донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

05.10.2015 справа №908/4292/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів при помічнику суддіОСОБА_1В ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача:ОСОБА_5 довір. ОСОБА_6 довір.
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес, смт. Приазовське Запорізької області
на рішення господарського суду Запорізької області
від10 серпня 2015 р.
у справі№ 908/4292/15 (суддя Кутіщева-Арнет Н.С.)
за позовомКомандитного товариства ОСОБА_7 і компанія Комиш-Зорянського елеватора, смт. Комиш-Зоря Запорізької області
до Товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес, смт. Приазовське Запорізької області
простягнення 1474200 грн. 00коп. відсотків та втрат від інфляції у сумі 699424 грн. 18 коп.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 10.08.2015 р. по справі №908/4292/15 частково задоволено позовні вимоги Командитного товариства ОСОБА_7 і компанія Комиш-Зорянського елеватора до Товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес на користь Командитного товариства ОСОБА_7 і компанія Комиш-Зорянського елеватора 1 474 200 (один мільйон чотириста сімдесят чотири тисячі двісті) грн. відсотків, 687051 (шістсот вісімдесят сім тисяч пятдесят одна) грн. 08 коп. суми індексу інфляції, 43 225 (сорок три двісті двадцять пять) грн. 02 коп. судового збору.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю Прогрес, смт. Приазовське Запорізької області звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення господарського суду Запорізької області від 10.08.2015 р. по справі №908/4292/15 в частині стягнення з відповідача відсотків на підставі п.2.3 договору в сумі 1474200 грн. та прийняти нове рішення згідно якого стягнути з ТОВ «Прогрес» на користь командитного товариства «ОСОБА_7 і компанія Комиш-Зорянського елеватора» відсотки у сумі 750000 грн. на підставі п. 4.5 договору.

Скаржник вважає рішення місцевого господарського суду в частині стягнення відсотків у сумі 1474200 грн. незаконним та прийняти судом при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що судом першої інстанції безпідставно застосовано п.2.3. Договору замість потрібного 4.5.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 03.09.2015р. було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий Сгара Е.В., судді Кододова О.В., Агапов О.Л.

Розпорядженням секретаря першої судової палати Донецького апеляційного господарського суду від 03.09.2015р. у звязку із знаходженням судді Агапова О.Л. у відпустці, сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий Сгара Е.В., судді Кододова О.В., Будко Н.В.

Відповідач у судовому засіданні 05.10.2015р. наполягав на задоволенні апеляційної скарги. Надав клопотання, яким просив зупинити провадження у справі до закінчення розгляду справи №908/4775/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» до Командитного товариства ОСОБА_7 і компанія Комиш-Зорянського елеватора, смт. Комиш-Зоря Запорізької області про визнання недійсним договору купівлі-продажу майбутнього врожаю №30/10 від 30.10.2012р.

Позивач у судовому засіданні 05.10.2015р. заперечив проти задоволення апеляційної скарги та клопотання про зупинення провадження у справі.

Колегія суддів апеляційного суду залишила вищезазначене клопотання відповідача про зупинення провадження у справі без задоволення, з огляду на той факт, що апеляційний суд переглядає рішення та ухвали суду першої інстанції із наявністю тих обставин та доказів, що існували на момент прийняття відповідного судового акту місцевим господарським судом.

Перевіривши матеріали справи та правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального права України, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Із матеріалів справи вбачається, що 30 жовтня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Прогрес (надалі продавець) та Командитним товариством ОСОБА_8 і компанія Комиш-Зорянського елеватора (надалі покупець) був укладений договір купівлі-продажу майбутнього врожаю №30/10 (надалі Договір).

Термін поставки до 01.08.2013р.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2. Договору продавець зобовязується передати в майбутньому у власність покупця, а покупець сплатити та прийняти в майбутньому врожай - пшеницю продовольчу у кількості 937,5 тон, що складає 1 500 000 (один мільйон п'ятсот тисяч) гривень.

Згідно п.1.5 Договору, термін його дії складає 1 рік.

