РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2015 р. Справа № 918/366/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі:

Головуючий суддя Савченко Г.І.

суддя Демидюк О.О. ,

суддя Павлюк І. Ю.

при секретарі судового засідання Полюхович О.В.

за участю прокурора - Грицак А.В. (посв. №015499 від 01.03.2013 р.)

за участю представників сторін:

позивача - Міщанюк О.А. (дов. № 51 від 26.08.2015 р.)

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Рівненської області від 09.06.2015 р. у справі № 918/366/15 (суддя Гудзенко Я.О. )

за позовом Дубенського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Дубенської міської ради Рівненської області

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про зобов'язання повернути земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 09.06.2015р., з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30.06.2015 р., у справі №918/366/15 задоволено позов Дубенського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Дубенської міської ради Рівненської області до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про зобов'язання повернути земельну ділянку. Фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 зобов'язано повернути Дубенській міській раді Рівненської області, за актом приймання-передачі, земельну ділянку, отриману у користування за договором оренди землі від 19.04.2010 року, площею 0,0020 га в АДРЕСА_1, кадастровий номер ділянки - НОМЕР_1. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в дохід державного бюджету України 1218 грн. судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вважає, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення, були порушені норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначає про порушення місцевим господарським судом приписів ст. 79 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Дубенський міжрайонний прокурор заперечує її доводи, вважає оскаржене рішення законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Спростовуючи доводи апелянта, прокурор вказує, що термін дії договору оренди закінчився 01.07.2010 року, а відповідач не вжив передбачених законом заходів для продовження строку дії договору, а тому втратив своє переважне право на його продовження.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач Дубенська міська рада заперечує її доводи, вважає оскаржене рішення законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Спростовуючи доводи апелянта, позивач вказує, що строк дії договору оренди закінчився, договір на новий строк не поновлювався, а тому відповідач продовжує користуватись земельною ділянкою без належної правової підстави.

В судових засіданнях Рівненського апеляційного господарського суду відповідач підтримала доводи апеляційної скарги з підстав, наведених у скарзі. Просить апеляційну скаргу задоволити, а оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Прокурор та представник позивача заперечили доводи апеляційної скарги з підстав, наведених у відзивах, вважають оскаржене рішення законним та обґрунтованим, а тому просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дубенський міжрайонний прокурор звернувся в господарський суд Рівненської області в інтересах держави в особі Дубенської міської ради Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зобов'язання повернути земельну ділянку (а.с. 2-6).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначає, що термін дії договору оренди землі від 19.04.2010 р., укладеного між Дубенською міською радою та ОСОБА_2, закінчився 01.07.2010 р. ОСОБА_2, всупереч приписам ст. 34 Закону України "Про оренду землі", не звільнила земельну ділянку після закінчення договору оренди та не передала її Дубенській міській раді шляхом підписання відповідного акту приймання-передачі. Використання відповідачем земельної ділянки підтверджується інформацією Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції №1827/182-11 від 26.03.2015 про те, що ОСОБА_2 упродовж 2010-2015 років сплачує орендну плату за договором.

При цьому прокурор посилається на приписи ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, відповідно до яких власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Таким чином, з позовної заяви вбачається, що підставою позову є закінчення строку дії (припинення) договору оренди земельної ділянки.

Судова колегія погоджується із сторонами, що спір підлягає вирішенню в господарському суді, оскільки з умов договору оренди землі від 19.04.2010 року, листа Дубенської міської ради від 03.09.2014 року № 3302/05-02-18/114, рішення Дубенської міської ради від 26.02.2010 року № 2544 та листа Головного управління ДФС у Рівненській області від 26.03.2015 року № 1827/182-11 вбачається, що земельна ділянка була надана відповідачу як суб'єкту підприємницької діяльності для обслуговування торгівельного павільйону (кіоску) і останній протягом 2010-2015 років сплачував орендну плату за користування ділянкою як підприємець (а.с. 9, 13-15). Орендар (відповідач) є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 57-58) та Свідоцтвом платника єдиного податку (а.с. 149).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дубенської міської ради №2544 від 26 лютого 2010 року надано ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0020 га для обслуговування торгівельного павільйону в АДРЕСА_1 в оренду строком до 01.07.2010 року (а.с. 13).

19 квітня 2010 року між Дубенською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) підписано договір оренди землі (далі - договір) (а.с. 9-10).

Відповідно до п. 1 договору орендодавець надав орендарю в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення для обслуговування торгівельного павільйону.

19.04.2010 року орендодавець передав, а орендар прийняв у використання надану за договором земельну ділянку, про що складено відповідний Акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с. 12).

Судовою колегією встановлено, що на спірній земельній ділянці знаходиться металевий кіоск як мала архітектурна форма (споруда некапітального типу), що підтверджується договором купівлі продажу від 15.04.2003 (а.с. 148), наданими сторонами фотознімками (а.с. 146, 168-170).

