КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2015 р. Справа№ 910/1635/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю секретаря судового засідання Гройсберг К.М.

за участю представників

від позивача: Борисюк О.В. - дов. від 15.07.2015 року № 196-11520/КР

від відповідача: не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „О.М.С." на рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2015 року

у справі № 910/1635/14 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) „Київреклама" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю „О.М.С." (м. Київ)

про стягнення 66 087 грн. 51 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулося Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) „Київреклама" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „О.М.С." про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості в розмірі 66 087 грн. 51 коп., з яких: основний борг - 55 632 грн. 08 коп., штраф 15% - 8 344 грн. 81 коп., 3% річних - 347 грн. 66 коп., інфляційне збільшення - 256 грн. 42 коп., пеня - 1 506 грн. 54 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово. Останнім рішенням від 16.02.2015 року господарський суд міста Києва позов задовольнив повністю. Стягнув з ТОВ „О.М.С." на користь КП „Київреклама" 55 632 грн. 08 коп. - основного боргу, 1 506 грн. 54 коп. - пені, 8 344 грн. 81 коп. - штрафу, 347 грн. 66 коп. - 3% річних, 256 грн. 42 коп. - збитків від зміни індексу інфляції, 1 827 грн. - витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду ТОВ „О.М.С." звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2015 року у справі № 910/1635/14 повністю і прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2015 року апеляційна скарга ТОВ „О.М.С." була прийнята до провадження та призначено розгляд справи № 910/1635/14 у судовому засіданні за участю представників сторін.

В судове засідання 01.10.2015 року повноважні представники відповідача не з'явилися та про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Після обговорення судова колегія дійшла висновку, що неявка повноважних представників відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

В судовому засіданні 01.10.2015 року представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечувала, проте правом, наданим ст. 96 ГПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

07.08.2013 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) „Київреклама" (підприємство) та Товариство з обмеженою відповідальністю „О.М.С." (розповсюджувач) уклали договір № 1111/13 на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва.

Відповідно до умов зазначеного договору на підставі відповідного наказу робочого органу про встановлення пріоритету на місце для розміщення рекламного засобу, дозволу на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці, наданому підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), розповсюджувачеві надається право тимчасового користування місцем для розміщення рекламного засобу, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження яким здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва, за умов повного дотримання розповсюджувачем цього договору та Порядку розміщення реклами в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 року № 37/6253, з наступними змінами та доповненнями, а розповсюджувач зобов'язується користуватися наданим йому правом тимчасового користування, своєчасно та згідно з умовами цього договору перераховувати плату за Право тимчасового користування виключно на поточний рахунок підприємства, належним чином, своєчасно та у повному обсязі виконувати свої обов'язки за цим договором та не зловживати наданими розповсюджувачу правами (п. 1.1 договору).

За умовами п. 3.1 договору від 07.08.2013 року № 1111/13 адресні програми на пріоритет - це перелік місць для розміщення рекламних засобів, на які розповсюджувачем встановлено пріоритет. Адресна програма на пріоритет має відображати перелік місць для розміщення рекламних засобів, на які встановлено пріоритет, дату та строк дії пріоритету, відомості про плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів за місяць.

З адресної програми № 1 від 07.08.2013 року до договору вбачається, що розповсюджувачу зовнішньої реклами надано право на тимчасове користування місцем за наступною адресою: Святошинський район, просп. Перемоги, 136 (конструкція на даху будинку (будівлі), споруди, розміри 2.750х2.750 загальною площею 7.5625 кв.м, кількість площин 1 № 33645-13. Плата за місяць 1 361 грн. 25 коп. без ПДВ. Строк дії з 08.07.2013 року до 07.10.2013 року.

З адресної програми № 2 від 07.08.2013 року до договору вбачається, що розповсюджувачу зовнішньої реклами надано право на тимчасове користування місцем за адресами: 1. Святошинський район, просп. Перемоги, 136 (конструкція на даху будинку (будівлі), споруди, розміри 16.350х2.200, загальною площею 35.9700 кв.м, кількість площин 1 № 33727-13; 2. Святошинський район, просп. Перемоги, 136 (конструкція на даху будинку (будівлі), споруди, розміри 16.350х2.200, загальною площею 35.9700 кв.м, кількість площин 1 № 33728-13. Плата за місяць склала 6 474 грн. 60 коп. без ПДВ. Строк дії з 23.07.2013 року до 22.10.2013 року.

З адресної програми № 3 від 05.11.2013 року до договору вбачається, що розповсюджувачу зовнішньої реклами надано право на тимчасове користування місцями за вказаними вище адресами за тією ж ціною проте з іншим строком дії, зокрема, до 07.01.2014 року та до 22.01.2014 року.

З адресної програми № 4 від 05.11.2013 року до договору вбачається, що розповсюджувачу зовнішньої реклами надано право на тимчасове користування місцями за вказаними вище адресами за тією ж ціною проте з іншим строком дії, а саме до 15.10.2018 року.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що договір від 07.08.2013 року № 1111/13 на право тимчасового користування місцем для розміщення рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва, за своєю правовою природою є договором оренди, а тому до нього застосовуються положення, встановлені для таких видів договорів оренди.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 283 ГК України об'єктом оренди може бути нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

Ч. 6 ст. 283 ГК України визначено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 року № 2269-XII цей Закон регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи про те, що будинок, на якому розміщені рекламні конструкції по просп. Перемоги, 136 у Святошинському районі не належить до комунальної власності, а є приватною власністю окремих фізичних та юридичних осіб, у тому числі відповідача.

