ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року Справа № 910/28878/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Шаргала В.І.

суддів Алєєвої І.В.

Прокопанич Г.К.

за участю представників:

Прокурора: від Генеральної прокуратури України - Клюге Л.М., посв. № 014652 від 17.01.2013 року;

Відповідача -1: не з'явився;

Відповідача -2: не з'явився;

Відповідача -3: Софійського С.Ю., дов. №б/н від 10.04.2013 року; Безсмертного А.В., дов. №б/н від 08.06.2015 року;

Відповідача -4: не з'явився;

Третьої особи: Аргат Т.В., дов. №19/3-02/33 від 10.02.2015 року; Соковця А.О., дов. № 19-11/155 від 21.11.2014 року;

розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2015 року

у справі № 910/28878/14 господарського суду міста Києва

за позовом заступника прокурора міста Києва

до відповідача -1 Київської міської ради

відповідача -2 товариства з обмеженою відповідальністю "Майк"

відповідача -3 товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал"

відповідача -4 товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний виставковий центр"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

про визнання незаконним та часткове скасування рішення, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року заступник прокурора міста Києва, виступаючи в інтересах держави звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, товариства з обмеженою відповідальністю "Майк", товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал", товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний виставковий центр", просив визнати незаконними та скасувати рішення Київської міської ради № 769/2179 від 18.11.2004 року, № 828/2038 від 18.11.2004 року, № 1004/2414 від 23.12.2004 року, № 77/3168 від 02.02.2006 року, № 76/3167 від 02.02.2006 року, п. 4, 5 рішення Київської міської ради № 67/1901 від 26.07.2007 року; визнати недійсними видані закритому акціонерному товариству "Міжнародний виставковий центр" державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 129688, зареєстрований 15.02.2005 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 09-8-00033, товариству з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал" державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 140879, зареєстрований 22.03.2006 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 09-8-00059, товариству з обмеженою відповідальністю "Майк" державні акти на право власності на земельні ділянки серій КВ № 130501, № 131231, № 140880, № 2141797, зареєстровані 10.03.2005 року, 22.04.2005 року, 22.03.2006 року, 24.10.2007 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № № 09-8-00035, 09-8-00039, 09-8-00060, 09-8-00089 (т. 1, а.с. 13-22).

Позовні вимоги мотивовано порушенням норм земельного законодавства при винесенні вищеперелічених рішень.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.01.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (т. 1, а.с. 152-153).

Заявою від 20.02.2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал" просило застосувати позовну давність (т. 1, а.с. 78).

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.03.2015 року (суддя Демидов В.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2015 року (головуючий Майданевич А.Г., судді Федорчук Р.В., Лобань О.І.) (т. 3, а.с. 230-243) у задоволенні позову відмовлено (т. 2, а.с. 191-207).

Оскаржені судові акти мотивовано спливом позовної давності.

Не погодившись з прийнятими судовими актами, заступник прокурора міста Києва звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, просив оскаржені судові рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову, посилаючись, зокрема, на невірне застосування приписів ст. ст. 261, 267 ЦК України та неврахування п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 4176-VI від 20.12.2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" (т. 4, а.с. 12-17).

Розпорядженням секретаря другої судової палати № 03-05/1062 від 03.08.2015 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді Корсак В.А., Прокопанич Г.К. (доповідач) (т. 4, а.с. 4).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 03.08.2015 року касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва прийнято до провадження та призначено до розгляду на 03.09.2015 року (т. 4, а.с. 5-6).

У відзиві на касаційну скаргу публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" просило касаційну скаргу залишити без задоволення, вважаючи, що посилання прокурора на п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України та п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 4176-VI від 20.12.2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" є неправомірним, оскільки вказані норми права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин (т. 4, а.с. 26-30).

