РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2015Справа №910/19792/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»

до Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Інтар»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Інсайд Груп»

про визнання недійсним нікчемного договору, застосування наслідків недійсності нікчемного договору, витребування майна та визнання права власності, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Баранов О.В. (представник за довіреністю №320 від 20.07.2015р.);

від відповідача: Карпуніна О.В. (представник за довіреністю від 27.08.2015р.);

від третьої особи: Полішкур А.С. (представник за довіреністю від 11.09.2015р.).

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про:

- визнання недійсним нікчемного Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015р.;

- застосування наслідків недійсності нікчемного Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015р.;

- витребування у Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» нерухомого майна - квартиру №4, що знаходиться в будинку №9 по вул. Хорива в м. Києві, яка складається з двох жилих кімнат, загальна площа квартири становить 71,90 кв.м., житлова площа квартири становить - 36,6 кв.м.;

- визнання за позивачем права власності на квартиру №4, що знаходиться в будинку №9 по вул. Хорива в м. Києві, яка складається з двох жилих кімнат, загальна площа квартири становить 71,90 кв.м., житлова площа квартири становить - 36,6 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений Договір купівлі-продажу квартири від 19.03.2015р. є нікчемним з підстав, визначених ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою передбачено, що правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними. А оскільки спірний договір від 19.03.2015р. було укладено після призначення уповноваженої особи Фонду, то він є нікчемним.

Відповідачем до матеріалів справи надано відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, посилаючись при цьому на те, що відповідно до Рішення Виконавчої дирекції Фонду від 19.03.2015р. за №61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» в банку було розпочато тимчасову адміністрації та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в банку Волкова О.Ю.» з 20.03.2015р. Публікацію про введення тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду було здійснено 20.03.2015р. Запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб про призначення уповноваженої особи Фонду Волкова О.Ю. здійснено 20.03.2015р. Таким чином, Договір не є нікчемним.

Третьою особою надано до суду письмові пояснення відповідно до змісту яких він заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що відповідно до Рішення Виконавчої дирекції Фонду від 19.03.2015р. за №61 тимчасову адміністрацію в банку запроваджено з 20.03.2015р., а тому приписи ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду суддею Морозовим С.М. та порушено провадження у справі, присвоєно їй №910/19792/15 та призначено до розгляду на 15.09.2015р.

В судовому засіданні 15.09.2015р. судом було задоволено заяву ТОВ «Інсайд Груп» про вступ до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Розгляд справи було відкладено до 22.09.2015р.

В судовому засіданні 22 вересня 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.03.2015р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (продавець) та Приватним підприємством «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири (надалі - Договір, спірний правочин), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. та зареєстрований в реєстрі за №353.

Відповідно до умов Договору позивач передав у власність відповідача квартиру №4, що знаходиться в будинку №9 по вул. Хорива в м. Києві, яка складається з двох жилих кімнат, загальна площа квартири становить 71,90 кв.м., житлова площа квартири становить - 36,6 кв.м.

Згідно п. 2.1. Договору, продаж нерухомого майна було здійснено за 2 007 302,52 грн., без ПДВ, шляхом перерахування безготівкових коштів на рахунок позивача №, який знаходиться в ПАТ «Банк «Київська Русь».

Грошові кошти в сумі 2 007 302,52 грн., відповідно до платіжного доручення №2498 від 19.03.2015р. було перераховано з рахунку №3001, який відкрито у ПАТ «Банк «Київська Русь» та належить відповідачу на рахунок №, який належить позивачу.

Додатком №1 від 19.03.2015р. до Договору сторони оформили Акт прийому-передачі квартири.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №61 від 19.03.2015р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» встановлено,що на підставі Постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року №190 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних», керуючись пунктом 2 частини 5 статті 12 та статтею 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила: розпочати з 20 березня 2015 року процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації; тимчасову адміністрацію запровадити строком на три місяці з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно; призначити уповноваженою особою Фонду Волкова Олександра Юрійовича; уповноваженій особі Фонду приступити до виконання обов'язків 20 березня 2015 року.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №116 від 15.06.2015р. «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» було вирішено продовжити здійснення тимчасової адміністрації по 19.07.2015р. включно та продовжено повноваження особи Фонду Волкова О.Ю.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №138 від 17.07.2015р. було вирішено припинити здійснення тимчасової адміністрації в банку та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» з 17.07.2015р.

Спір в даному випадку виник внаслідок того, що позивач вважає, що спірний Договір не відповідає вимогам чинного законодавства оскільки укладений під час запровадження в банку тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду, а тому нікчемний Договір має бути визнаний недійсним та застосовані наслідки недійсності нікчемного Договору.

Оцінюючи подані сторонами суду докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої - статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; вчинення правочину у формі, встановленій законом; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 (надалі - постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9), правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (із змінами, внесеними постановою Пленуму Вищого господарського суду України №13 від 17.12.2013 р.) (надалі - постанова Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013р.) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10. п. 2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11).

Предметом спору в даній справі є вимога про визнання недійсним Договору з підстав його нікчемності.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно. (ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Як встановлено частиною 1 статті 36 вказаного закону, з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними. (ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Таким чином, враховуючи спеціальні норми вказаного закону призупинення всіх повноважень органів управління банку запроваджується з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Як зазначалось вище Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №61 від 19.03.2015р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» вирішено розпочати з 20 березня 2015 року процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації та призначити уповноваженою особою Фонду Волкова Олександра Юрійовича з 20.03.2015р.

Таким чином, керуючись нормами частини 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено з 20.03.2015р. тимчасову адміністрацію в банку та призначено уповноважену особу Фонду.

Нормою частини 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» чітко встановлено, що правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

Тобто, основною підставою для застосування в даному випадку положень ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є вчинення органами управління та керівниками банку правочину починаючи з 20.03.2015р. і надалі.

За приписами ч. 1 ст. 203 Цивільний кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як вбачається з матеріалів справи Договір купівлі-продажу квартири укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Приватним підприємством «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» 19.03.2015р., тобто до введення в банку тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду згідно Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №61 від 19.03.2015р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь».

Таким чином, застосування приписів ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до даних правовідносин є неприпустимим.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що положення Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015р. не суперечить вимогам законодавства України, а отже не свідчить про наявність підстав для визнання Договору недійсним чи нікчемним.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки вимоги позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного договору, витребування майна та визнання права власності є похідними від вимоги про визнання недійсним нікчемного Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015р., то відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання зазначеного Договору недійсним виключає можливість задоволення позову в частині інших заявлених позовних вимог.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позивач не надав до суду належних і допустимих доказів в розумінні ст. 34 ГПК України, які б підтверджували той факт, що умови спірного Договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в справі №910/19792/15 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.09.2015р.

Суддя Морозов С.М.