На виконання вказівок Вищого господарського суду України, даних у постанові від 06.08.2014 року по справі № 910/1635/14, суд дослідив питання чи знаходяться місця розміщення рекламних засобів в комунальній власності та відповідно чи мав позивач право розпоряджатися такими місцями.

Так в межах розгляду справи № 910/11522/14 за позовом ТОВ „О.М.С." до КП „Київреклама" про визнання недійсним договору було встановлено, що нежитлові приміщення в будинку, розташованому за адресою: м. Київ, Святошинський район, проспект Перемоги 136, дійсно належать Товариству з обмеженою відповідальністю „О.М.С." та іншим фізичним та юридичним особам, проте сам житловий будинок знаходиться у комунальній власності і обслуговування його здійснюють відповідні комунальні служби та підприємства, в тому числі і місця розміщення об'єкту реклами. Зазначене вбачається також з долучених позивачем до справи листами Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), зокрема, від 11.08.2011 року № 042/10/9-8724, від 31.08.2012 року № 042/10/9-11227, від 02.04.2013 року № 062/8/10-3407.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що перебування нежитлових приміщень у приватній власності коли весь будинок, в якому воно перебуває знаходиться у комунальній власності, не може бути підставою для несплати за користування місцем для розміщення об'єкта зовнішньої реклами (дані висновки мають преюдиціальне значення в розумінні ст. 35 ГПК України при розгляді даної справи).

Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

А ч. 1 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 4.1.1 договору від 07.08.2013 року № 1111/13 підприємство має право на підставі відповідних рішень дозвільного органу та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) визначати розмір плати за право тимчасового користування, змінювати розмір плати за право тимчасового користування, у разі змін в технологічній (конструктивній) рекламних засобів, площі рекламного засобу, зонального коефіцієнту та базового тарифу.

Відповідно до п. 4.2.1 та 5.2.3 договору від 07.08.2013 року № 1111/13 підприємство зобов'язане формувати рахунки на оплату за право тимчасового користування, інших платежів та компенсації витрат підприємства на організацію та проведення демонтажу рекламного засобу, а розповсюджувач в свою чергу зобов'язаний не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, отримувати та сплачувати рахунки за право тимчасового користування, у тому числі у разі встановлення пріоритету.

Отже, за умовами договору обов'язок по отриманню щомісяця рахунків на оплату права за тимчасове користування місцем для розміщення рекламних засобів покладено на відповідача.

Позивачем на виконання умов договору сформовано наступні рахунки: від 12.08.2013 року № 77408 на суму 5 012 грн. 59 коп., від 12.08.2013 року № 77409 на суму 724 грн. 54 коп., від 05.09.2013 року № 77964 на суму 408 грн. 37 коп., від 05.09.2013 року № 77970 на суму 3 884 грн. 76 коп., від 02.10.2013 року № 79194 на суму 92 грн. 21 коп., від 03.10.2013 року № 79263 на суму 2 756 грн. 93 коп., від 31.10.2013 року № 81415 на суму 877 грн. 20 коп., від 11.11.2013 року № 81414 на суму 421 грн. 55 коп., від 11.11.2013 року № 81416 на суму 26 035 грн. 79 коп., від 12.12.2013 року № 83583 на суму 17 172 грн. 54 коп., на загальну суму 55 632 грн. 08 коп. (з урахуванням розрахунку корегування від 31.10.2013 року № 81415 до рахунку-фактури від 03.10.2013 року № 79263).

Ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ч. 3 ст. 18 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" визначається, що орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Як зазначає позивач, протягом строку дії договору мало місце порушення відповідачем зобов'язання щодо своєчасності та повноти сплати орендної плати, комунальних платежів. В порушення умов договору оренди від 07.08.2013 року № 1111/13 відповідач допускав прострочення сплати вказаних платежів, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 55 632 грн. 08 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідач не надав суду доказів погашення заборгованості, відтак колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку, що місцевий господарський суд правомірно стягнув з відповідача 55 632 грн. 08 коп. боргу.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 ГК України встановлюється, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Ч. 6 ст. 231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 5.2.4 договору від 07.08.2013 року № 1111/13 розповсюджувач зобов'язався у повному обсязі сплачувати штрафи, пеню, скоригований розмір несплаченої суми плати за право тимчасового користування з урахуванням індексу інфляції, у разі прострочення розповсюджувачем строків (термінів) сплати та порушення розповсюджувачем інших умов цього договору.

Згідно п. 7.2. договору від 07.08.2013 року № 1111/13 за несвоєчасне або не повне внесення плати підприємство має право застосувати до розповсюджувача пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у термін, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Підприємство має право додатково нарахувати боржнику за прострочення внесення платежів за право тимчасового користування, що складає більше одного місяця - штраф у розмірі 15% простроченої суми (п. 7.3 договору).

Позивач просив стягнути з відповідача пеню за період з 25.08.2013 року по 03.02.2014 року у розмірі 1 506 грн. 54 коп. та 8 344 грн. 81 коп. - штрафу.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зробила перерахунок пені та штрафу (15%) та дійшла висновку, що місцевий господарський суд правомірно стягнув пеню у розмірі 1 506 грн. 54 коп. та штраф у розмірі 8 344 грн. 81 коп.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який построчив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просив суд стягнути на свою користь інфляційні втрати в розмірі 256 грн. 42 коп. та 3% річних в розмірі 347 грн. 66 коп. за період з 25.08.2013 року по 03.02.2014 року.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зробила перерахунок розміру інфляційних втрат та 3% річних та дійшла висновку, що місцевий господарський суд правомірно стягнув інфляційні втрати в розмірі 256 грн. 42 коп. та 3 % річних в розмірі 347 грн. 66 коп.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „О.М.С." на рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2015 року у справі № 910/1635/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2015 року у справі № 910/1635/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/1635/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк