РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2015Справа №910/18507/15
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом дочірнього підприємства "Інтергласт" фірми "Гласт ГМБХ"

до публічного акціонерного товариства "Укргазпромбанк"

про визнання договору банківського кредиту №899-КЛ/06 від 27.02.2006 року недійсним

Представники сторін:

від позивача: Єфімова О.М. - представник за довіреністю № 15/06/26-01 від 26.06.2015 року;

від відповідача: Леус М.Д. -представник за довіреністю № 137 від 16.09.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "Інтергласт" фірми "Гласт ГМБХ" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Укргазпромбанк" про визнання договору банківського кредиту №899-КЛ/06 від 27.02.2006 року недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27.02.2006 року між позивачем та АБ «Укргазпромбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Укргазпромбанк") був укладений договір банківського кредиту (кредитна лінія) № 899-КЛ/06 та додаткові угоди до нього.

Згідно умов п. 1.1. за цим договором банківського кредиту (договір) кредитодавець відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію (надалі кредит) на умовах (параметрах) визначених нижче, а позичальник зобов'язується повернути кредит вчасно та сплатити проценти за користування ним. Сума ліміту загальної заборгованості за кредитом 800 000,00 євро. Кінцевий термін погашення кредиту 26.02.2007 року.

Відповідно до п.п. «с» п. 1.1. договору валюта кредиту - євро та/або долари США.

На думку позивача, спірний договір банківського кредиту (кредитна лінія) № 899-КЛ/06 від 27.02.2006 року не відповідає вимогам чинного законодавства оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, можливе з отриманням від Національного Банку України відповідної індивідуальної ліцензії.

Крім того, у зв'язку з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла однак ризики знецінення національної валюти покладені виключно на позичальника.

У зв'язку з викладеним вище позивач просить визнати недійсним договір банківського кредиту (кредитна лінія) № 899-КЛ/06 від 27.02.2006 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 21.07.2015 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 07.09.2015 року.

07.09.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач та відповідач подали клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники сторін в судове засідання 07.09.2015 року не з'явилися, вимоги ухвали суду від 21.07.2015 року не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 017, 019 відповідно.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 07.09.2015 року розгляд справи перенесено на 22.09.2015 року.

18.09.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі.

У судове засідання 22.09.2015 року з'явились представники сторін. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

27.02.2006 року між позивачем та АБ «Укргазпромбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Укргазпромбанк") був укладений договір банківського кредиту (кредитна лінія) № 899-КЛ/06.

Відповідно до статуту публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» (нова редакція) нова редакція статуту затверджена загальними зборами акціонерів протокол № 26 від 24.04.2013, публічне акціонерне товариство «Укргазпромбанк» продовжує свою діяльність в результаті зміни найменування Відкритого акціонерного товариства «Укргазпромбанк» та приведення його статуту у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» згідно з рішенням чергових Загальних зборів акціонерів від 24.04.2010 року.

Публічне акціонерне товариство «Укргазпромбанк» є правонаступником всіх прав та зобов'язань відкритого акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазпромбанк».

Згідно умов п. 1.1. за цим договором банківського кредиту (договір) кредитодавець відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію (надалі кредит) на умовах (параметрах) визначених нижче, а позичальник зобов'язується повернути кредит вчасно та сплатити проценти за користування ним. В п. 1.1. договору в тому числі зазначено, що сума ліміту загальної заборгованості за кредитом 800 000,00 євро; кінцевий термін погашення кредиту 26.02.2007 року.

До договору були укладені додаткові угоди: № 1 від 26.05.2006 року; № 2 від 26.02.2007 року, якою змінено в тому числі кінцевий термін погашення кредиту до 25.02.2008 року; № 3 від 17.04.2007 року, якою в тому числі змінена сума ліміту загальної заборгованості за кредитом в євро 800 000,00 євро та 700 000,00 дол. США; № 4 від 26.02.2008 року якою в тому числі змінена сума ліміту загальної заборгованості за кредитом в євро 800 000,00 євро та 700 000,00 дол. США та 2 200 000,00 грн. та кінцевий термін погашення - 26.02.2010 року; № 5 від 10.10.2008 року якою змінена в тому числі процентна ставка; № 6 від 14.07.2015 року, якою визначено ліміт загальної заборгованості; № 7 від 18.03.2010 року, якою, в тому числі, змінено ліміт заборгованості та кінцевий термін користування - 25.02.2011 року; № 8 від 29.12.2010 року; № 9 від 25.02.2011 року якою змінено. в тому числі, термін користування -24.02.2012 року; № 10 від 126.08.2011 року; № 11 від 29.09.2011 року № 12 від 24.02.2012 року якою в тому числі змінено кінцевий термін користування - 22.0.22013 року; № 14 від 22.0.22013 року якою, в тому числі. змінено кінцевий термін користування - 21.02.2014 року; № 15 від 24.12.2013 року якою, в тому числі, змінено кінцевий термін користування - 20.02.2015 року; № 16 від 07.04.2014 року; № 17 від 05.06.2014 року; № 18 від 22.07.2014 року; № 19 від 08.08.2014 року; № 20 від 26.09.2014 року; № 21 від 01.11.2014 року; № 22 від 30.12.2014 року.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч.2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

