ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2015 р.Справа № 923/1488/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді: Ліпчанської Н.В.,

суддів: Головея В.М., Лисенко В.А.

При секретарі судового засідання Молодові В.С.

від позивача: Міхай-Седова Ю.С. за довіреністю №1634/13 від 20.11.2013р.,

представники відповідачів у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце його проведення повідомлені належним чином.

Розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

на ухвалу господарського суду Херсонської області від 27.08.2015р. в порядку п.1 ч.1 ст. 62 ГПК України

по справі № 923/1488/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", м.Київ;

до відповідачів:

1. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Нова Каховка Херсонської області смт. Дніпряни;

2. ОСОБА_4, м. Нова Каховка Херсонської області;

про визнання договорів недійсними.

ВСТАНОВИВ:

26 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" звернулось до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договорів поруки недійсними.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 27.08.2015р. у прийнятті вказаної позовної заяви відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст. 62 ГПК України.

Ухвала мотивована тим, що позов заявлено до фізичної особи ОСОБА_4, яка не може бути стороною в господарському процесі, а, відтак, вказана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою суду ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу місцевого господарського суду від 27.08.2015р. по справі №923/1488/15 скасувати, а матеріали справи направити до господарського суду Херсонської області для порушення провадження та розгляду справи по суті.

Свої вимоги, скаржник обґрунтовує тим, що місцевим господарським судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначив, зокрема, що відповідно до п.7 ч.1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Представник позивача у судовому засіданні 01.10.2015р. підтримав позицію, викладену в апеляційній скарзі.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду скарги. Клопотань про відкладення розгляду скарги до суду не надійшло, про причини свого нез'явлення сторони суд не повідомили.

Враховуючи вказані обставини, а також передбачений ст. 102 ГПК України скорочений строк розгляду апеляційних скарг на ухвали суду першої інстанції апеляційний господарський суд прийняв рішення про розгляд справи за їх відсутністю.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення апелянта, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу господарського суду - скасувати, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

В ч.1 ст.4 та ч.1 ст.4-1 ГПК України йдеться про те, що господарські суди вирішують господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Положеннями ст. 12 ГПК України чітко визначено перелік справ, які підвідомчі господарським судам.

Під терміном "підвідомчість" у п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011р. N10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" розуміється визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

З огляду на приписи ч.3 ст.22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги ст.ст. 1, 4-1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст.1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер. У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України (п.п. 2, 3 вищевказаної Постанови).

Дійсно, відповідно до ч.3 ст.21 ГПК України відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Однак, відмовляючи у прийнятті позовної заяви Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" з підстав наявності у суб'єктному складі фізичної особи (відповідач-2), місцевий господарський суд не врахував, що відповідачем-1 заявлено фізичну особу-підприємця ОСОБА_3, з огляду на що слід зазначити наступне.

Згідно п.1 ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

А п.2 ст. 55 ГК України встановлено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці є суб'єктами господарювання, які відповідно до ст. 58 цього Кодексу підлягають державній реєстрації як фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Разом з тим, відповідно пп. 3.9.1 п.3.9 наказу Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004р. N97 "Про затвердження національних стандартів України, державних класифікаторів України, національних змін до міждержавних стандартів, внесення зміни до наказу Держспоживстандарту України від 31 березня 2004 р. N 59 та скасування нормативних документів" підприємець - це фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність. Громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи. Громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Також, у пункті 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. N18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що питання про прийняття позовної заяви вирішується суддею, який має право відмовити у її прийнятті у випадках, передбачених ст.62 ГПК. Перелік підстав відмови в прийнятті позовної заяви, встановлений частиною першою цієї статті, є вичерпним. ГПК не передбачає права судді на таку відмову з тих мотивів, що позов поданий до підприємства або організації, які не є належними відповідачами з такого спору: якщо ці обставини виявлено в процесі розгляду справи, позов задоволенню не підлягає. На підставі п.1 ч.1 ст.62 ГПК суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо спір непідвідомчий господарському суду, зокрема, коли його вирішення законодавством України віднесено до компетенції іншого органу або заява взагалі не підлягає розглядові в судовому порядку (наприклад, про визнання недійсним листа, накладної, акта експертизи тощо).

Між тим, згідно пункту 14 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011р., якщо в законодавчому акті підвідомчість спорів визначена альтернативно: суду чи господарському суду, або зазначено, що спір вирішується в судовому порядку, господарському суду слід виходити з суб'єктного складу учасників спору та характеру спірних правовідносин.

Необхідно мати на увазі, що ГПК не передбачено можливості об'єднання в одне провадження вимог, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. Тому в разі подання позову, в якому такі вимоги об'єднано, господарський суд приймає позовну заяву в частині вимог, що підлягають розглядові господарськими судами, а в іншій частині з посиланням на пункт 1 частини першої статті 62 ГПК - відмовляє у прийнятті позовної заяви. Якщо у розгляді справи буде встановлено, що провадження у відповідній частині порушено помилково, господарський суд припиняє провадження у справі в цій частині згідно з п.1 ч.1 ст. 80 ГПК.

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про непідсудність вказаної позовної заяви є безпідставним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Також необхідно зазначити, що відповідно до п.4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111-13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК.

Керуючись ст.ст. 99, 101-106 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" - задовольнити.

2. Ухвалу господарського суду Херсонської області від 27.08.2015р. в порядку п.1 ч.1 ст. 62 ГПК України по справі №923/1488/15 - скасувати.

3. Матеріали оскарження ухвали по справі №923/1488/15 направити до господарського суду Херсонської області для розгляду позовної заяви Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" по суті.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий Н.В. Ліпчанська

Суддя В.М. Головей

Суддя В.А. Лисенко