З матеріалів справи вбачається, що позивач виконав своє зобов'язання належним чином та перерахував на користь відповідача грошові кошти у сумі 1 500 000 гривень 31.10.2012р..

В той же час, відповідач свої зобовязання за договором щодо передачі товару не виконав, у звязку із чим позивач надіслав на адресу відповідача претензію-вимогу від 23.01.2014р., якою вимагав повернути на його користь суму попередньої оплати в розмірі 1 500 000 грн.

У звязку із залишенням без задоволення вищевказаної вимоги від 23.01.2014р. та поверненням лише 100000 грн., позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення 1 400 000 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 16.06.2014р. по справі №908/1465/14 позовні вимоги позивача до відповідача були задоволені, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес на користь КТ ОСОБА_8 і компанія Комиш-Зорянського елеватора заборгованість в розмірі 1 400 000,00 гривень за договором купівлі-продажу від 30.10.2012 р. № 30/10.

Відповідач частково повернув позивачу суму попередньої поплати на загальну суму 1 438 000,00 грн. наступним шляхом: 07.02.14р. - 100 000 грн.; 08.08.14р. - 100 000 грн.; 05.09.14р. - 100 000 грн.; 18.09.14р. - 70 000 грн.; 02.12.14р. - 30000грн.; 26.05.15р.- 360000грн.; 03.06.15р. 450000 грн.; 03.07.15р. - 228 000 гривень.

Позивач звернувся до місцевого господарського суду із позовом про стягнення з відповідача передбачених пунктом 2.3 договору відсотків за користування грошовими коштами в сумі 1 474 200 грн. за період з 01.11.2012р. по 01.07.2012р., а також у звязку із простроченням грошового зобовязання інфляційних в сумі 699424, 18 грн. за період з 18.03.2014р. по 01.07.2015р.

При розгляді вищезазначених вимог, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 598 цього ж кодексу, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до приписів ст.ст. 598-609 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення грошової суми не є підставою для припинення зобовязання.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В пункті 2.8 Договору зазначено, що у разі відмови продавця від поставки товару чи іншому порушенні умов договору, продавцем, в т.ч. відмови продавця, у разі падіння ринкової ціни підписати додаткову угоду про зменшення ціни відповідного товару, покупець має право відмовитися від даного договору в повному обсязі або частково (по певному виду товару) і вимагати повернення перерахованих грошових коштів з виплатою штрафу і відсотків за користування грошовими коштами згідно умов цього договору.

Частиною 2 ст. 693 Цивільного кодексу України встановлено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови позивача від спірного договору шляхом надсиланням на адресу відповідача вимоги від 23.01.2014р., якою позивач вимагав повернути на його користь суму попередньої оплати, що як наслідок створило для відповідача обовязок повернути позивачу його майно у вигляді грошових коштів (суму попередньої оплати) в розмірі 1 500 000 грн.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України, за користування грошовими коштами боржник повинен сплачувати відсотки відповідно договору.

З матеріалів справи вбачається, що місцевий господарський суд задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення відсотків в сумі 1 474 200,00 грн. дійшов висновку щодо правомірності їх нарахування саме за пунктом 2.3 спірного договору купівлі-продажу №30/10.

Пунктом 2.3. Договору передбачено, що на суму отриманої попередньої оплати з моменту зарахування коштів на рахунок продавця та до переоформлення товару на покупця, продавцю нараховуються проценти за користування грошовими коштами із розрахунку 3,5% на місяць, як плата за користування грошовими коштами, з щомісячної сплатою відсотків.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що місцевий господарський суд невірно оцінив відносини, що виникли між позивачем та відповідачем, не врахував факту відсутності поставки товару та безпідставно стягнув нараховані відсотки за користування грошовими коштами саме на підставі п.2.3.Договору.

