РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2015Справа №910/17428/15
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР»
до За участю про 1. Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент»; 3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба» Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелком»; 2. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними

Представники:

від Позивача: ОСОБА_1 (представник за довіреністю);

від Відповідача-1: не з'явились;

від Відповідача-2: Гладищенко М.І. (представник за довіреністю);

від Відповідача-3: Гладун А.І. (представник за довіреністю);

від Третьої особи - 1: Крутенко Ю.В. (представник за довіреністю);

від Третьої особи - 2: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі також - «Відповідач-1»); Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» (надалі також - «Відповідач-2») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба» (надалі також - «Відповідач-3») про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 04.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов»язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» за Кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.05.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, та за Кредитним договором №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, а саме право вимоги за Договором - 1: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 240 310 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 54 206 916 грн. 00 коп., сплата заборгованості по комісії в розмірі 14 723 грн. 71 коп.; право вимоги за Договором - 2: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 203 208 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 53 586 245 грн. 91 коп. Як зазначає Позивач, вказаний договір є недійсним, оскільки Банк передав право вимоги в загальному розмірі 275 097 175 грн. 62 коп. за ціною відступлення 25 000 000 грн. 00 коп., тобто фінансуючи за вказаним договором грошові кошти в розмірі 25 000 000 грн. 00 коп. отримав право вимоги за борговими зобов»язаннями, а тому вважає вказаний договір є договором факторингу. Зазначає, що сторонами договору факторингу є фінансові установи, проте Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» не є фінансовою установою та не має права здійснювати діяльність, пов»язану з наданням фінансових послуг. Крім того, Відповідач - 2 не має права у встановленому Кредитним договором порядку списувати кошти з рахунків Позивача й здійснювати конвертацію національної валюти у валюту кредитування. Також Позивач зазначив, що укладання вказаного Договору порушує статтю 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою визначено, що банківською таємницею є інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку. В подальшому 11.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов»язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» за Кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.05.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, та за Кредитним договором №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., який також є недійсним в силу статті 1083 Цивільного кодексу України. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 04.02.2105 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент», а також визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 11.02.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.07.2015 р. порушено провадження у справі № 910/17428/15, залучено до участі у справі в якості Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріелком", судове засідання призначено на 21.07.2015 р.

20.07.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю бути присутнім в судовому засіданні.

21.07.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 10.07.2015 року.

21.07.2015 року в судове засідання з'явились представники відповідачів.

Представник позивача та третьої особи в судове засідання не з'явились, представник третьої особи про поважні причини неявки Суд не повідомив. Представник позивача, відповідача-2 та третьої особи вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 10.07.2015 року не виконали. Представник відповідача-3 вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 10.07.2015 року виконав не в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача-1 подав відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання представника позивача та відповідача-3 про відкладення розгляду справи.

Крім того, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк".

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.07.2015 року відкладено розгляд справи на 03.09.2015 року, у зв'язку з неявкою представника позивача та третьої особи в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі, клопотанням про відкладення розгляду справи.

31.08.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про відсутність аналогічного спору, клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строків розгляду спору. Також надійшло клопотання про залучення до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

02.09.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

02.09.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

03.09.2015 рок в судове засідання з'явились представники відповідачів та представник третьої особи. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду від 21.07.2015 року виконав не в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача-1 подав відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а представник відповідача-3 заявив усне клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково - виробничий центр "ТОР" знаходиться в процесі ліквідації, а тому, довіреність видана директором Товариства ОСОБА_1, яка підписала позовну заяву, є недійсною.

Суд на місці ухвалив - відкласти розгляд клопотання представника відповідача-3 до встановлення фактичних обставин по справі, а клопотання Позивача про відкладення розгляду справи задовольнити, а щодо клопотання про залучення до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Відповідно до п. 1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін. Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Суд зазначає, що 02.03.2015 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк".

Відповідно до ч.5 ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку щодо необхідності залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Також, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати:

1) Позивача:

- направити копію позовної заяви Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та надати Суду докази на підтвердження направлення;

- надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзивів Відповідачів.

2) сторін надати додаткові письмові пояснення по суті спору за наявними в матеріалах справи документами;

3) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надати письмові пояснення по суті позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково - виробничий центр "ТОР".

Крім того, представник відповідача-1 в судовому засіданні подав клопотання про продовження строків розгляду спору на 15 днів.

Суд, відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе задовольнити заявлене клопотання представника позивача та відповідача-1 про продовження строків розгляду спору, виходячи з того, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви, а у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2015 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, відкладено розгляд справи на 17.09.2015 року, у зв'язку з неявкою представника позивача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, залученням до участі справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, витребуванням додаткових доказів по справі, клопотанням про відкладення розгляду справи, клопотанням про продовження строків розгляду спору.

17.09.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшли документи для долучення до матеріалів справи та письмові пояснення.

17.09.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про продовження строків розгляду спору та витребування доказів по справі.

17.09.2015 рок в судове засідання з'явились представники відповідачів та представник третьої особи-1.

Представник позивача та третьої особи-2 в судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Представник позивача, відповідача-1, відповідача-3, третьої особи-1 та третьої особи-2 вимоги ухвали суду не виконали.

Суд на місці ухвалив - відкласти розгляд клопотання Позивача про витребування доказів до встановлення фактичних обставин по справі та, керуючись ст.. 69 Господарського процесуального кодексу України, відмовити в задоволенні клопотання про продовження строків розгляду спору, оскільки ухвалою від 03.09.2015 року строк розгляду спору вже продовжено на 15 днів.

Однак, Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Як зазначає Верховний Суд України в листі №1-5/45 від 25.01.2006 критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ. Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади.

Відтак, у зв'язку із необхідністю надати сторонам можливість ознайомитись з новими доказами по справі, у зв'язку із неявкою представника позивача та третьої особи-2 в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, з метою створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, Суд вважає за доцільне відкласти розгляд справи за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 р. відкладено розгляд справи на 30.09.2015 р., у зв'язку з неявкою представника позивача та третьої особи в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду.

30.09.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 30.09.2015 року представник Позивача заявив клопотання про зупинення провадження у справі №910/17428/15 до розгляду пов»язаної з нею справи, яка розглядається Окружним адміністративним судом м. Києва за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелком» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання нечинним та скасування рішення комісії з перевірки правочинів за кредитними операціями, оформленого протоколом №27 від 27.07.2015 р.

Відповідно до ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку з'ясовує, як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також те, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти що мають преюдиціальне значення.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі, тобто господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: а) непідвідомчості; б) обмеженості предметом позову; в) неможливості розгляду тотожної справи; г) певної черговості розгляду вимог.

За таких підстав, Суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» про зупинення провадження у справі №910/17428/15 до розгляду Окружним адміністративним судом м. Києва справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелком» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання нечинним та скасування рішення комісії з перевірки правочинів за кредитними операціями, оформленого протоколом №27 від 27.07.2015 р., оскільки Заявником не наведено належних обґрунтувань неможливості розгляду даної справи до вирішення справи Окружним адміністративним судом м. Києва. Крім того, Суд зазначає, що в межах розгляду даної господарської справи, Суд наділений правом надати оцінку відповідності чинному законодавству України договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015 р., що є предметом розгляду справи №910/17428/15.

В судовому засіданні 30.09.2015 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив Суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представники Відповідача -2 та Відповідача - 3 заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили Суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник Третьої особи - 1 надав усні пояснення по суті спору. В судове засідання представники Відповідача - 1 та Третьої особи - 2 не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили. Представник Відповідача - 1 про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про відкладення справи в судовому засіданні 17.09.2015 р. на 30.09.2015 р. Представник Третьої особи - 2 про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відміткою про відправлення на Ухвалі Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 року у справі № 910/17428/15.

За змістом пункту 32 інформаційного листа №01-08/530 від 29.09.2009р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», якщо відмітка про відправку, зроблена у встановленому порядку на першому примірникові процесуального документа, оформлена відповідним чином, вона, як правило, є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначається про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Відповідно до інформації розміщеної на веб-сайті Міністерства юстиції України, місцезнаходженням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є 01032, м.Київ, БУЛЬВАР ТАРАСА ШЕВЧЕНКА, будинок 33-Б.

Суд зазначає, що Ухвали Господарського суду міста Києва у справі № 910/17428/15 направлялись на адресу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, зазначену на веб-сайті Міністерства юстиції України.

Згідно з абзацем 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, Суд приходить до висновку, Відповідач - 1 та Третя особа - 2 про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Крім того, Суд розглянувши клопотання Відповідача - 3 про залишення без розгляду позовної заяви, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково - виробничий центр "ТОР" знаходиться в процесі ліквідації, а тому, довіреність видана директором Товариства ОСОБА_1, яка підписала позовну заяву, є недійсною, вказує наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково - виробничий центр "ТОР" підписана представником ОСОБА_1 на підставі довіреності б/н від 20.03.2015 р., виданої директором ОСОБА_6

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.04.2015 р. у справі №5011-50/9028-2012 введено процедуру санації Позивача та призначено керуючого санацією Гороховського А.В.

Відповідно до ч.4 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з моменту винесення ухвали про введення процедури санації: керівник боржника звільняється з посади у порядку, визначеному законодавством; управління боржником переходить до керуючого санацією; зупиняються повноваження органів управління боржника - юридичної особи щодо управління та розпорядження майном боржника, повноваження органів управління передаються керуючому санацією, за винятком повноважень, передбачених планом санації.

Згідно зі ст. 248 Цивільного кодексу України представництво за довіреністю припиняється у разі:

1) закінчення строку довіреності;

2) скасування довіреності особою, яка її видала;

3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю;

4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність;

5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність;

6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

За таких підстав, Суд зазначає, що із введенням процедури санації припинились виключно повноваження керівника ОСОБА_6, що не тягне за собою автоматичне припинення повноважень осіб, які представляють інтереси Позивача на підставі довіреності, оскільки такі особи не є органами управління Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково - виробничий центр «ТОР». Крім того, в матеріалах справи відсутні докази скасування або відкликання довіреності б/н від 20.03.2015 р., а тому Суд відмовляє в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба» про залишення без розгляду позовної заяви.

Що стосується клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» про витребування доказів від 17.09.2015 року у Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», а саме належним чином засвідченої копії постанови Національного Банку України від 30.10.2014 р. №692/БТ, Суд зазначає наступне.

Право сторони у справі на подачу клопотання про витребування доказів у разі неможливості їх надати самостійно регулюються приписами ст. 38 ГПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 38 ГПК України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

В пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Проте, як встановлено судом та не спростовано заявником, останнім не подано доказів звернення до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з відповідним запитом та не подано доказів відмови вказаним підприємством від надання необхідних відомостей. Крім того, витребувана позивачем постанова не стосуються предмету спору в даній справі, а тому не є належними доказами, оскільки не містять інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування в справі № 910/17428/15.

За таких підстав, Клопотання Позивача про витребування доказів від 17.09.2015 року у Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», а саме належним чином засвідченої копії постанови Національного Банку України від 30.10.2014 р. №692/БТ, задоволенню не підлягає.

Приймаючи до уваги, що Відповідач - 1 та Третя особа - 2 були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представників Відповідача - 1 та Третьої особи - 2 не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 30 вересня 2015 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов»язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» за Кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.05.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, та за Кредитним договором №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, а саме право вимоги за Договором - 1: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 240 310 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 54 206 916 грн. 00 коп., сплата заборгованості по комісії в розмірі 14 723 грн. 71 коп.; право вимоги за Договором - 2: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 203 208 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 53 586 245 грн. 91 коп. Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Договором -1 та Договором - 2 на день укладання цього Договору становить 16 443 518 доларів США 40 центів США та 14 723 грн. 71 коп., що станом на день укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ разом складає 275 097 175 грн. 62 коп.

Разом з правом вимоги виконання зобов»язань, що передається за цим Договором, до Нового кредитора переходять права за договорами, що забезпечують виконання зобов»язання. (п.1.3 Договору)

Відповідно до п.1.4 Договору з моменту набрання чинності цим Договором та за умови перерахування коштів у розмірі та у терміни, зазначені у п.п.1.5, 1.6 цього Договору на рахунок Первісного кредитора, Новий кредитор повністю замінює Первісного кредитора у Договорі - 1 та Договорі - 2, зазначеному в п.1.1 цього Договору, та отримує всі його права, що виникають з договорів, укладених в забезпечення виконання Боржником зобов»язань за Договором -1, Договором - 2.

