Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "06" жовтня 2015 р. Справа № 906/1241/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від 1-го відповідача: не з'явився

від 2-го відповідача: ОСОБА_1 - дов. №2347 від 14.09.2015,

ОСОБА_2 - дов. №2347 від 14.09.2015

прокурор: Шевчук М.М. - посв. №031781 від 26.01.2015

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Прокурора Олевського району в інтересах держави

до 1) Олевської міської ради;

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання незаконним абз.2 п.3, п.4 рішення №270 від 25.12.2013, визнання незаконним рішення №270 від 25.12.2013, визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014, зобов'язання звільнити та повернути земельну ділянку

У судовому засіданні 17.09.2015 ухвалою суду в порядку ст.77 ГПК України оголошувалась перерва до 06.10.2015.

Прокурором Олевського району Житомирської області подано позов до Олевської міської ради та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання незаконним абз.2 п.3 та п.4 рішення №270 від 25.12.2013, визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014, зобов'язання звільнити та повернути земельну ділянку площею 60кв.м.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на порушення відповідачами вимог ст.ст.401, 404 Цивільного кодексу України, ст.ст.98-100 Земельного кодексу України.

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, визначених у позовній заяві та письмових поясненнях від 25.09.2015 вих.№06/21-1465 вих-15.

Представник 1-го відповідача в судове засідання не з'явився. 06.10.2015 надав до суду клопотання №840 від 05.10.2015 про розгляд справи без участі повноважного представника. При цьому, зазначив, що доводи, вказані у відзиві на позовну заяву №774 від 10.09.2015, Олевська міська рада підтримує в повному обсязі. Також, просить суд звернути увагу, що всі зобов'язання за договором особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014, укладеного між відповідачами, виконуються в повному обсязі. Крім того, будь-яка заборгованість за зазначеним договором відсутня.

Представники 2-го відповідача в засіданні суду заперечували проти позовних вимог. Надали уточнений відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що спірне рішення виконкому Олевської міської ради було прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, а підстави для визнання недійсним договору сервітуту і повернення земельної ділянки - відсутні. Просили суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням виконавчого комітету Олевської міської ради (1-ий відповідач) №270 від 25.12.2013 "Про порядок розміщення тимчасових споруд" надано дозвіл Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 (2-ий відповідач) на розміщення тимчасової споруди по вул. І.Франка, м.Олевськ для провадження підприємницької діяльності (а.с. 14).

Відповідно до абз.2 п.З рішення №270 на 2-го відповідача покладено обов'язок щодо укладення з Олевською міською радою договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди в місячний термін.

На виконання рішення виконавчого комітету Олевської міської ради №270 від 25.12.2013 між Олевською міською радою (власник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (сервітуарій) укладено договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №7 від 04.03.2014 (далі - Договір) (а.с.58-60).

Надавши правову оцінку доказам, наданим прокурором, відповідачами та наявним у матеріалах справи, врахувавши приписи чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в позові, враховуючи наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з положень ст.ст.13, 14 Конституції України, ст.ст.177, 181, 324, глави 30 ЦК України, ст.148 ГК України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Частиною 1 статті 52 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (у редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) встановлено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Слід зазначити, що оспорюване рішення приймалось 1-им відповідачем, керуючись, зокрема, нормами Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Зокрема, повноваження сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою визначені ст.19 Закону України "Про землеустрій".

Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Так, Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011, визначається механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до п.2.2. даного Порядку замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення тимчасової споруди.

Видача дозволу на встановлення тимчасових споруд регламентується вищезазначеними нормативно-правовими актами, на підставі яких, зокрема, Олевською міською радою рішенням №209 від 25.04.2015 (а.с. 61) (чинним та ніким не скасованим) затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі - Порядок) (а.с. 62-76).

Згідно п.2.1. Порядку підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди.

Замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до виконавчого комітету Олевської міської ради із заявою про можливість розміщення тимчасової споруди (п.2.2. Порядку).

До заяви додаються:

- графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування тимчасової споруди, виконані замовником у довільній формі на топографо-геодезичній основі М 1:500 з кресленнями контурів тимчасової споруди з прив'язкою до місцевості;

- реквізити замовника (найменування, ПІБ, адреса, контактна інформація);

- виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців;

- копія державного акту на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою або договору оренди (за наявності).

Цей перелік документів є вичерпним (п.2.3. Порядку).

Так, у матеріалах справи знаходиться паспорт прив'язки трьох зблокованих тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності №7 від 04.03.2014, виданий Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 Відділом містобудування та архітектури Олевської міської ради (а.с. 77), а також весь пакет документів, які необхідні для надання дозволу для розміщення тимчасової споруди та які передбачені п.2.3. Порядку (а.с. 78-106).

Таким чином, право на встановлення тимчасової споруди виникає в особи з моменту видачі такого паспорта, а договір щодо земельної ділянки є лише супроводжувальним актом цих правовідносин і не може визначати наявності чи відсутності цього права. До того ж, власник земельної ділянки може на свій вибір визначати спосіб закріплення земельних правовідносин із числа не заборонених законом, у тому числі й засобами встановлення земельного сервітуту.

