ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2015 р. Справа № 911/3563/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор";

до Приватного підприємства "Автомагістраль";

про стягнення 109137,39 грн.

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників:

від позивача: Черкасов Д.О. (довіреність № 09/15 від 15.12.2014 року);

від відповідача: Корзаченко В.М. (довіреність б/н від 23.04.2015 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор" до Приватного підприємства "Автомагістраль" про стягнення 109137,39 грн., з яких: 103018,94 грн. інфляційних та 6118,45 грн. 3 % річних, які виникли у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання за Договором № 11 від 05.10.2011 року на виконання робіт з будівництва автомобільної дороги від вулиці Генерала Наумова (житловий масив Ново-Біличі, м. Київ) до житлового масиву Романівка (м. Ірпінь), що суміщається з автомобільною дорогою загального користування Р-30 під'їзд до м. Ірпеня, яке встановлено рішенням Господарського суду Київської області від 12.05.2014 року у справі № 911/920/14, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2014 року.

Провадження у справі № 911/3563/15 порушено ухвалою від 18.09.2015 року та призначено справу до розгляду на 08.09.2015 року.

03.09.2015 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

03.09.2015 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, яким останній проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві.

В судове засідання, яке відбулось 08.09.2015 року представник відповідача не з'явився. Розгляд справи відкладався до 24.09.2015 року.

В судовому засіданні, яке відбулось 24.09.2015 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій повідомив суд про зарахування зустрічних вимог між позивачем і відповідачем 01.07.2015 року, у зв'язку з чим, просив, на підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, зменшити заявлену до стягнення суму 3 % річних на 5512,77 грн., решту позовних вимог залишити без змін.

Відповідач в судовому засіданні 24.09.2015 року підтримав відзив поданий 03.09.2015 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані ними докази та пояснення, суд

встановив:

05.10.2011 року між Відкритим акціонерним товариством "Уманьавтодор" (правонаступник - Публічне акціонерне товариство "Уманьавтодор", позивач, генпідрядник) та Приватним підприємством "Автомагістраль" (відповідач, субпідрядник) було укладено Договір № 11 на виконання робіт з будівництва автомобільної дороги від вулиці Генерала Наумова (житловий масив Ново-Біличі, м. Київ) до житлового масиву Романівка (м. Ірпінь), що суміщається з автомобільною дорогою загального користування Р-30 під'їзд до м. Ірпеня (далі- Договір), згідно якого субпідрядник зобов'язувався виконати роботи, а генпідрядник - прийняти і оплатити такі роботи.

На виконання умов Договору ПП "Автомагістраль" було виконано, а ПАТ "Уманьавтодор" було прийнято роботи на загальну суму 18426036,26 грн., що підтверджується довідками про вартість виконаних підрядних робіт форми № КБ-3, у тому числі - за грудень 2011 року на суму 17854720,54 грн. та за грудень 2012 року на суму 571315,72 грн., які підписані в двосторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплені печатками, однак ПАТ "Уманьавтодор" було частково оплачено вартість виконаних ПП "Автомагістраль" робіт в сумі 14050898,25 грн.

Питання стягнення заборгованості за вищенаведеним зобов'язанням розглядалось в матеріалах справи Господарського суду Черкаської області № 925/72/13-г і рішенням суду від 12.03.2013 року позовні вимоги були задоволені в повному обсязі.

Водночас, як слідує з матеріалів справи, при перерахуванні позивачем коштів на рахунок відповідача за виконані роботи ПАТ "Уманьавтодор" не було утримано 1% за надання генпідрядником (ПАТ "Уманьавтодор") послуг з вартості виконаних субпідрядником (ПП "Автомагістраль") робіт (п. 4.7 Договору).

У зв'язку з чим, ПАТ "Уманьавтодор" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом, в якому просило суд стягнути з ПП "Автомагістраль" 184260,34 грн. 1% вартості виконаних субпідрядником робіт, оплачених генпідрядником за спірним Договором.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.05.2014 року у справі № 911/920/14, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2014 року, присуджено до стягнення з ПП "Автомагістраль" на користь ПАТ "Уманьавтодор" 184260,34 грн. 1% з вартості виконаних субпідрядником робіт.

Таким чином, після набрання зазначеним рішенням законної сили, відповідач був зобов'язаний виконати встановлене в судовому рішенні грошове зобов'язання.

Однак, як стверджує позивач, відповідачем встановлена судовим рішення у справі № 911/920/14 заборгованість не сплачена, у зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 5512,67 грн. 3% річних та 103018,94 грн. інфляційних за період з 03.07.2014 року по 01.07.2015 року на суму боргу присуджену до стягнення судовим рішенням № 911/920/14 з моменту набрання рішенням суду законної сили (згідно уточнених позовних вимог).