В подальшому рішенням Дубенської ради від 18.12.2014 року відповідачу відмовлено у поновленні договору оренди земельної ділянки, рекомендовано її звільнити до 01.03.2015 року (а.с. 14). Листами від 21.03.2012 року № 1128/05-02-23/12, від 03.09.2014 року № 3302/05-02-18/14 позивачем повідомлено відповідача про необхідність звільнити земельну ділянку у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди (а.с. 17, 42). При цьому, з листа Дубенської міської ради від 03.04.2015 року № 1476/05-02-29/15 вбачається, що за період з 01.07.2010 року до листопада 2014 року відповідач із зверненням до позивача щодо поновлення договору оренди земельної ділянки не звертався (а.с. 19-20).

Разом з тим, із спірного договору оренди землі вбачається, що його не було зареєстровано в Дубенському районному відділі Рівненської регіональної філії підприємства "Центр державного земельного кадастру".

Частиною 3 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Відповідно до ст.ст. 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на момент укладення договору) договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація проводиться у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

За змістом ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на момент укладення договору) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" розґяснено, що згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Відповідно до п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь - якому разі не вважається укладеним.

Таким чином, при недотриманні вимоги стосовно реєстрації правочину, у тих випадках, коли така реєстрація визнана законом обов'язковою, такий правочин вважається неукладеним, а отже не має юридичної сили і не може породжувати для його суб'єктів бажаного правового результату і відповідних прав. Такої ж правової позиції дотримується Вищий господарський суд України (постанова ВГСУ від 18.04.2012 р. у справі №8/135/2011/5003).

Як вбачається з матеріалів справи, передача спірної земельної ділянки від орендодавця до орендаря відбулася на підставі акту приймання-передачі земельної ділянки.

У разі передчасної передачі майна на виконання юридично неукладеного договору право на це майно у набувача (орендаря) не виникає і власник може витребувати його в порядку, встановленому гл. 83 ЦК України (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Оскільки договір оренди землі від 18.04.2010 р. не є укладеним, відповідач користується спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави. Спірні правовідносини регулюються статтями 1212-1213 ЦК України, відповідно до яких набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Такою ж є правова позиція Верховного Суду України (Рішення колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 8 грудня 2010 р.)

Відповідно до п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України 318 від 26.12.2011 р. " Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Приписи частини четвертої статті 22 ГПК не застосовуються під час розгляду справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що предмет та підстава позову - це його складові, які визначають зміст позову.

Предметом позову, як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, є спосіб захисту цього права чи інтересу.

Підстави позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову входять лише юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів спірного матеріального правовідношення. Тобто, підставою позову є фактичні обставини, що підтверджують правомірність заявлених позовних вимог.

При цьому, колегія суддів враховує, що підставами позову, які суд не може змінити за власною ініціативою, є не саме по собі посилання на певну норму закону, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор помилково у якості підстави заявленого позову вказав факт закінчення терміну дії договору оренди землі від 19.04.2010 р., укладеного між Дубенською міською радою та ОСОБА_2, пославшись на приписи ст. 34 Закону України "Про оренду землі" та ст. 152 Земельного кодексу України, оскільки не може бути припиненим договір, який не було укладено.

Доводи позивача та прокурора про те, що стан кіоску непридатний для провадження торгівлі (а.с. 45) не приймаються до уваги судом, оскільки така обставина не може бути підставою для заявлення позову в розумінні ст. 34 Закону України "Про оренду землі".

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено апеляційним господарським судом позивач до господарського суду першої інстанції із заявою про зміну підстав позову не звертався.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку про неможливість задоволення позовних вимог із заявлених прокурором підстав.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника про порушення місцевим господарським судом приписів ст 79 ГПК України як такі, що не відповідають обставинам справи.

Отже, висновки, викладені в оскарженому рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи. При цьому місцевим господарським судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Зокрема, місцевий господарський суд, встановивши, що договір оренди земельної ділянки не зареєстровано у встановленому законом порядку, дійшов хибного висновку про припинення договору у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено, та про відсутність його поновлення у подальшому.

Також, місцевим господарським судом помилково застосовано до спірних правовідносин приписи ст. 33, 34 Закону України "Про оренду землі".

За таких обставин вбачаються підстави, визначені ст. 104 ГПК України, для скасування рішення місцевого господарського суду.

Керуючись ст.ст. 99,101,103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Рівненської області від 09.06.2015 р. у справі № 918/366/15 задоволити.

Рішення господарського суду Рівненської області від 09.06.2015 р. у справі № 918/366/15 скасувати.

Прийняти нове рішення. В позові відмовити.

2. Матеріали справи №918/366/15 повернути до господарського суду Рівненської області.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Павлюк І. Ю.