КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2015 р. Справа№ 910/9648/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання Іващенко М.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: Лисенко С. І. (довіреність від 26.12.2014, № 2-251);

від відповідача: Ковригін О. В. (довіреність від 26.12.2014, № б/н);

розглядає матеріали апеляційної скарги

публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"

на рішення господарського суду міста Києва від 02.07.2015

у справі № 910/9648/15 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"

до дочірнього підприємства "Укравтогаз" національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 17150,96 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.07.2015 р. у справі № 910/9648/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив що підписання сторонами актів звірки взаєморозрахунків від 01.07.2012, 01.10.2012, 15.01.2013 є дією, яка свідчить про визнання покупцем боргу і як наслідок переривання строку позовної давності, а тому відмова у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності є безпідставною.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.07.2015 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" прийнято до провадження та призначено її до розгляду в судовому засіданні 03.08.2015 року за участю уповноважених представників сторін.

Ухвалою суду від 03.08.2015 відкладено розгляд справи на 14.09.2015.

У зв'язку з перебуванням судді Лобаня О.І. на лікарняному, розпорядження заступника голови Київського апеляційного господарського суду сформовано для розгляду апеляційної скарги по справі № 911/5314/14 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Федорчук Р.В., судді - Андрієнко В. В., Майданевич А.Г.

Ухвалою суду від 14.09.2015 відкладено розгляд справи на 23.09.2015.

Представник позивача у судовому засіданні 14.09.2015 надав пояснення, якими підтримав доводи викладені в скарзі та просили апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.09.2015 заперечив на викладене позивачем в апеляційній скарзі.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 13.10.2010 р. між Дочірнім підприємством «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та Дочірньою компанією «УКРТРАНСГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» укладено договір № 261-К/100-234-У купівлі-продажу, умовами якого передбачено, що позивач зобов'язується продати, а відповідач прийняти та оплатити запасні частини та матеріали, відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною даного договору.

У відповідності з п.1.2. статуту Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ», затвердженого рішенням установчих зборів Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» від 25.12.2012 р., товариство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії «УКРТРАНСГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Відповідно до п. 3.2. договору, загальна сума даного договору складає 12 057, 60 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 2 009, 60 грн.

Умовами п. 4.4. договору передбачено, що датою поставки продукції визнається дата, вказана в накладній про прийняття продукції відповідачем.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2010 р. (п. 9.1. договору).

Також, між сторонами укладено додаток № 1 до договору № 261-К/100-234-У від 13.10.2010 р., відповідно до якого сторони погодили асортимент продукції: модем 08/10-2011 - 2 886, 00 грн.; модем 09/10-2012 - 2 886, 00 грн.; модем 16/10-2025 - 2 886, 00 грн.; тр-р тока Т-0, 66 800/5 - 997, 20 грн.; тр-р тока Т-0, 66 800/5 - 986, 40 грн.; тр-р тока Тш-0, 66 1500/5, кл.т0,5 - 936, 00 грн.; тр-р тока Тш-0,66 1500/5, кл.т0,5 - 480, 00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору було поставлено відповідачеві продукцію на загальну суму 12057,60 грн., що підтверджується накладними - вимогами № 08/10-2011 від 13.10.2010 р., № 09/10-2012 від 13.10.2010 р., № 16/10-2025 від 13.10.2010 р., № 19/10-2021 від 13.10.2010 р., які підписані представниками сторін та скріплені печаткою відповідача.

Проте, відповідач за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 12057,60 грн.

Відповідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 631 Цивільного кодексу України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору.

Згідно п. 3.5. договору, відповідач здійснює 100 % оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача, зазначений у розділі 10 договору.

Позивачем доказів надання відповідачу рахунку-фактури на оплату поставленої продукції не подано.

Разом з цим, апеляційний господарський суд вважає за необхідне відзначити, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України. (Даної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 37/405 від 29.09.2009).

Відповідно до п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

В силу наведених вище положень законодавства прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукцію відповідно до змісту товаросупровідних документів на неї.

Як встановлено судом першої інстанції товар був переданий відповідачу 13.10.2010 відтак, з наступного дня одержання товару у відповідача виник обов'язок оплатити цей товар, а у позивача відповідно вимагати його оплати.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, як свідчать матеріали справи відповідач не виконав зобов'язання по сплаті отриманої продукції в повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість в розмірі 12057,60 грн.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 12057,60 грн. обґрунтовані.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначений строк оплату за поставлену продукцію не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2170,37 грн. пені та 844,03 грн. штрафу в порядку ст. 231 Господарського кодексу України задоволенню не підлягають з наступних підстав

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, вказані санкції є видом відповідальності за порушення зобов'язань з передачі товарів, строків виконання робіт та надання послуг, а не за порушення виконання грошового зобов'язання (оплата за виконані роботи).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 2170,37 грн. пені та 844,03 грн. штрафу безпідставні та задоволенню не підлягають.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті поставленої продукції, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 992,78грн. збитків від зміни індексу інфляції та 1086,18 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача 992,78 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 1086,18 грн. - 3% річних.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач у поданих заяві та відзиві просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Відповідач вважає, що строк позовної давності для звернення з даним позовом про сплату за поставлену продукцію почався з дати поставки 19.10.2011 з урахуванням перебігу строку на 5 днів та сплинув 19.10.2014.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (із змінами і доповненнями) роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Матеріали справи свідчать, що сторонами 01.07.2012, 01.10.2012, 15.01.2013, тобто в межах строку позовної давності, складено акти звірки взаєморозрахунків станом на 30.06.2012, від 30.09.2012, від 31.12.2012 на загальну суму 1091584,19 грн., яка включає борг за договором № 261-К/100-234-У від 13.10.2011 в сумі 12057,60 грн.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом (15.04.2015 - штамп про прийняття на позовній заяві) не пропущено, оскільки такий строк було перервано підписаними між сторонами актами звірки взаєморозрахунків.

Аналогічних висновків дійшов Вищий господарський суд України в постановах: від 14.07.2015 у справі 910/3076/15-г та від 22.07.2015 у справі № 910/2899/15-г.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для переривання строків позовної давності.

Зважаючи на вищевказане, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що посилання суду першої інстанції на рішення господарського суду м. Києва від 16.04.2015 № 910/3241/15-г з аналогічними обставинами є безпідставним, оскільки у справі № 910/3241/15-г акт звірки взаєморозрахунків між сторонами підписаний після спливу строку позовної давності (постанова Вищого господарського суду України у справі № 910/3241/15-г від 04.08.2015).

Отже, враховуючи зазначене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в розмірі 12057,60 грн. основного боргу, 992,78 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 1086,18 грн. - 3% річних

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції розподіляє судові витрати.

Керуючись статями 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" на рішення господарського суду міста Києва від 02.07.2015 у справі № 910/9648/15 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 02.07.2015 у справі № 910/9648/15 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково.

4. Стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) 12057 (дванадцять тисяч п'ятдесят сім) грн. 60 коп. основного боргу, 992 (дев'ятсот дев'яносто дві) грн. 78 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 1086 (одну тисячу вісімдесят шість) грн. 18 коп. - 3% річних, 1505 (одну тисячу п'ятсот п'ять) грн. 89 коп. витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) 752 (сімсот п'ятдесят дві) грн. 95 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

6. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

7. Доручити господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

8. Справу № 910/9648/15 повернути до господарського суду міста Києва.

9. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

10. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді В.В. Андрієнко

А.Г. Майданевич