З огляду на той факт, що поставка товару не відбулась у встановлені договором строки (до 01.08.2013р.), колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню п.4.5 Договору, яким передбачено, що у разі відсутності поставки, продавець зобовязується сплатити покупцю відсотки із розрахунку 50% за безпідставне використання грошових коштів з моменту їх отримання до моменту їх повернення. В даному випадку п.2.3. Договору не застосовується, а відсотки перераховуються відповідно до умов вказаного пункту.

До того ж, колегія суддів звертає увагу, що пунктом 2.3 договору передбачено нарахування відсотків до моменту переоформлення товару на покупця. Тобто, з огляду на те, що правовідносини між сторонами за даним договором змінились у звязку з відмовою покупця від договору та, тим самим від поставки товару, кінцева дата нарахування цих відсотків взагалі не настане.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути відсотки за користування грошовими коштами в сумі 1 474 200 грн. саме на підставі п.2.3. Договору та в процесі розгляду справи в суді першої інстанції заяви про зміну підстав/предмету позову в порядку ст. 22 ГПК України не надавав.

Таким чином, оскільки вимоги щодо стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами на підставі п.4.5 Договору не були заявлені позивачем та, як наслідок, не розглядались в суді першої інстанції, апеляційний суд не надає їм оцінку.

Вимоги щодо стягнення відсотків в сумі 1 474 200 грн. на підставі п.2.3. Договору задоволенню не підлягають у звязку з безпідставністю заявлення з огляду на вищезазначені обставини.

Крім того, позивач під час звернення до суду із позовом просив стягнути інфляційні в сумі 699424, 18 грн. за період з 18.03.2014р. по 01.07.2015р.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Визначення грошового зобовязання закріплено в Законі України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом . Статтею 1 Закону передбачено, що грошове зобовязання це зобовязання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України.

Згідно з приписами ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому боржник зобовязаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобовязання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Частиною 5 вказаної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, з огляду на вищезазначені приписи діючого законодавства, зокрема, ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України, яка прямо передбачає можливість виникнення грошового зобовязання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до відповідача негативних наслідків, установлених ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат можливе лише з дати набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 05.12.2011р. по справі №3-125гс11.

Як вже зазначалось вище, рішенням господарського суду Запорізької області від 16.06.2014р. по справі №908/1465/14 позовні вимоги позивача до відповідача були задоволені, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес на користь КТ ОСОБА_8 і компанія Комиш-Зорянського елеватора заборгованість в розмірі 1 400 000,00 гривень за договором купівлі-продажу від 30.10.2012 р. № 30/10.

Враховуючи наведене, у відповідача виникло грошове зобовязання сплатити позивачу заборгованість в розмірі 1 400 000 грн. саме на підставі рішення господарського суду Запорізької області від 16.06.2014р. по справі №908/1465/14, яке набрало законної сили 30.06.2014р., оскільки згідно умов договору купівлі-продажу від 30.10.2012р. № 30/10 у відповідача перед позивачем грошового зобовязання не було, а після отримання претензії-вимоги від 23.01.2014р. виникло лише зобовязання повернути зворотньо майно (грошові кошти) позивача.

З огляду на те, що позивачем було заявлено до стягнення інфляційні за період з 18.03.2014р. по 01.07.2015р., а господарський суд не може виходити за межи періоду, що був визначений позивачем у позові, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних в сумі 699424, 18 грн., нарахованих за вказаний період, з підстав, зазначених вище.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оспорюваному судовому рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам справи, у звязку з чим рішення господарського суду Запорізької області від 10.08.2015 р. по справі №908/4292/15 підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника, враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес, смт. Приазовське Запорізької області на рішення господарського суду Запорізької області від 10.08.2015р. по справі № 908/4292/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 10.08.2015р. по справі № 908/4292/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Командитного товариства ОСОБА_7 і компанія Комиш-Зорянського елеватора, смт. Комиш-Зоря Запорізької області до Товариства з обмеженою відповідальністю Прогрес, смт. Приазовське Запорізької області про стягнення 1474200 грн. 00коп. відсотків та втрат від інфляції у сумі 699424 грн. 18 коп.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Е.В. Сгара

Судді: Н.В. Будко

ОСОБА_2