останнього.

До того ж, суд вважає за необхідне зауважити, що згідно п.п. 7.38., 7.39. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003р., визначення коефіцієнту фізичного зносу ЕЗ приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки. Винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Оскільки, доказів на підтвердження необхідності виняткового застосування коефіцієнту фізичного зносу відповідачем не надано та матеріали справи не містять, а пошкоджений ТЗ марки "Mitsubishi", державний номер НОМЕР_1 2009 року виробництва, то підстави для застосування іншого коефіцієнту зносу, ніж встановленого Звітом №306/13 від 25.11.2014, відсутні.

З огляду на викладене, суд відхиляє викладені у відзиві на позов посилання відповідача щодо зменшення суми страхового відшкодування на визначений позивачем знос.

У зв'язку із чим, належна сума страхового відшкодування до стягнення у порядку регресу має становити 5378,82 грн., виходячи із розрахунку: 20501,53 грн.(фактичні витрати позивача)-15122,71 грн.(виплачена відповідачем сума)=5378,82 грн.

Разом з тим, відповідно до приписів статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АС/771477, виданим Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ-Україна", передбачено франшизу у розмірі 1000,00 грн., яка не вирахувана позивачем при розрахунку суми страхового відшкодування.

У зв'язку із цим, заявлена до стягнення позивачем сума у розмірі 5378,82 грн. підлягає зменшенню на відповідний розмір франшизи та має становити 4378,82 грн.

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог, які підлягають задоволенню частково.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" (ТДВ "СК "Індіго") до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про стягнення 5 378,82 грн. - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04053, місто Київ, вулиця Артема, 40; ідентифікаційний код 20782312) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" (01011, місто Київ, вулиця Немировича-Данченка, 1; ідентифікаційний код 33831166) 4378 (чотири тисячі триста сімдесят вісім) гривень 82 копійки сплаченого страхового відшкодування та 1487 (одну тисячу чотириста вісімдесят сім) гривень 33 копійки витрат зі сплати судового збору.

У іншій частині позову відмовити.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 22.09.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 28.09.2015 року

Суддя К.В. Полякова