ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2015 р.Справа № 904/5072/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Кріциній В.Е.

розглянувши справу

за позовом Приватного виробничо-комерційне підприємство "ГУРАС", Дніпропетровська область
до Публічного АТ "Мегабанк" м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, дов.№ 8 від 14.05.2015р., ОСОБА_2,дов.№ 7 від 14.05.2015р.

відповідача - ОСОБА_3,дов.№ 13-690/14д від 16.12.2014р., ОСОБА_4,дов.№ 13-686/14д від 16.12.2014р.

ВСТАНОВИВ:

Приватне виробничо-комерційне підприємство "ГУРАС", Дніпропетровська область звернулось до господарського суду Харківській області із позовною до Публічного АТ "Мегабанк" м. Харків в якій просить суд визнати недійсним положення пункту 10.1 розділу 10 Кредитного договору №16-07 від 16.11.2007 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.07.2015року порушено провадження у справі№904/5072/15 розгляд справи призначено на 11.08.2015 року

В судовому засіданні 11.08.2015 року оголошено перерву в судовому засіданні до 15.09.2015 року.

Ухвалою господарського суду від 15.09.2015 року Заяву представника відповідача про продовження строку розгляду спору по справі №904/5072/15 задоволено. Продовжено строк розгляду спору по справі №904/5072/15 до 05.10.2015року.Задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату. Розгляд справи відкладено до 24.09.2015року.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, через канцелярію господарського суду (вх.№ 38484 від 24.09.2015 року) подали додаткові пояснення до позовної заяви, які долучені до матеріалів справи на підставі ст.22 ГПК України.

Представник відповідача надав в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву поданому 11.08.2015 року через канцелярію суду (вх. № 32173) з додатковими документами, та додатковими поясненнями (вх.№35122 від 04.09.2015року) в яких відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на те, що позивачем не надано правового та документального обґрунтування на підтвердження своєї позиції щодо невідповідності укладеного між сторонами третейського застереження вимогам Конституції України, конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України "Про третейські суди".

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача та другого відповідача, встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 16.11.2007 року між позивачем і відповідачем був укладений кредитний договір № 16-07, згідно з умовами якого останній надав першому кредит на поповнення обігових коштів відкрив відновлювальну кредитну лінію в розмірі 1 513 425,00 грн. зі сплатою 23% річних та в розмірі 536 136,37 доларів США зі сплатою 12% річних.

09.11.2012 року до названого кредитного договору було внесено зміни шляхом укладення додаткової угоди № 9, якою було змінено п. 10.1 розділу 10 «Третейське застереження» кредитного договору та викладено його в іншій редакції: «Сторони домовились, що всі спори, що виникають за цими договорами між Сторонами, підвідомчі третейським судам та не заборонені чинним законодавством України на момент підписання цього договору, розглядаються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації «Слобожанська Перспектива» (далі Третейський суд) у відповідності з його Регламентом. Сторони погоджуються, що розгляд спорів у Третейському суді буде здійснюватись одноособово. Сторони доручають Голові Третейського суду призначити третейського суддю зі списку суддів Третейського суду. Сторони ознайомлені з Регламентом Третейського суду».

Аналізуючи правовідносини сторін та встановлюючи дійсні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору суд дійшов наступних висновків.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди повинні залежно від предмета і підстав позову застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що оскаржений ним пункт кредитного договору, є недійсним, оскільки порушує його конституційні та законні права. Недійсність договору, за твердженням позивача, зумовлена порушенням його наступних конституційних прав: права кожного звернутися до суду, рівності всіх у правах і свободах, права кожного на захист своїх прав і свобод будь-якими не забороненими способами, неможливості обмеження конституційних прав і свобод, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також порушенням статті 6 Закону України «Про третейські суди», в якій вказано, що спори у справах щодо нерухомого майна не підвідомчі третейським судам.

Визначаючи правову підставу недійсності, позивач посилається на частину 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, оскільки, на переконання позивача, про порушення справедливого балансу договірних прав і обовязків на шкоду позивачеві він не міг знати, підписуючи кредитний договір та додаткові угоди до нього.

Натомість, факт підписання позивачем спірної додаткової угоди свідчить про вільність та відповідність його внутрішній волі волевиявлення останнього.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування свої вимог та заперечень.

Суд, зазначає, що позивачем не доведено та не надано до матеріалів справи доказів того, що оскаржений ним пункт кредитного договору, укладеного між ним і відповідачем, був включений до договору поза його волею.

При цьому, вказаний пункт договору повністю відповідає вимогам закону.

Статтею 2 Закону України «Про третейські суди» визначено, що третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Згідно із статтею 12 названого Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

З матеріалів справи вбачається, що третейська угода укладена в письмовій формі у вигляді третейського застереження, яка міститься у додатковій угоді №3 від 04.12.2009р., що є невід*ємною частиною кредитного договору№16-07 від 16.11.2007 року, підписана обома сторонами, містить відомості про їх найменування та місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди, вона повністю відповідає наведеним вимогам закону.

Таким чином, суд вважає, що позивач безпідставно та необґрунтовано подав позов про визнання недійсними положення пункту 10.1 розділу 10 кредитного договору № 16-07 від 16 листопада 2007 року, укладеного із відповідачем.

Згідно з ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Згідно з ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене в сукупності, дослідивши всі обставини справи, предмет і підстави заявленого позову, наявні докази та нормативне врегулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову - слід відмовити повністю, оскільки заявником не доведено тих обставин на які він покликається як на підставу своїх вимог, і такі спростовуються вищезазначеним.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 43, 22, 27, 32, 33, 34, 43, 49, 78, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено 24.09.2015 р.

Суддя ОСОБА_5