Згідно з п.1.5 Договору Сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за Договором - 1 та Договором - 2, що підлягає сплаті Новим кредитором на користь Первісного кредитора становить 25 000 000 грн. 00 коп. без ПДВ, з яких: 12 500 000 грн. 00 коп. - ціна відступлення права вимоги за Договором -1; 12 500 000 грн. 00 коп. - ціна відступлення права вимоги за Договором - 2.

Сторони домовились, що Новий кредитор зобов»язаний сплатити на користь Первісного кредитора ціну відступлення права вимоги за Договором - 1 та Договором - 2, зазначену в п.1.5 цього Договору, не пізніше 06.02.2015 року. (п.1.6 Договору)

У п.1.7 Договору визначено, що право вимоги за Договором - 1 та Договором - 2 до Нового кредитора переходить виключно після повної сплати останнім на користь Первісного кредитора ціни відступлення права вимоги за Договором - 1 та Договором - 2.

Вказаний Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим № 38.

11.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов»язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» за Кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.05.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, та за Кредитним договором №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, а саме право вимоги щодо повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 124 202 475 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 240 310 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 80 490 904 грн. 36 коп., сплата заборгованості по комісії в розмірі 14 723 грн. 71 коп. Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Основним зобов»язанням на день укладання цього Договору складає 8 240 310 доларів США 00 центів США та 14 723 грн. 71 коп., що станом на день укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ разом складає 204 708 103 грн. 07 коп.

Разом з правом вимоги виконання зобов»язань, що передається за цим Договором, до Нового кредитора переходять права за договорами, що забезпечують виконання Основного зобов»язання. (п.1.3 Договору)

Відповідно до п.1.5 Договору з моменту набрання чинності цим Договором Новий кредитор повністю замінює Первісного кредитора у Основному зобов»язанні, зазначеному в п.1.1 цього Договору, та отримує всі його права, що виникають з договорів, укладених в забезпечення виконання Боржником зобов»язань за Основним зобов»язанням окрім договорів, вказаних в п.1.4 цього Договору.

Згідно з п.1.6 Договору Сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за Основним зобов»язанням, що підлягає сплаті Новим кредитором на користь Первісного кредитора становить 13 500 000 грн. 00 коп. без ПДВ.

Вказаний Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим № 55.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Договір про відступлення права вимоги від 04.02.2015 року є недійсним, оскільки Банк передав право вимоги в загальному розмірі 275 097 175 грн. 62 коп. за ціною відступлення 25 000 000 грн. 00 коп., тобто фінансуючи за вказаним договором грошові кошти в розмірі 25 000 000 грн. 00 коп. отримав право вимоги за борговими зобов»язаннями, а тому вважає вказаний договір є договором факторингу. Зазначає, що сторонами договору факторингу є фінансові установи, проте Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» не є фінансовою установою та не має права здійснювати діяльність, пов»язану з наданням фінансових послуг. Крім того, Відповідач - 2 не має права у встановленому Кредитним договором порядку списувати кошти з рахунків Позивача й здійснювати конвертацію національної валюти у валюту кредитування. Також Позивач зазначив, що укладання вказаного Договору порушує статтю 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою визначено, що банківською таємницею є інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку. Договір про відступлення права вимоги від 11.02.2015 року також є недійсним в силу статті 1083 Цивільного кодексу України. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 04.02.2105 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент», а також визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 11.02.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 04.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов»язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» за Кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.05.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, та за Кредитним договором №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, а саме право вимоги за Договором - 1: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 240 310 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 54 206 916 грн. 00 коп., сплата заборгованості по комісії в розмірі 14 723 грн. 71 коп.; право вимоги за Договором - 2: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 203 208 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 53 586 245 грн. 91 коп. Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Договором -1 та Договором - 2 на день укладання цього Договору становить 16 443 518 доларів США 40 центів США та 14 723 грн. 71 коп., що станом на день укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ разом складає 275 097 175 грн. 62 коп.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог про недійсність Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015 року, посилається на те, що вказаний договір є саме договором факторингу, який укладений з порушенням Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки Відповідач - 2 не мав відповідної ліцензії для здійснення фінансових операцій.

Так, статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

В свою чергу, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором (ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

У цьому випадку права грошової вимоги до боржника переходять до фактора з метою забезпечення виконання зобов'язань клієнта перед фактором (забезпечувальне відступлення).

Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законодавчими актами.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.07.2007 року у справі №26/347-06-6531.

Таким чином, у випадку правової конструкції договору факторингу має місце двостороннє зобов'язання сторін (з однієї сторони - надання грошових коштів у розпорядження, а з другої сторони - відступлення права грошової вимоги та здійснення оплати).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином, предметом договору факторингу може бути тільки грошова вимога.

Згідно з частиною 3 статті 1079 Цивільного кодексу України, фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Отже, відповідно до вимог статей 1077, 1079 Цивільного кодексу України та статей 4, 5, 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фактор, на момент укладення договору факторингу, повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

Відповідно до п. 1.1 спірного Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015 року його предметом є відступлення Первісним кредитором на користь Нового кредитора, та прийняття новим кредитором належного Первісному кредитору права вимоги та набуття всіх прав Первісного кредитора, у зв'язку з чим Відповідач - 2 стає кредитором у зобов'язаннях з боржником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» за Кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.05.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами та за Кредитним договором №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, а саме право вимоги за Договором - 1: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 240 310 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 54 206 916 грн. 00 коп., сплата заборгованості по комісії в розмірі 14 723 грн. 71 коп.; право вимоги за Договором - 2: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 203 208 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 53 586 245 грн. 91 коп. Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Договором -1 та Договором - 2 на день укладання цього Договору становить 16 443 518 доларів США 40 центів США та 14 723 грн. 71 коп., що станом на день укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ разом складає 275 097 175 грн. 62 коп.

При цьому, згідно з п.1.6 Договору Сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за Основним зобов»язанням, що підлягає сплаті Новим кредитором на користь Первісного кредитора становить 13 500 000 грн. 00 коп. без ПДВ.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що його метою є заміна особи на активній стороні зобов'язання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідношення за плату, та не передбачає надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги.

Суд зазначає, що в Договорі про відступлення права вимоги від 04.02.2015 року відсутнє зобов'язання Нового кредитора передати Первісному кредитору грошові кошти за плату.

За таких обставин, Суд приходить до висновку, що спірний договір за своєю правовою природою є саме договором купівлі-продажу права вимоги, метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У зв'язку з цим, безпідставними є Посилання позивача на відсутність у Відповідача-2 правових можливостей на вчинення спірного договору, зокрема, правового статусу фінансової установи та відповідної ліцензії, оскільки Договір про відступлення права вимоги від 04.02.2015 року не є фінансовою послугою в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", так як його предметом як зазначалося вище є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не фінансування під відступлення права грошової вимоги, як помилково зазначає Позивач.

Судом розглянуті та відхилені доводи Позивача щодо необхідності наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» індивідуальної ліцензії відповідно до норм Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» у зв»язку із здійсненням останнім конвертації національної валюти у валюту зобов»язання - долар США з огляду на наступне.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 1 статті 533 Цивільного кодексу України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналогічний режим використання національної та іноземної валюти при виконанні грошових зобов'язань передбачений ГК України. Зокрема, частиною 2 статті 198 Господарського кодексу України встановлено, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях; грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Частиною 1 статті 5 Декрету передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

При цьому, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання (частина 2 статті 5 Декрету).

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції (частина 4 статті 5 Декрету).

Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції:

- надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (підпункт «в»пункту 4 статті 5 Декрету);

- використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г»пункту 4 статті 5 Декрету).

Суд зазначає, що законодавством не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Національний банк України у своєму листі за № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 р. «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» у зв'язку з запитами банків з питання щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у жодної зі сторін кредитного договору.

Крім того, Суд зауважує, що відсутність у сторін індивідуальної ліцензії Національного банку України не дає підстав для визнання недійсним Договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, у яких містяться положення про видачу кредитів у іноземній валюті та сплату відсотків за користування цими кредитами іноземною валютою.

Безпідставним є також посилання Позивача на порушення Відповідачами банківської таємниці та розголошення комерційної інформації, оскільки зі змісту спірного договору не вбачається, що його укладання опосередковує розголошення Відповідачем - 1 банківської таємниці або конфіденційної інформації щодо Позивача. Спірний договір визначає обсяг прав вимоги, які набуваються Новим кредитором. При цьому, необхідність визначання такого обсягу (відповідних сум) при вчиненні договору відступлення права вимоги безпосередньо випливає із змісту ст.514 Цивільного кодексу України та спрямована на забезпечення у подальшому можливості належного у розумінні ст.525 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України виконання Позивачем зобов'язань перед новим кредитором.

До того ж, діюче законодавство не пов'язує можливість визнання договору відступлення права вимоги недійсним із обставинами розголошення або нерозголошення банківської/конфіденційної інформації за зобов'язаннями, у яких здійснюється заміна кредитора.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір про відступлення прав вимоги від 04.02.2015 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому позовні вимоги про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2105 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент», не підлягають задоволенню.

Крім того, в обґрунтування заперечень на позовну заяву Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» зазначало, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» прийнято рішення про визнання договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015 року нікчемним, оформленого протоколом №27 від 27.07.2015 р., з підстав, передбачених ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, договір про відступлення права вимоги не передбачав безоплатної передачі прав вимоги, банк здійснив відчуження майна за ціною, значно нижчою від звичайної, банк взяв на себе зобов»язання, що стало однією із причин його неплатоспроможності, та банк відмовився від власних майнових вимог, надавши переваги, не встановлені для нього законодавством.

Суд зазначає, що частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Частиною 1 статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

Частиною 1 статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 року прийнято рішення №51 про запровадження з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 147 від 03 серпня 2015 р. продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації у АТ «ДЕЛЬТА БАНК» до 02 жовтня 2015 р. включно та продовжено повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «ДЕЛЬТА БАНК» Кадирова Владислава Володимировича до 02 жовтня 2015 р. включно.

Частинами 1, 2, 4, 5 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.3 статті статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Пунктом 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Судом розглянуті та відхилені доводи Відповідача - 1, викладені у запереченні на позовну заяву стосовно того, що договір про відступлення права вимоги не передбачав безоплатної передачі прав вимоги, оскільки за вказаним договором Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» сплатило на користь останнього 25 000 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №6 від 04.02.2015 р. При цьому, ціна відступлення права вимоги визначена сторонами на підставі звіту про оцінку майнових прав суб»єкта оціночної діяльності.

Крім того, Відповідач - 1 посилаючись на те, що Договір про відступлення прав вимоги від 04.02.2015 року передбачає пільги (переваги) під час дії тимчасової адміністрації в порушення п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не наводить жодних конкретних положень договору, які передбачали б надання зазначених переваг (пільг).

Також, Суд не приймає до уваги доводи Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», що укладання оспорюваного правочину стало однією із причин його неплатоспроможності, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження його доводів.

Суд також зазначає, що укладання Договору про відступлення прав вимоги від 04.02.2015 року мало наслідком отримання банком прибутку без прийняття на себе жодних грошових зобов»язань, оскільки останній набув статус кредитора, а не боржника, а тому посилання Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на п.2. ч.3 статті статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є необґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що при укладанні Договору про відступлення прав вимоги від 04.02.2015 року було дотримано всіх вимог, встановлених чинним законодавством України, та жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" за цим договором не настала, а тому не приймає до уваги заперечення Відповідача - 1.

Крім того, Судом встановлено, що в подальшому 11.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов»язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» за Кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.05.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, та за Кредитним договором №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007 року із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами, а саме право вимоги щодо повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 124 202 475 грн. 00 коп., сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 240 310 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 80 490 904 грн. 36 коп., сплата заборгованості по комісії в розмірі 14 723 грн. 71 коп. Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Основним зобов»язанням на день укладання цього Договору складає 8 240 310 доларів США 00 центів США та 14 723 грн. 71 коп., що станом на день укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ разом складає 204 708 103 грн. 07 коп.

При зверненні до суду з позовом про визнання недійсним вказаного Договору Позивач посилається на частину 1 статті 1083 Цивільного кодексу України, якою визначено, що наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Суд не приймає до уваги вказані доводи Позивача, оскільки як встановлено вище у судовому рішенні, Договір про відступлення прав вимоги від 04.02.2015 року не є договором факторингу, а є саме договором про відступлення прав вимоги, правове регулювання якого передбачене статтею 512 Цивільного кодексу України, а вимоги Позивача про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 11.02.2015 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., також не підлягають задоволенню як безпідставні та необґрунтовані.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»; Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба» про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробничий центр «ТОР» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»; Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба» про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 05 жовтня 2015 року.

Суддя О.В. Чинчин