РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015Справа №910/18319/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Блейд Н"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Ферреро Україна"

про визнання правочину щодо одностороннього розірвання договору дистрибуції № UA-DA000203 від 01.09.2014р. недійсним

Представники сторін:

від позивача: Іванов І.А. - представник за довіреністю № б/н від 29.07.2015 року;

від відповідача: Римар С.Ю. - представник за довіреністю б/н від 24.07.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Блейд Н" до товариства з обмеженою відповідальністю "Ферреро Україна" про визнання правочину щодо одностороннього розірвання договору дистрибуції № UA-DA000203 від 01.09.2014р. недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.09.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Ферреро Україна" (яка іменується - Компанія) та товариством з обмеженою відповідальністю "Блейд Н" (яка іменується - Дистриб'ютор) укладено договір дистрибуції № UA-DA000203.

Відповідно до п. 1.1. договору компанія зобов'язується поставити дистриб'ютору, а дистриб'ютор зобов'язується оплатити, прийняти товари, які є власністю компанії, та виконувати інші обов'язки, передбачені цим договором.

22.01.2015 року відповідач звернувся листом № 1317-01 до позивача яким повідомив останнього про розірвання договору дистрибуції № UA-DA000203 від 01.09.2014 року з 01.02.2015 року.

Причиною одностороннього розірвання договору названо те, що дистриб'ютор у період з 01.09.2014 року по 28.12.2014 року порушив умови п. 2.2.15 договору.

Згідно п. 2.2.15 договору дистриб'ютор зобов'язується дотримуватись правила щодо наявності на складі дистриб'ютора на момент розміщення замовлення товарного запасу в обсязі не менше 3-х (трьох) тижнів запланованого обсягу продажу по кожній асортиментній позиції (SKU), за виключенням сезонного асортименту.

Позивачем вказується, що 19.01.2015 року між сторонами підписано акт про надання маркетингових послуг та нарахування винагороди, за яким за звітний період з 01.09.2014 року по 28.12.2014 року дистриб'ютору нараховані мотиваційні виплати у вигляді бонусу за виконання планів продаж за звітний період.

Також, відповідно до узгодженого плану продаж у період першої сесії 2014 року (вересень, жовтень, листопад, грудень) становить 146,73 центнерів. Відповідно до даних інвентаризації позивача, яка проходить щомісячно, станом на 26.09.2014 року на складі дистриб'ютора знаходитись товари відповідача загальною вагою 62,08744 центнерів, на 30.10.2014 року - 65,41014 центнерів, на 27.11.2014 - 81,543844 центнерів, на 25.12.2014 - 87,275008 центнерів.

Не погоджуючись з односторонньою відмовою позивач направив відповідачеві лист № 27 від 10.02.2015 року з проханням пояснити правомірність договору з урахуванням доводів позивача. Однак, листом від 24.02.2015 року за № 1340-02 відповідач ще раз зазначив про одностороннє розірвання договору.

Враховуючи викладене вище, позивач вважає, що одностороннє розірвання договору є неправомірним, оскільки ним виконувались всі умови договору, зокрема п. 2.2.15. та просить визнати недійсним правочин, вчинений відповідачем щодо одностороннього розірвання договору дистрибуції № UA-DA000203 від 01.09.2014р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 20.07.2015 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 07.09.2015 року.

31.08.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву.

04.09.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі.

У судове засідання 07.09.2015 року з'явились представники сторін.

Представник відповідача подав клопотання про надання додаткових пояснень та доказів.

У судовому засіданні 07.09.2015 року оголошена перерва до 15.09.2015 року.

У судове засідання 15.09.2015 року з'явились представники сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представника третьої особи заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

01.09.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Ферреро Україна" (яка іменується - Компанія) та товариством з обмеженою відповідальністю "Блейд Н" (яка іменується - Дистриб'ютор) укладено договір дистрибуції № UA-DA000203 з додатками.

Відповідно до п. 1.1. договору компанія зобов'язується поставити дистриб'ютору, а дистриб'ютор зобов'язується оплатити, прийняти товари, які є власністю компанії, та виконувати інші обов'язки, передбачені цим договором.

22.01.2015 року відповідач звернувся листом № 1317-01 до позивача яким повідомив останнього про розірвання договору дистрибуції № UA-DA000203 від 01.09.2014 року з 01.02.2015 року. Причиною одностороннього розірвання договору є те, що дистриб'ютор у період з 01.09.2014 року по 28.12.2014 року порушив умови п. 2.2.15 договору.

Згідно п. 2.2.15 договору дистриб'ютор зобов'язується дотримуватись правила щодо наявності на складі дистриб'ютора на момент розміщення замовлення товарного запасу в обсязі не менше 3-х (трьох) тижнів запланованого обсягу продажу по кожній асортиментній позиції (SKU), за виключенням сезонного асортименту.

В обґрунтування вимоги про те, що правочин щодо одностороннього розірвання договору дистрибуції № UA-DA000203 від 01.09.2014р. підлягає визнанню недійсним позивач зазначив, що:

- 19.01.2015 року між сторонами підписано акт про надання маркетингових послуг та нарахування винагороди, за яким за звітний період з 01.09.2014 року по 28.12.2014 року дистриб'ютору нараховані мотиваційні виплати у вигляді бонусу за виконання планів продаж за звітний період.

- також, відповідно до узгодженого плану продажу (додаток № 8 до договору) у період першої сесії 2014 року (вересень, жовтень, листопад, грудень) становить 146,73 центнерів. При цьому за вересень 2014 року загальний об'єм продажу становить 36,19 центнерів, за жовтень - 36,37 центнерів, за листопад - 36,48 центнерів та за грудень - 37,71 центнерів. В матеріалах справи також наявні видаткові накладні за вересень-грудень 2014 року, які підтверджують факт поставки товару відповідачем позивачеві .

- відповідно до даних інвентаризації позивача, яка проходить щомісячно згідно наказу № 4 по підприємству від 02.01.2014 року, станом на 26.09.2014 року на складі дистриб'ютора знаходитись товари відповідача загальною вагою 62,08744 центнерів (інвентаризаційний опис від 26.09.2014 року), на 30.10.2014 року - 65,41014 центнерів (інвентаризаційний опис від 30.10.2014 року), на 27.11.2014 - 81,543844 центнерів (інвентаризаційний опис від 27.11.2014 року), на 25.12.2014 - 87,275008 центнерів (інвентаризаційний опис від 25.12.2014 року).

Не погоджуючись з односторонньою відмовою позивач направив відповідачеві лист № 27 від 10.02.2015 року з проханням пояснити правомірність договору з урахуванням доводів позивача. Однак, листом від 24.02.2015 року за № 1340-02 відповідач ще раз зазначив про одностороннє розірвання договору.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 2.3. договору у разі порушення дистриб'ютором п.п. 2.2.1-2.2.15 цього договору компанія має право негайно в односторонньому порядку розірвати договір шляхом надіслання письмового повідомлення на адресу дистриб'ютора.

Також ст. 18 договору передбачено, що компанія має право у будь-який час розірвати договір шляхом направлення дистриб'ютору письмового повідомлення у наступних випадках: якщо на думку компанії дистриб'ютор не відповідає вимогам компанії; дистриб'ютор порушить будь-яке із зобов'язань, які були прийняті ним за даним договором; порушення не були усунені за час, визначений у письмовому повідомленні-попередженні.

Як встановлено судом, сторони в договорі погодили розірвання договору в односторонньому порядку.

Згідно з ч. 1 статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Матеріалами справи підтверджується, та позивачем не заперечується отримання письмового повідомлення, в порядку встановленому п. 2.3. та ст. 18 договору, щодо розірвання договору.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 1.2. договору загальний асортимент та перелік товарів, що поставлятимуться за цим договором, визначається та встановлюється у прайс-листі компанії, що є додатком № 7 та становить невід'ємну частину договору. По кожній поставці кількість та асортимент товарів визначається сторонами у видаткових накладних, що складають невід'ємну частину договору.

Відповідно до п. 2.2.3. договору встановлено обов'язок позивача мати у наявності на своєму складі та реалізовувати третім особам повний (100%) асортимент товарів, що зазначений у прайс-листі.

П. 2.4. договору встановлено обов'язок позивача щодня надавати компанії інформацію щодо продажу товару та залишку товару на складі по кожній асортиментній позиції (SKU) у кількісному та грошовому вимірі та щотижня надавати компанії інформацію щодо прогнозування продажів товарів на наступні 4 тижні та інформацію щодо кінцевих строків реалізації товарів, що знаходяться на його складах.

Дійсно, додатком № 8 до договору узгоджено план продажу у період першої сесії 2014 року. Однак, виконання вказаного плану та отримання мотиваційних виплат у вигляді бонусу за звітний період з 01.09.2014 року по 28.12.2014 року не доводить виконання позивачем п. 2.2.15 договору.

Видаткові накладні лише підтверджують факт отримання товару позивачем. Дані інвентаризації позивача та інвентаризаційні описи складені самим позивачем.

Відповідно до п. 17.1.1. договору встановлено, що задля надання інформації, зазначеної в п. 2.2.4. договору дистриб'ютор зобов'язаний встановити систему «ОПТИМУМ», запропоновану компанією, та забезпечити безперебійність роботи системи, коректність даних у цій системі та своєчасність їх надходження у відповідності до додатку № 6, що є невід'ємною частиною договору.

П. 17.1.2. договору передбачено обов'язок позивача надавати компанії щотижневі та щомісячні звіти з продажу та запасів товару.

Таким чином, як вбачається з умов договору, сторони домовились про вид інформування та відображення залишків через систему «ОПТИМУМ». Дані цієї системи синхронізуються з обліковою системою дистриб'ютора. Листом за вих. № 02/01/105 від 31.08.2015 року ТОВ «СГ Україна» повідомило, що передало у власність відповідача ліцензії програмних комплексів «Оптимум +» та «Оптимум DP» та надало послуги з впровадження програми на програмно-апаратних засобах замовника (відповідача) та дистриб'юторів замовника. Вказана програма була впроваджена в тому числі і у позивача. Вказана програма передбачає коректна передача отриманих/введених даних (залишки, продажі, дебіторська заборгованість), можливість використання всіх даних які надходять від дистриб'ютора для формування звітів на сервері. При реплікації із мережі дистриб'юторів у головний офіс передається, серед іншого, наступна інформація: склади дистриб'юторів та залишки по ним; дані по документам продажів; дані по документам оплат; дані по документам замовлень. Дані синхронізуються з обліковою системою дистриб'ютора. При внесенні даних дистриб'ютор має право протягом 10 днів після закінчення звітного місяця вносити корективи в дані, завантажені програмою. При цьому, головний офіс (відповідач) не має доступу для внесення чи зміни даних.

Факт впровадження даної програми «ОПТИМУМ» позивачем не заперечується. Таким чином, позивачем не надано належних доказів, зокрема даних обліку системи «ОПТИМУМ», використання якої узгоджено сторонами.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази недійсності правочину щодо одностороннього розірвання договору дистрибуції № UA-DA000203 від 01.09.2014р.

Оскільки, підстави для визнання правочину щодо одностороннього розірвання договору дистрибуції № UA-DA000203 від 01.09.2014р. недійсним відсутні, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 02.10.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий