ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року Справа № 910/3760/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Борденюк Є.М., Вовк І.В., Могил С.К. (доповідач),
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БДО" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 28.04.2015 у справі № 910/3760/15-г господарського суду міста Києва
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "БДО"
до Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
про стягнення 240 000, 00 грн.,
за участю представників позивача: Петрашенка В.П., Дубіка Г.М.,
відповідача: Чеботарьової І.Г.,
В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "БДО" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 240 000, 00 грн. заборгованості за договором про закупівлю послуг за державні кошти № 14/3289/12 від 24.05.2012.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.04.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2015, в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить їх скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення судами норм матеріального, а також процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Переглянувши в касаційному порядку оскаржені судові рішення колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (замовником) та товариством з обмеженою відповідальністю "БДО" (виконавцем) 24.05.2012 укладено договір про закупівлю послуг за державні кошти № 14/3289/12, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується у 2012 році надати замовнику аудиторські послуги для потреб апарату, послуги з перевірки аудиторською компанією інформації щодо показників касового дефіциту, а також руху грошових коштів замовника для щоквартального надання такої інформації Представництву Міжнародного валютного фонду в Україні, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги на умовах договору.

Відповідно до п. 3.1. договору, ціна договору становить 200 000 грн., ПДВ - 40 000 грн., разом - 240 000 грн.

Згідно з п. 4.1 договору розрахунки проводяться шляхом оплати замовником рахунку-фактури виконавця після надання виконавцем аудиторського висновку, затвердження замовником звіту виконавця і підписання акта здачі-приймання наданих послуг по відповідному етапу.

Пунктом 4.2 договору визначено, що розрахунки за надані послуги проводяться протягом 180 банківських днів після прийняття їх замовником.

Згідно з п. 5.6 договору послуги вважаються прийнятими замовником з дати підписання ним акта здачі-приймання наданих послуг.

На виконання умов зазначеного договору позивачем надано відповідачеві послуги на загальну суму 240 000 грн., що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг від 05.12.2014.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав на невиконання відповідачем у встановлений договором строк зобов'язання з оплати отриманих послуг.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, виходив з того, що з урахуванням п.п. 4.2 та 5.6 договору, а також враховуючи, що акти приймання-передачі наданих послуг підписані сторонами 05.12.2014, строк оплати отриманих послуг настає через 180 банківських днів з дати підписання актів, тобто 20.08.2015, у зв'язку з чим на момент вирішення спору строк виконання зобов'язання з оплати договору не настав.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

За змістом ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судами обох інстанцій встановлено, що станом на час звернення позивача до суду з позовом строк виконання зобов'язання у відповідача не настав.

Враховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку, що відповідач буде вважатися таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати отриманих послуг зі спливом 180 днів, тобто після 20.08.2015, і саме з цього моменту, у випадку невиконання відповідачем зобов'язання з оплати отриманих послуг, будуть порушені права позивача і виникнуть підстави для звернення до суду за їх захистом, у зв'язку з чим обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Інші доводи скаржника вичерпно спростовані апеляційним господарським судом.

Згідно з ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішень господарських судів у даній справі, оскільки в межах касаційного провадження скаржником не доведено порушення або неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновки судів попередніх інстанцій.

Керуючись ст.ст. 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2015 - без змін.

Головуючий суддяБорденюк Є.М.
Судді:Вовк І.В.
Могил С.К.