ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.09.2015 Справа №905/1603/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Кротінової О.В.

при секретарі судового засідання Хадієвій М.Ф., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ Донецької області, ,

до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Параллель-М ЛТД», м.Донецьк ,

про визнання договору недійсним, -

за участю уповноважених представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ Донецької області, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Параллель-М ЛТД», м.Донецьк, про визнання договору №07853/13ЛС від 15.11.2013р. як таким, що укладений з порушенням діючого законодавства.

В обґрунтування своїх вимог позивач стверджує про неузгодження суттєвих умов правочину, що у розумінні ст.181 Господарського кодексу України вказує на його не укладення (договір є таким, що не відбувся), а також зазначає, що договір, укладений представником юридичної особи без належних повноважень, і тому його таке укладення або з перевищенням повноважень може бути визнано таким, що укладений з порушенням діючого законодавства.

Разом із позовом позивачем суду представлено у копіях: свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь» серія А00 №608386; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №19735217 від 09.12.2014р. та виписка від 25.11.2014р.; першої та останньої сторінок статуту підприємства позивача; договір купівлі-продажу нафтопродуктів та надання послуг №07853/13-ЛС від 15.11.2013р. із додатком №1, протоколом розбіжностей та специфікаціями №5-№11 до нього; довіреність №17/60 від 24.11.2014р. на представника позивача.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує посиланням на ст.ст.11, 203, 509, 626, 628, 638, 651, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст.180, 181 Господарського суду України, ст.ст.1, 2, ч.1 ст.15, ст.ст.49, 82, 83 Господарського процесуального кодексу України, п.20.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості та підсудності справ господарським судам» №10 від 24.10.2011р.

17.09.2015р. відповідачем через канцелярію суду із супровідним листом №б/н від 14.09.2015р. надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №21000519 від 10.08.2015р. щодо підприємства та відзив на позовну заяву №707 від 11.09.2015р., відповідно до якого позовні вимоги не визнано у повному обсязі, зазначено про погодження суттєвих умов спірного договору, фактичне виконання цього правочину сторонами, наявність повноважень у ОСОБА_1 на підставі довіреності №84/1 від 22.04.2014р. на вчинення спірних дій, вказано на відсутність доказів невідповідності договору вимогам чинного законодавства України.

Разом із відзивом суду представлено у копіях: довіреність №84/1 від 22.04.2014р., довідка відділення ПАТ «ПУМБ» «РЦ в м.Запоріжжя» №ZAP-52/944 від 29.07.2015р. із додатком «Інформація щодо надходження коштів на рахунок ТОВ «Параллель-М ЛТД» від контрагента ПАТ «ЕМСС» за період з 15.11.2013р. по теперішній час», видаткові накладні №37435/2 від 31.12.2013р., №2371/2 від 31.01.2014р., №5635/2 від 28.02.2014р., №8962/2 від 31.03.2014р., №12355/2 від 30.04.2014р., №15729/2 від 31.05.2014р., №18816/2 від 30.06.2014р., №21736/2 від 31.07.2014р., №24229/2 від 31.08.2014р., №26398/2 від 30.09.2014р., №28497/2 від 31.10.2014р., №30487/2 від 30.11.2014р., №32394/2 від 31.12.2014р.

Документи долучено до матеріалів справи.

21.09.2015р. представник позивача через канцелярію суду надав клопотання №17/1229 від 18.09.2015р., у якому вказав про неможливість прибуття представника у судове засідання, призначене на 29.09.2015р., просив відкласти розгляд справи у межах строку, встановлених ст.69 Господарського процесуального кодексу України, також представив копію довіреності №17/55 від 12.11.2014р. на представника.

24.09.2015р. від відповідача надійшло клопотання №б/н від 21.09.2015р. про перенесення розгляду даної справи на більш пізніший строк.

Представник позивача у судове засідання 29.09.2015р. не зявився, витребувані документи не надав.

Представник відповідача у судове засідання 29.09.2015р. не зявився, витребувані документи надано.

Як зазначено в п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч.1 ст.77 ГПК України. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Так, враховуючи обєктивні обставини складної ситуації у державі, суть спору, належне забезпечення з боку суду можливості позивача та відповідача для реалізації своїх процесуальних прав, в тому числі шляхом направлення поштою (іншим належним засобом звязку) відповідних доказів до суду, за цих підстав суд дійшов висновку про можливість розглянути спір за наявними в справі матеріалами, у цьому судовому засіданні.

З огляду на таке, вищенаведені звернення позивача та відповідача залишені судом без задоволення.

Дослідив матеріали справи та оцінив подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.ст.33-34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона з допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, згідно із ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст.32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного рішення справи.

З огляду на приписи п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України саме на позивача покладається обовязок довести за допомогою належних у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів наявності підстав для задоволення позову.

Як було зазначено, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає про непогодження сторонами суттєвих умов договору, а саме строк оплати продукції, що свідчить про його невідповідність приписам ст.638 Цивільного кодексу України та ст.180 Господарського кодексу України, а отже у розумінні ч.8 ст.181 Господарського кодексу України такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся), окрім того вказує, що договір, укладений представником юридичної особи без належних повноважень на його укладення або з перевищенням повноважень може бути визнано таким, що укладений з порушенням діючого законодавства.

Оцінивши в сукупності представлені в обґрунтування заявлених позовних вимог докази та викладені обставини, господарський суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Способи волевиявлення та форми правочину врегульовані в ст.205 Цивільного кодексу України, за якою правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ст.207 Цивільного кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.2 ст.180 Господарського кодексу України, договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими, за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно ч.4 ст.180 Господарського кодексу України, умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Позивачем, у підтвердження викладених у позові доводів, представлено суду копію договору купівлі-продажу нафтопродуктів та надання послуг №07853/13-ЛС від 15.11.2013р..

Відповідно до предмету цього правочину, він направлений на врегулювання правовідносин стосовно поставки відповідного товару (паливо) між Товариством з обмеженою відповідальністю «Параллель-М ЛТД», що є Продавцем, та Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь», що є Покупцем.

Так, в силу статті 655 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України, пункту 1.1 договору, сторони погодили зобовязання відповідача передати у власність позивача, та зобовязання останнього прийняти і оплатити паливо (бензини автомобільні, паливо дизельне й газ) у строки та на умовах, встановлених даним договором, шляхом здійснення заправлення автомобіля(-ів) Покупця по паливних картках, протягом дії даного договору. Заправлення (передача палива) здійснюється на автозаправних станціях партнерів Продавця, а також на автозаправних станціях Продавця й супроводжуються видачею чека термінала предявникові паливної картки, тобто визначено предмет договору.

Оцінивши зміст зазначеного договору, суд дійшов висновку, що укладена угода за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.5 ст.180 Господарського кодексу України, ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Статтею 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За змістом ст.632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін та зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. При цьому, якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Розділом 2 договору №07853/13-ЛС від 15.11.2013р. обумовлено, що ціна, асортимент й кількість палива визначається (узгоджується) сторонами в момент заправлення, відповідно до діючої ціни на АЗС (ціна реалізації по безготівковому розрахунку). Загальною сумою договору є вартість палива, отриманого протягом дії договору й зазначена в накладних (актах) (п.2.1); форма розрахунків: безготівкове перерахування коштів на поточний рахунок Продавця відповідно до діючого законодавства або внесення готівки (п.2.4); вид розрахунків: готівковий й/або безготівковий. Оплата здійснюється в національній валюті України (п.2.5); Покупець здійснює оплату фактично вибраного палива за тиждень на підставі виставленого Продавцем рахунку. Рахунок повинен бути сплачений Покупцем не пізніше 30 календарних днів з дати його виставлення. У разі якщо день платежу збігається зі святковим або неробочим банківським днем, оплата здійснюється в наступний банківський день. Рахунок на оплату повинен бути отриманий Покупцем в обовязковому порядку. Рахунок для оплати може передаватися Покупцеві за допомогою факсу або електронної пошти й має силу оригіналу до фактичного його одержання Покупцем у Продавця. Остаточний розрахунок за паливо, отримане протягом звітного місяця, повинен бути здійснений не пізніше 30 календарних днів з дати, зазначеної у накладній, яку Продавець передає Покупцеві відповідно до п.2.2 даного договору. Не оплата повністю або частково, платежів, передбачених цим договором, є простроченням Покупцем (п.2.6).