Згідно пп. d п. 1.1. договору процентна ставка -12 % річних при наданні кредиту в євро, 13 % при наданні кредиту в євро. В подальшому розмір процентів врегульовувався додатковими угодами.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що були встановлені договором.

На думку позивача, спірний договір банківського кредиту (кредитна лінія) № 899-КЛ/06 від 27.02.2006 року не відповідає вимогам чинного законодавства оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, можливе з отриманням від Національного Банку України відповідної індивідуальної ліцензії.

Згідно із ч. 1 статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до абз. 3 п. 3.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках. При цьому не має значення, з яких причин була відсутня ліцензія, а також чи знала або повинна була знати про це інша сторона правочину. У разі коли на момент вчинення правочину юридична особа не мала ліцензії, а на час, коли правочин був виконаний або мав бути виконаний, вона ліцензію отримала, підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Оскільки грошовими коштами є гривня, грошова одиниця України, банк повинен був надати кредит у гривні, а не у валюті.

Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, можливе з отриманням від Національного Банку України відповідної індивідуальної ліцензії.

За твердженням представника позивача, оскільки грошовими коштами є гривня, грошова одиниця України, банк повинен був надати кредит у гривні, а не у валюті.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до статті 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до п. п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо:

- надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

- використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

У відповідності до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

З огляду на викладені положення вбачається, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору, а банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Аналогічний висновок міститься в постановах Вищого господарського суду України від 05.11.2011 у справі №11/111 та від 31.01.2012 у справі №28/165пд.

Із матеріалів справи вбачається, що при укладенні спірного договору банк діяв на підставі виданих йому 04.12.2001 Національним банком України банківської ліцензії № 24, згідно з якою Банку надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Крім того, у матеріалах справи наявний виданий Національним банком України дозвіл № 24-1 від 04.12.2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» з додатком до нього на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Так, відповідно до додатку до цього дозволу Банк має право здійснювати, зокрема, інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З огляду на викладене, укладаючи договір банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії, а посилання позивача на обов'язковість отримання ним індивідуальної ліцензії Національного банку України для здійснення платежів на погашення кредиту відповідно вимог підпункту "г" пункту 4 статті 5 Декрету є безпідставним.

Більш того, в силу положень пункту 1.3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.02.2000 №49 операція по видачі кредиту та його поверненню не є операцією, що передбачає реалізацію функції грошових коштів як засобу платежу, а отже, ця операція не потребує наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, були дотримані сторонами під час укладання кредитного договору.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. (Постанова Верховного суду України від 21.03.2011 року).

Відповідно до ч.1 статті 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено наявності обставин, з якими положення ст. 227 Цивільного кодексу України, п. 3.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачають можливість визнання правочину недійсним.

З вищезазначеного вбачається, що відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Крім того, позивач зазначає, що у зв'язку з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла однак ризики знецінення національної валюти покладені виключно на позичальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд зазначає, що зміна економічної ситуації та коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційними ризиками сторін договору та не можуть бути підставами для зміни чи розірвання кредитного договору, оскільки це не є істотною зміною обставин у розумінні статті 652 ЦК України (до п. 2.6. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 року).

Оскільки сторони погодили умови договору, в тому числі надання кредиту у валюті, коливання курсу валют є комерційним ризиком сторін. Оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав про визнання договору банківського кредиту (кредитна лінія) № 899-КЛ/06 від 27.02.2006 року недійсним.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що відповідачем дотримано вимог закону при укладенні договору банківського кредиту (кредитна лінія) № 899-КЛ/06 від 27.02.2006 року, вимога позивача про визнання договору банківського кредиту (кредитна лінія) № 899-КЛ/06 від 27.02.2006 року недійсним є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 05.10.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий