РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2015Справа №910/19674/15

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримська девелоперська компанія"

про стягнення 286 385 582,82 грн.

за участю представників:

від позивача: Мартян О.В. - представник за довіреністю б/н від 06.08.2015 р.

від відповідача: Христофоров О.В. - представник за довіреністю б/н від 05.08.2015 р.

В С Т А Н О В И В:

До господарського суду м. Києва звернулось Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ПАТ "Дельта Банк") з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримська девелоперська компанія" (далі - ТОВ "Кримська девелоперська компанія") про стягнення кредитної заборгованості в сумі 286 385 582,82 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за кредитним договором № ВКЛ-2010395/1 від 24.06.2014 року в частині своєчасного повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.

У позові Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" просить суд стягнути з відповідача заборгованість за простроченим кредитом в сумі 9 558 766, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 22.07.2015 р. складає 210 497 992, 68 грн.; заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом - в сумі 881 501, 54 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 22.07.2015 р. складає 19 411 951,78 грн.; пеню за несвоєчасне повернення кредиту - в сумі 53 512 626,77 грн.; пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитом - в сумі 2 963 011,58 грн., а всього - на суму 286 385 582,82 грн.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що право вимоги за вказаним кредитним договором позивачу не належить з огляду на погашення заборгованості поручителями, а також в силу договору купівлі-продажу права вимоги. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 24.06.2014 р. між ПАТ "Дельта Банк" (кредитор) та ТОВ "Кримська девелоперська компанія" (позичальник) був укладений кредитний договір № ВКЛ-2010395/1 зі змінами та доповненнями (далі - кредитний договір), відповідно до якого банк надає позичальнику у користування кредит окремими частинами (траншами) на умовах, визначених цим договором, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 9 558 766,50 доларів США, зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами та кінцевим терміном повернення кредиту - не пізніше 10 лютого 2015 року.

У забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, 24.07.2014 р. між ПАТ "Дельта Банк" (кредитор), ТОВ "Кримська девелоперська компанія" (позичальник), та Козирицьким С.В., який виступив майновим поручителем (далі - поручитель) був укладений договір поруки № П-2010395-4 (далі - договір поруки-1), відповідно до якого Козирицький С.В. зобов'язався солідарно з ТОВ «Кримська девелоперська компанія» відповідати за виконання зобов'язань за кредитним договором.

Також 03.12.2014 року між ПАТ "Дельта Банк" (кредитор), ТОВ "Кримська девелоперська компанія" (позичальник), та компанією S.S.B BIO-SCIENCE TRADING LIMITED (поручитель) був укладений договір поруки № П-2010395/S17 (далі - договір поруки-2), відповідно до якого компанія S.S.B BIO-SCIENCE TRADING LIMITED, як поручитель, зобов'язалася солідарно з ТОВ «Кримська девелоперська компанія» відповідати за виконання зобов'язань за кредитним договором.

Також 17.12.2014 року між ПАТ "Дельта Банк" (кредитор), ТОВ "Кримська девелоперська компанія" (позичальник), та компанією S.S.B BIO-SCIENCE TRADING LIMITED (поручитель) був укладений договір поруки № П-2010395/S19 (далі - договір поруки-3), відповідно до якого компанія S.S.B BIO-SCIENCE TRADING LIMITED зобов'язалася солідарно з ТОВ «Кримська девелоперська компанія» відповідати за виконання зобов'язань за кредитним договором.

Таким чином, у договорах поруки-1,2,3 сторони погодили, що поручителі відповідають за зобов'язаннями боржника перед банком щодо погашення кредиту, процентів за користування кредитом, штрафів, пені, комісійних винагород в строки та на умовах, визначених у кредитному договорі.

При цьому строком виконання зобов'язання є строки, що встановлені кредитним договором. Поручителем, в свою чергу, є сторона договору поруки, яка бере на себе прямі зобов'язання відповідати перед кредитором (банком) за зобов'язаннями боржника, що витікають з кредитного договору.

Судом встановлено, що на виконання кредитного договору позивачем було перераховано на рахунок відповідача кошти у розмірі 9 558 766,50 доларів США, що підтверджується меморіальними ордерами № 52959433 від 24.06.2014 на суму 1 000 000,00 доларів США; № 53183335 від 25.06.2014 на суму 1 000 000,00 доларів США; № 54222740 від 26.06.2014 на суму 1 000 000,00 доларів США; № 55737224 від 27.06.2015 на суму 1 000 000,00 доларів США; № 56654724 від 01.07.2014 на суму 1 000 000,00 доларів США; № 56924140 від 02.07.2014 на суму 1 000 000,00 доларів США; № 57095172 від 03.07.2014 на суму 800 000,00 доларів США; № 57797985 від 08.07.2014 на суму 2 758 766,00 доларів США.