Згідно ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідач надіслав відзив на позов, в якому проти позову заперечує та зазначає, що 01.07.2015 року рішення Господарського суду Київської області від 12.05.2014 року у справі № 911/920/14 виконане в повному обсязі шляхом взаємного погашення зустрічних однорідних вимог шляхом звернення сторони (з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України, на підтвердження чого додав заяву ПП "Автомагістраль" про зарахування зустрічних вимог № 511 від 01.07.2015 року та крім того додав заяву позивача № 1208 від 27.10.2014 року адресовану ВДВС Вишгородського району Київської області про відмову від стягнення сум присуджених до стягнення рішенням суду від 12.05.2014 року у справі № 911/920/14 та повернення виконавчого документа стягувачеві, що на думку відповідача, звільняє його від сплати 3 % річних та інфляційних нарахованих на рішення суду від 12.05.2014 року у справі № 911/920/14.

Позивачем в судовому засіданні 24.09.2015 року підтверджено і надано докази зарахування зустрічних однорідних вимог 01.07.2015 року.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Як передбачено п. 22 Листа Вищого господарського суду від 12.03.2009 року № 01-08/163 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням, зокрема, зустрічних однорідних вимог; таке зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Аналогічне викладено в ч. 3 ст. 203 ГК України.

Припинення зобов'язання зарахуванням означає відсутність предмета спору за умови, якщо між сторонами не залишилися спірних (неврегульованих) питань; наприклад, якщо позивач заперечує існування своєї заборгованості перед відповідачем, у господарського суду немає підстав для висновку про відсутність предмета спору.

З огляду на наведені обставини, суд вважає заборгованість в сумі 184260,34 грн., згідно рішення Господарського суду Київської області від 12.05.2014 року у справі № 911/920/14, погашеною 01.07.2015 року внаслідок зарахування зустрічних вимог.

Однак, суд не приймає заперечення відповідача щодо того, що відмова позивача від стягнення сум присуджених до стягнення рішенням суду від 12.05.2014 року у справі № 911/920/14 на підставі заяви позивача № 1208 від 27.10.2014 року адресованій ВДВС Вишгородського району Київської області, звільняє його від сплати 3 % річних та інфляційних, нарахованих на встановлену рішенням суду від 12.05.2014 року у справі № 911/920/14 заборгованість у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання за Договором, оскільки відмова стягувача від примусового виконання судового рішення не скасовує чинності відповідного судового рішення та не спростовує обов'язку боржника щодо виконання зобов'язання. Крім того, повернення виконавчого документа у зв'язку з закінченням виконавчого провадження не перешкоджало боржнику сплатити суму боргу (в тому числі присуджену за судовим рішенням) безпосередньо кредитору (стягувачу). Таким чином, має місце прострочення щодо сплати відповідачем 184260,34 грн. боргу, яка також встановлена і була присуджена до стягнення за судовим рішенням, що відповідно, є підставою для застосування до боржника відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Відповідно, прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

У разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 Цивільного кодексу України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 року, зокрема в пунктах 5.4, 7.1.

Оскільки рішення суду від 12.05.2014 року у справі № 911/920/14 набрало законної сили 02.07.2014 року (згідно постанови апеляційної інстанції), а зарахування зустрічних зобов'язань відбулось 01.07.2015 року, позивач має право на нарахування 3% річних та інфляційних за період прострочення виконання.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач в позові просить стягнути з відповідача 5512,67 грн. 3% річних та 103018,94 грн. інфляційних за період з 03.07.2014 року по 01.07.2015 року (згідно уточнених позовних вимог) нарахованих на суму боргу згідно рішення суду - 184260,34 грн., однак, оскільки рішення суду щодо стягнення 184260,34 грн. набрало законної сили 02.07.2014 року (згідно постанови апеляційної інстанції) і виконане 01.07.2015 року шляхом зарахування зустрічних вимог, нарахування 3% річних та інфляційних повинні проводитись з 03.07.2014 року по 30.06.2015 року, а не по 01.07.2015 року як заявлено позивачем.

За розрахунком суду з відповідача підлягає стягненню 5497,52 грн. 3% річних. Що до інфляційних, то за розрахунком суду нараховано більшу суму інфляційних, ніж заявлено в позові, однак суд не може виходити за межі позовних вимог, тому судом задоволено позовні вимоги про стягнення інфляційних в межах заявлених позовних вимог в сумі 103018,94 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги (уточнені) підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача 5497,52 грн. 3% річних та 103018,94 грн. інфляційних. В решті позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України відшкодування судових витрат покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (уточненим).

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Автомагістраль" (07351, Київська обл., Вишгородський район, с. Синяк, вул. Леніна, 68, код 31481658) на користь Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор" (21021, Вінницька обл., м. Вінниця, вул. 600 річчя, буд. 17, код 14196857) 5497 грн. (п'ять тисяч чотириста дев'яносто сім гривень) 52 коп. 3% річних та 103018 грн. (сто три тисячі вісімнадцять гривень) 94 коп. інфляційних та 2170 грн. (дві тисячі сто сімдесят гривень) 33 коп. судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення: 30.09.2015 р.

Суддя Т.П. Карпечкін