Отже, враховуючи зазначені вище норми, 1-ий відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки обґрунтовано вирішив надати 1-му відповідачу дозвіл на розміщення тимчасових споруд та укласти з останнім договір особистого строкового сервітуту для цих цілей.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У п.2 Роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України №02-5/35 від 26.01.2000 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" (з відповідними змінами і доповненнями) зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Судом встановлено, що права держави, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, рішенням виконавчого комітету Олевської міської ради №270 від 25.12.2013 "Про порядок розміщення тимчасових споруд", яким надано дозвіл Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 на розміщення тимчасової споруди по вул. І.Франка, м.Олевськ для провадження підприємницької діяльності, а також покладено на останнього обов'язок щодо укладення з Олевською міською радою договору особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди в місячний термін, ніяким чином не порушено.

Крім того, відповідно до ст.ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також і н ш і й, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки (ч.2 ст.402 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.404 ЦК України особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) і н ш о ї земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Положеннями ст.98 Земельного кодексу України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ст.100 Земельного кодексу України, яка кореспондується зі ст.402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Як суд зазначав вище, на виконання рішення виконавчого комітету Олевської міської ради №270 від 25.12.2013 між Олевською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №7 від 04.03.2014 (а.с. 58-60).

Згідно п.1.1. Договору власник, на підставі рішення Олевської міської ради №270 від 25.12.2013 "Про надання дозволу на розміщення тимчасових споруд" встановлює особистий строковий сервітут на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м.Олевськ, вул. І.Франка, площею 60кв.м для роздрібної торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами та встановлення громадського туалету.

У п.2.1. Договору зазначається, що особистий строковий сервітут встановлюється терміном на 5 років, тобто до 25 грудня 2019 року.

Дійсно, за приписами ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст.ст.215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 20 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів, прокурор має право звертатись до суду з заявою про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Згідно ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Варто зазначити, що спірний договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №7 від 04.03.2014 був укладений на підставі спірного рішення виконавчого комітету Олевської міської ради №270 від 25.12.2013 і є похідним від нього.

Слід зазначити, що за змістом ст.9 Конституції України, яка кореспондується зі ст.19 Закону України "Про міжнародні договори", чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, згідно ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.08.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном та ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини №44277/98 у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003, встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення ст.1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Майном, відповідно до ч.1 ст.190 ЦК України, є речі, сукупність речей, а також майнові права, до яких належить і право користування майном, тобто оренда.

У рішенні Європейського суду з прав людини №311107/96 у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999, також зазначено, що концепція "майна" в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також не обмежується правом власності на матеріальні речі, а на інші права і інтереси, до яких може належати і право земельного сервітуту.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, з огляду на аналогію права (ст.8 ЦК України), розглядаючи спір про визнання недійсним акту органу виконавчої влади (1-го відповідача), на підставі якого у 2-го відповідача виникли права та обов'язки в сфері надання йому особистого строкового сервітуту, необхідно враховувати інтереси останнього.

Слід зазначити, що суд не приймає до уваги викладені у позовній заяві доводи прокурора стосовно відсутності на момент винесення 1-им відповідачем оспорюваного рішення та укладення відповідачами спірного договору особистого строкового сервітуту правової норми, яка б передбачала право особи вимагати встановлення таких земельних сервітутів, як право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), з огляду на наступне.

Дійсно, на момент виникнення спірних правовідносин право встановлення земельних сервітутів для розміщення тимчасових споруд нормами, зокрема, Земельного кодексу України, врегульовано не було, що в свою чергу, фактично унеможливлювало їх надання для зазначених цілей у встановленому законом порядку.

При цьому, чинне законодавство України також не містило заборони органам виконавчої влади та місцевого самоврядування розпоряджатися землями державної та комунальної власності шляхом надання їх на праві земельних сервітутів, виходячи із встановлених законом (Конституція України, Земельний кодекс України) повноважень.

Отже, за відсутності законодавчого врегулювання питання надання земельних сервітутів для розміщення тимчасових споруд на земельних ділянках, які перебувають у державній або комунальній власності, немає підстав стверджувати про неможливість такого надання.

Окрім того, якщо власник земельної ділянки (Олевська міська рада) виявляє волю до започаткування таких правовідносин, які, у свою чергу, є вигідними для нього та відповідають інтересам територіальної громади, то перепоною для їх офіційного оформлення може бути лише пряма заборона у законі. Проте, у даному випадку така заборона відсутня.

Більше того, Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)" внесено зміни у п.в ст.99 Земельного Кодексу України, згідно якого власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, як, зокрема, право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Крім того, як зазначив 1-ий відповідач у письмовому клопотанні №840 від 05.10.2015 (а.с.122) всі зобов'язання за договором особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014, укладеного між відповідачами, 2-им відповідачем виконуються в повному обсязі, у тому числі, заборгованість за зазначеним договором в останнього відсутня.

Отже, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним абз.2 п.3 та п.4 рішення №270 від 25.12.2013, визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014.

Крім того, суд відмовляє в задоволенні вимоги про повернення земельної ділянки площею 60кв.м. як похідної від вимоги про визнання договору особистого строкового сервітуту недійсним.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Отже, з огляду на наведені вище обставини та беручи до уваги, що доводи прокурора спростовуються матеріалами справи, суд приходить до висновку, що підстав для визнання незаконним абз.2 п.3 та п.4 рішення №270 від 25.12.2013, визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №7 від 04.03.2014 та зобов'язання звільнити і повернути земельну ділянку площею 60кв.м. немає, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 12.10.15

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - 1-му відповідачу (рек. з пов.)

3 - прокурору