КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2015 р. Справа№ 925/967/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Новікова М.М.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

представники:

позивача: Смаглій В.М.;

відповідача: Житнікова Т.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства "Черкасхімбуд"

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 16.07.2015р.

у справі №925/967/15 (суддя Скиба Г.М.)

за позовом Приватного підприємства "Черкасхімбуд"

до Черкаської міської ради

про визнання недійсним пункту договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Черкасхімбуд" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Черкаської міської ради (далі - відповідач) про визнання недійсним з моменту укладення п.п.«і» п.31 договору оренди землі від 25.06.2012р., укладеного між сторонами, про відшкодування упущеної вигоди при користуванні земельною ділянкою до моменту набуття чинності договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач використовує спірний пункт договору для погіршення становища позивача та подвійного стягнення плати за одну й ту ж земельну ділянку.

Відповідач в усних поясненнях проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та непідтвердженості позовних вимог належними доказами. На думку відповідача, укладаючи договір, сторони на визначили та погодили всі його умови, в тому числі й оспорюваний позивачем пункт договору, а тому наразі відсутні підстави стверджувати про невідповідність цього пункту вимогам законодавства.

Рішенням Господарського суду Черкаської області у справі №925/967/15 від 16.07.2015р. у задоволенні позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області у справі №925/967/15 від 16.07.2015р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом обставини, викладені в апеляційній скарзі, ідентичні тим, які наводились позивачем під час розгляду справи Господарським судом Черкаської області .

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2015р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Корсакова Г.В., Тарасенко К.В.) апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 03.09.2015р.

03.09.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме: копії договорів №81 від 01.08.2006р., №83 від 06.09.2006р., укладених між позивачем та ТОВ «Каверкон», копії платіжних доручень та документів, які свідчать про наявність у позивача переплати до місцевого бюджету.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Корсакової Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Корсакової Г.В. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 03.09.2015р.

В судовому засіданні 03.09.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Черкаської області у справі №925/967/15 від 16.07.2015р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні 03.09.2015р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 03.09.2014р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 01.10.2015р.

14.09.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових документів, а саме: постанови Вищого господарського суду України від 15.01.2015р. у справі №925/12131/14.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Новікова М.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Новікова М.М. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.10.2015р.

В судовому засіданні 01.10.2015р. представник позивача підтримав раніше надані пояснення, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 01.10.2015р. представник відповідача також підтримав пояснення, надані в попередньому судовому засіданні, просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні 01.10.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

25.06.2012р. між позивачем, як орендарем, та відповідачем, як орендодавцем, було укладено договір оренди землі (далі - Договір оренди) (том справи - 1, аркуші справи - 8-15).

За умовами Договору оренди (п.п.1-3) орендодавець на підставі рішення Черкаської міської ради від 12.04.2012р. №3-811 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, що за цільовим призначенням відноситься до категорії земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення, яка знаходиться по вул. Орджонікідзе, 183. В оренду передається земельна ділянка площею 7651 кв. с. під виробничо-побутові приміщення і офіс шляхом реконструкції складу і навісу. За функціональним використанням земельна ділянка відноситься до земель промисловості. На земельній ділянці наявні об'єкти нерухомого майна та інфраструктури: нежилі приміщення.

В п.31 Договору оренди наведено перелік обов'язків орендаря, згідно з п.п. "і" якого орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю суму упущеної вигоди (не отриманого прибутку) у розмірі орендної плати за весь період з дати прийняття рішення від 12.04.2012р. №3-811 до моменту набуття чинності договору. У разі наявності документів, що підтверджують сплату за користування земельною ділянкою до моменту набуття чинності договору оренди землі, сума упущеної вигоди (не отриманого прибутку) відповідно зменшується на суму сплачених коштів.

Відповідно до п.8 Договору оренди останній укладено на 49 років (з дати прийняття рішення Черкаської міської ради від 12.04.2012р. №3-811).

На виконання умов Договору відповідач передав, а позивач прийняв в оренду земельну ділянку, про що було складено та підписано відповідний Акт приймання-передачі (том справи - 1, аркуш справи - 12).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач отримує плату за користування земельною ділянкою одночасно з позивача та Товариства з обмеженою відповідальністю «Каверкон». На думку позивача, подвійне стягнення плати за землю порушує права позивача, які підлягають захисту в судовому порядку.

Місцевий господарський суд відмовив в задоволення позову повністю, визнавши позовні вимоги нормативно необґрунтованими та документально не підтвердженими.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання правочину недійсним.

В ст. 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

З наведених правових норм випливає, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. ст. 626-628 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В процесі судового розгляду було встановлено, що позивач тривалий час використовував орендовану земельну ділянку під розміщення власних промислових об'єктів ще до укладання Договору оренди з відповідачем.

При укладенні Договору оренди сторонами було погоджено всі його істотні умови, жодних заперечень щодо умов Договору від позивача не надходило, протокол розбіжностей сторонами не складався.

Судом враховано надані позивачем копії договорів №81 від 01.08.2006р. та №83 від 06.09.2006р., укладених між позивачем та ТОВ «Каверкон», а також копії платіжних доручень за період з січня по травень 2012 року включно. Однак названі договори були укладені між позивачем та ТОВ «Каверкон» ще до прийняття відповідачем рішення від 12.04.2012р. №3-811 про надання позивачу в оренду спірної земельної ділянки, а платіжні доручення оформлені та виконані до укладення Договору оренди між позивачем та відповідачем. При цьому позивачем в порушення вимог ст. 101 Господарського процесуального кодексу України не наведено обґрунтування неможливості подання вищезгаданих платіжних доручень на підтвердження власних вимог під час вирішення спору місцевим господарським судом.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, оспорюваний пункт Договору оренди чітко передбачає настання відповідних правових наслідків, обумовлених ним. Договір оренди не містить вкрай невигідних умов для позивача, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладання правочину. Тобто, укладаючи Договір оренди з відповідачем, позивач чітко розумів настання певних юридичних наслідків в результаті укладання цього правочину.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судами розглядаються справи про стягнення суми упущеної вигоди (не отриманого прибутку) за аналогічними договорами, укладеними між відповідачем, як орендодавцем, та іншими орендарями. Тобто стягнення здійснюється на підставі пункту договору оренди, ідентичному до того, який оспорює позивач у даній справі і відповідні вимоги про стягнення суми упущеної вигоди визнаються обґрунтованими, про що, зокрема, свідчить постанова Вищого господарського суду України №925/1213/14 від 15.01.2015р., надана відповідачем.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В порушення наведених правових норм позивач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції доказів, які б свідчили про порушення відповідачем вимог законодавства відповідачем, його протиправної поведінки, умислу на укладення невигідного для позивача договору чи порушення становища позивача внаслідок укладання спірного Договору.

Зважаючи на зібрані у справі матеріали, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не наведено обставин, з наявністю яких законодавство пов'язує недійсність правочину з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим позовна вимога про визнання недійсним п.п.«і» п.31 Договору оренди задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного у позові.

Доводи апеляційної скарги позивача також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-35, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Черкасхімбуд" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області у справі №925/967/15 від 16.07.2015р. - без змін.

2. Матеріали справи №925/967/15 повернути до Господарського суду Черкаської області .

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді М.М. Новіков

А.І. Мартюк