Даний строк оплати поставленого товару кореспондується зі строком, обумовленим у специфікаціях до договору.

Відтак, умова щодо строків оплати товару погоджена сторонами у належній та допустимий спосіб.

Умови поставки передбачено сторонами у розділі 1 договору, п.п.3.1 3.6 договору визначено вимоги до якості продукції; п.п.4.1-4.3 договору встановлено умови конфіденційності.

Окрім того, розділом 5 обумовлено термін дії договору й порядок його розірвання, розділом 6 визначено форс-мажор, розділ 7 та 8 договору містить додаткові умови та юридичні адреси сторін, банківські реквізити т.ін.

Частиною 7 ст.180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що термін дії спірного правочину з дати його підписання й по 31.12.2014р. включно, а також до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань за цим договором.

Таким чином, дослідивши зміст оспорюваного правочину, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу нафтопродуктів та надання послуг №07853/13-ЛС від 15.11.2013р. містить суттєві умови.

Договір №07853/13-ЛС від 15.11.2013р. підписано обома сторонами та скріплено їх печатками.

Стосовно дійсності підпису та факту підписання договору, повноважень на вчинення цих дій зауважень не надано.

Позивач, у поданому суду позові зазначає, що специфікації до договору підписані представником юридичної особи з боку відповідача без належних повноважень на його укладення або з перевищенням повноважень, з огляду на що договір може бути визнано таким, що укладений з порушенням діючого законодавства.

Проте, дані твердження спростовуються наявною у справі копією довіреності №84/1 від 22.04.2014р., відповідно якої ОСОБА_1 делеговано право підпису від імені відповідача, у тому числі специфікацій, а цією особою таке право реалізовано, що не суперечить приписам чинного законодавства.

Доказів протилежного, у розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України не надано.

До того ж, є наявною у матеріалах справи довідка відділення ПАТ «ПУМБ» «РЦ в м.Запоріжжя» №ZAP-52/944 від 29.07.2015р. із додатком «Інформація щодо надходження коштів на рахунок ТОВ «Параллель-М ЛТД» від контрагента ПАТ «ЕМСС» за період з 15.11.2013р. по теперішній час», яка свідчать про вчинення дій направлених на виконання укладеного між сторонами правочину з боку позивача.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, суд не вбачає наявними підстави вважати оспорюваний договір поставки укладеним в супереч приписів ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України, таким, що суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не доведено відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будьякої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; недодержання форми, встановленої законом, для такого виду договорів.

Господарський суд зазначає, що недосягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору тягне за собою настання правових наслідків, визначених положеннями п.8 ст.181 Господарського кодексу України, у вигляді неукладеності договору, що є встановленням факту, який має юридичне значення, та може встановлюватись господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне, його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Наведені обставини не можуть бути підставою визнання такого договору недійсним, так як неукладений договір не створює для сторін жодних прав та обовязків.

Крім того, визначення договору як неукладеного (такого, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання цього договору сторонами.

Одночасно слід зазначити, що статтями 16 Цивільного кодексу України та 20 Господарського кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Право на захист розглядається як субєктивне цивільне право, яке виникає у особи в разі порушення належних їй цивільних прав та інтересів, невизнання цього права або оспорювання цивільного права.

Відповідно до ст.2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами осіб, які звертаються до нього за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, а право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав мають особи, встановлені ст.1 Господарського процесуального кодексу України.

Законодавством України не передбачений такий спосіб захисту прав та інтересів позивача, як визнання договору таким, що укладений з порушенням діючого законодавства.

Встановлення того, що договір не відповідає нормам законодавства можливо під час розгляду спору про виконання договору та/чи про визнання договору недійсним.

Судові витрати розподіляються відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України та покладаються на позивача у повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст.1, 4-2, 4-3, 22, 32-38, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ Донецької області, до відповідача, до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Параллель-М ЛТД», м.Донецьк, про визнання договору №07853/13ЛС від 15.11.2013р. як таким, що укладений з порушенням діючого законодавства, відмовити.

2. У судовому засіданні 29.09.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

3. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його оголошення. Зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.ст.84, 85 Господарського процесуального кодексу України.

6. Повний текст рішення складено та підписано 30.09.2015р.

Суддя О.В. Кротінова