При цьому ПАТ "Дельта Банк" зазначає, що відповідач у порушення умов кредитного договору свого зобов'язання за кредитним договором не виконав, а саме - в обумовлені строки, визначені погодженим графіком, не здійснив повернення банку кредиту та процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з тим, судом встановлено, що 30.12.2014 року поручителі - Козирицький С.В. та компанія S.S.B BIO-SCIENCE TRADING LIMITED (Республіка Кіпр) на виконання умов договорів поруки-1,2,3 сплатили банку 98730,27 доларів США, 61135,63 доларів США та 30000,00 доларів США, що підтверджується наявними у справі копіями платіжних доручень та не заперечувалось представниками сторін у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Враховуючи вимоги ст.ст. 553, 554 ЦК України, при укладенні договору поруки законодавець визначає обов'язки для поручителя щодо відповідальності за основним зобов'язанням. Порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. Частиною 2 ст. 556 ЦК України визначено, що до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

При цьому, оскільки згідно з положеннями ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, то у випадку погашення поручителями замість боржника частини заборгованості, вважається, що ця частина заборгованості погашена перед кредитором.

Таким чином, судом встановлено, що право вимоги в частині виконаного поручителями кредитного зобов'язання у банку (позивача) відсутнє.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що 24.07.2014 року між ПАТ "Дельта Банк" (продавець) та ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека Кредит» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги (далі - договір відступлення), відповідно до якого позивач зобов'язався передати ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека Кредит» право вимоги до ТОВ «Кримська девелоперська компанія», що випливають з кредитного договору.

Так, згідно з п.п. 1.1, 2.1 цього договору, а також з додатком № 1 до нього, продавець погоджується продати (відступити) та передати, а покупець погоджується купити та прийняти усі права вимоги продавця у якості кредитора до позичальника за кредитним договором № ВКЛ-2010395/1 від 24.06.2014 року із всіма змінами та доповненнями до нього, а саме: повернення заборгованості за кредитом в сумі 9 558 766, 00 доларів США; повернення заборгованості за процентами в розмірі, що буде нарахований станом на дату здійснення новим кредитором оплати первісному кредитору, за загальною купівельною ціною, яка становить 37 000 000, 00 грн.

Датою відступлення права вимоги є дата підписання акту приймання-передачі прав вимоги (п. 1.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2014 року ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека Кредит» платіжними дорученнями № 72 та № 73 сплатила позивачу суми на 31 537 112,00 грн. та 5 462 888,00 грн., що разом становить 37 000 000,00 грн., в якості оплати за договором купівлі-продажу прав вимоги.

Також матеріали справи свідчать, що 30.12.2014 року на виконання вказаного договору позивач та ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека Кредит» підписали акт приймання-передачі прав вимоги за кредитним договором, стягнення за яким є предметом даного спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.

Частиною 1 ст. 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Отже, відступлення права вимоги є правочином, на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права та сплачує вартість відступленого права.

Враховуючи наведені норми закону та встановлені обставини у справі, а також зважаючи на умови укладеного договору відступлення, суд прийшов до висновку, що позивач - ПАТ "Дельта Банк", як первісний кредитор, втратив права вимоги на стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки такі права було ним відчужені іншій особі.

Таким чином, судом встановлено, що станом на 30.12.2014 р. право вимоги по поверненню кредиту позивачу вже не належало, а заборгованість по несплачених процентах, яка відповідно до розрахунку позивача на цю дату склала 105 539,25 доларів США, була погашена поручителями відповідача (позичальника), про що свідчать призначення платежів у платіжних дорученнях, наявних у справі.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги банку про стягнення основної заборгованості по кредиту з ТОВ "Кримська девелоперська компанія" є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати кредиту та відсотків за користування ним, суд зазначає, що, оскільки порушення кредитного зобов'язання з боку ТОВ "Кримська девелоперська компанія" не встановлено, то відсутні й підстави для застосування до відповідача штрафних санкцій, які за своєю суттю є мірою відповідальності за невиконання зобов'язання.

Представник ПАТ "Дельта Банк" у судовому засіданні вказував, що договори поруки-1,2,3 та договір відступлення права є нікчемними, а тому просив задовольнити позов.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам.

Отже, перевіряючи доводи позивача щодо нікчемності правочинів, суд встановив наступне.

Постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 р. № 150 Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних. Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних від 02.03.2015 р. № 51 (в редакції рішення виконавчої дирекції Фонду № 71 від 08.04.2015 р.) розпочато процедуру виведення ПАТ "Дельта Банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації в період з 03 березня по 02 вересня 2015 року та призначено Уповноважену особу на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В.В.

15.06.2015 та 30.07.2015 року за результатами перевірки укладених договорів позивач повідомив ТОВ "Кримська девелоперська компанія" про нікчемність правочинів, що забезпечують виконання зобов'язань за кредитним договором - договорів поруки-1,2,3 та договору відступлення, з посиланням на ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Як визначено ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У судовому засіданні представник позивача вказував на нікчемність вищевказаних договорів, як таких, що визначені п.п. 3, 7, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому вважав, що вони не створюють будь-яких правових наслідків в силу приписів ст. 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з пунктами 3, 7, 8 частини 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на які посилався ПАТ "Дельта Банк" (в редакції, що діяла на час укладення договорів) передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

- банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

- банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Разом з тим, обставин про настання вищевказаних підстав для нікчемності позивач суду не навів, так само, як не надав доказів на підтвердження вказаних обставин, з яких би вбачалось, що банк здійснив відчуження майна за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком).

Також у матеріалах справи не міститься доказів, що банк укладав правочини з іншими поручителями та новими кредиторами, умови яких передбачають гірші умови поручительства чи відступлення права вимоги, ніж ті, що розглядаються у даному випадку, які саме переваги надавались відповідачу у спірних договорах.

Крім того, позивач не довів суду, що банк уклав правочин з пов'язаною особою банку і яким чином ця особа вплинула на умови укладення спірного договору.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши договори поруки № П-2010395-4 від 24.07.2014 року, № П-2010395/S19 від 17.12.2014 року № П-2010395/S17 від 03.12.2014 року, суд зазначає, що ці договори містять всі необхідні істотні умови, передбачені законом: предмет, строки, посилання на основне зобов'язання, обсяг відповідальності поручителів, що узгоджується з вимогами ст.ст. 553, 556 ЦК України. Зазначені договори був скріплені підписами та печатками повноважних осіб сторін цих угод та у подальшому були ними виконані, про що зазначалось вище.

Отже, на час укладення вказаних правочинів сторони досягли взаємної згоди щодо усіх їх істотних умов та вказані договори було укладено у повній відповідності із вимогами законодавства.

Так само дослідивши зміст договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 24.07.2014 р., суд вважає, що цей договір був укладений згідно з вимогами чинного законодавства та у відповідності до волевиявлення сторін.

Так, статтями 655, 656 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, передбачених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Договір купівлі-продажу прав вимоги від 24.07.2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека Кредит» містить всі необхідні істотні умови, передбачені законом: предмет, строки та порядок виконання зобов'язань, порядок розрахунків та підстави заміни кредитора у зобов'язанні, обсяг прав, що переходять новому кредитору, що узгоджується з вимогами ЦК України.

У подальшому зазначений договір був скріплений підписами повноважних осіб і печатками підприємств та прийнятий до виконання.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правомірність правочину презюмується.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі - не повинні суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як вже встановлено судом, договори поруки та відступлення права укладалися між позивачем і відповідачем за взаємної згоди та за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод, у відповідності до принципу свободи договору.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що підстав для визнання договорів поруки № П-2010395-4 від 24.07.2014 року, № П-2010395/S19 від 17.12.2014 року, № П-2010395/S17 від 03.12.2014 року, а також договору купівлі-продажу прав вимоги від 24.07.2014 року нікчемними (недійсними) судом не встановлено, а позивачем не доведено, відповідно - доводи позивача в цій частині є необґрунтованими.

За таких обставин позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про стягнення кредитної заборгованості в сумі 286 385 582,82 грн. задоволенню не підлягають.

За правилами ст. 49 ГПК України у разі відмови у задоволенні позову витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Відповідно до п. 4.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору якщо позов залишено без задоволення - судовий збір не стягується та відноситься за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32 - 35, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримська девелоперська компанія" про стягнення 286 385 582,82 грн.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 24 вересня 2015 року.

Повний текст рішення підписаний 29 вересня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя К.І. Головіна