Розпорядженням секретаря другої судової палати № 03-05/1466 від 18.09.2015 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Шаргало В.І., судді Алєєва І.В., Прокопанич Г.К. (доповідач) (т. 4, а.с. 33).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 18.09.2015 року розгляд касаційної скарги перенесено на 24.09.2015 року (т. 4, а.с. 34-35).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 24.09.2015 року розгляд касаційної скарги відкладено на 01.10.2015 року (т. 4, а.с. 43-45).

У судове засідання 01.10.2015 року представники відповідачів - товариства з обмеженою відповідальністю "Майк", товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний виставковий центр" не з'явились, причин неявки суду не повідомили.

Від представника відповідача - Київської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія визнала за можливе розглянути справу у відсутність представників відповідачів - товариства з обмеженою відповідальністю "Майк", товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний виставковий центр", Київської міської ради, задовольнивши клопотання останньої.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, вислухавши прокурора, представників відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал", третьої особи - публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за рішенням Київської міської ради № 769/2179 від 18.11.2004 року закритому акціонерному товариству "Міжнародний виставковий центр" продано земельну ділянку площею 1,6072 га, яка раніше використовувалася закритим акціонерним товариством "Міжнародний виставковий центр" на підставі укладеного з Київської міською радою договору оренди.

15.02.2005 року закритому акціонерному товариству "Міжнародний виставковий центр" видано державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку (т. 1, а.с. 31).

18.02.2005 року між закритим акціонерним товариством "Міжнародний виставковий центр" та товариством з обмеженою відповідальністю "Майк" було укладено договір купівлі-продажу вищезгаданої земельної ділянки (т. 1, а.с. 32-33).

Рішенням Київської міської ради № 828/2038 від 18.11.2004 року погоджено звіт про експертну оцінку земельної ділянки на вул. Микільсько-Слобідській, 1 у Дніпровському районі міста Києва та вирішено продати товариству з обмеженою відповідальністю "Майк" частину земельної ділянки площею 0,2177 га для благоустрою території на вул. Микільсько-Слобідській, 1 у Дніпровському районі міста Києва, яка перебувала в оренді у товариства з обмеженою відповідальністю "Майк" за договором оренди від 20.09.2004 року, з подальшим оформленням державного акту на право власності (т. 1, а.с. 35-36).

На виконання вказаного рішення 20.12.2004 року між Київською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю "Майк" було укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки (т. 1, а.с. 38-40) та 10.03.2005 року покупцеві видано відповідний державний акт на право власності (т. 1, а.с. 41).

Рішенням Київської міської ради № 1004/2414 від 23.12.2004 року погоджено звіт про експертну оцінку земельної ділянки на вул. Микільсько-Слобідській у Дніпровському районі міста Києва та вирішено продати товариству з обмеженою відповідальністю "Майк" частину земельної ділянки площею 0,0369 га для благоустрою території на вул. Микільсько-Слобідській у Дніпровському районі міста Києва, яка перебувала в оренді у товариства з обмеженою відповідальністю "Майк" за договором оренди від 31.08.2004 року № 66-6-00185, з подальшим оформленням державного акту на право власності (т. 1, а.с. 42-43).

10.02.2005 року між Київської міської радою та товариством з обмеженою відповідальністю "Майк" було укладено договір купівлі-продажу вищезгаданої земельної ділянки (т. 1, а.с. 44-46) та 22.04.2005 року покупцеві видано відповідний державний акт на право власності (т. 1, а.с. 47).

Рішенням Київської міської ради № 76/3167 від 02.02.2006 року вирішено продати товариству з обмеженою відповідальністю "Майк" частину земельної ділянки площею 2,1268 га для будівництва (зі збереженням зеленої зони), експлуатації та обслуговування готельно-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського обслуговування та підземним паркінгом на проспекті Броварському у Дніпровському районі міста Києва, яка перебувала в оренді у товариства з обмеженою відповідальністю "Майк" за договором оренди земельної ділянки від 19.12.2005 року № 66-6-00311, та залишено в оренді товариству з обмеженою відповідальністю "Майк" земельну ділянку площею 0,0048 га для будівництва (зі збереженням зеленої зони), експлуатації та обслуговування готельно-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського обслуговування та підземним паркінгом (т. 1, а.с. 48-49).

17.02.2006 року між Київської міської радою та товариством з обмеженою відповідальністю "Майк" було укладено договір купівлі-продажу вищезгаданої земельної ділянки (т. 1, а.с. 51-53) та 22.03.2006 року покупцеві видано відповідний державний акт на право власності (т. 1, а.с. 54).

02.02.2006 року Київською міською радою прийнято рішення № 77/3168, яким вирішено продати товариству з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал" частину земельної ділянки площею 3,0785 га для будівництва, експлуатації та обслуговування водно-спортивної бази, спортивно-оздоровчого та реабілітаційного центру з вуличними дитячими та спортивними майданчиками, об'єктами громадського харчування та благоустроєними набережними і пляжами загального користування, яка перебувала в оренді у товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал" згідно договору оренди земельної ділянки від 19.12.2005 року № 66-6-00310 та залишено в оренді земельну ділянку площею 1,1253 га (т. 1, а.с. 55-56).

17.02.2006 року між Київської міської радою та товариством з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал" було укладено договір купівлі-продажу вищезгаданої земельної ділянки (т. 1, а.с. 58-60) та 22.03.2006 року покупцеві видано відповідний державний акт на право власності (т. 1, а.с. 61).

06.04.2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал" та товариством з обмеженою відповідальністю "Майк" було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий № 66:178:0072) площею 3,0785 га, яка розташована по вул. Микільсько-Слобідській (та вулиці Набережній Лівобережній) у Дніпровському районі міста Києва (державний акт про право власності на земельну ділянку серії КВ № 140879 від 22.03.2006 року) (т. 1, а.с. 86-88).

26.07.2007 року Київською міською радою прийнято рішення № 67/1901, п. 4 якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю "Майк" для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціональних комплексів у складі комплексу готельно-офісного та торговельно-розважального призначення, житлово-офісного комплексу з апартаментами, яхт-клубу, дельфінарію та аквапарку, благоустроєних набережних між вул. Микільсько-Слобідською та просп. Броварським у Дніпровському районі м. Києва (т. 1, а.с. 62-67).

Відповідно до п. 5 вказаного рішення Київської міської ради змінено цільове призначення земельних ділянок загальною площею 7,07 га (земельна ділянка № 1) у Дніпровському районі м. Києва та дозволено їх використання для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціональних комплексів у складі комплексу готельно-офісного та торговельно-розважального призначення, житлово-офісного комплексу з апартаментами, яхт-клубу, дельфінарію та аквапарку, благоустроєних набережних, у тому числі: площею 3,0785 га на вул. Микільсько-Слобідській (та вул. Набережній Лівобережній), право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку від 13.04.2006 року № 09-8-00061; площею 1,6072 га на просп. Броварському, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку від 05.05.2005 року № 09-8-00040; площею 2,1268 га на просп. Броварському, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку від 22.03.2006 року № 09-8-00060; площею 0,2177 га на вул. Микільсько-Слобідській, 1, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку від 10.03.2005 року № 09-8-00035; площею 0,0369 га на вул. Микільсько-Слобідській, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку від 22.04.2005 року № 09-8-00039.

Пунктом 6 зазначеного рішення Київської міської ради вирішено передати товариству з обмеженою відповідальністю "Майк" земельні ділянки загальною площею 7,00 га для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціональних комплексів у складі комплексу готельно-офісного та торговельно-розважального призначення, житлово-офісного комплексу з апартаментами, яхт-клубу, дельфінарію та аквапарку, благоустроєних набережних між вул. Микільсько-Слобідською та просп. Броварським у Дніпровському районі м. Києва.

01.07.2009 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Майк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал" було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий № :66:178:0085) площею 7,0671 га, розташованої за адресою: м. Київ, Дніпровський район, між вулицями Микільсько-Слобідською та проспектом Броварським, цільове призначення (використання) земельної ділянки - будівництво, експлуатація та обслуговування багатофункціональних комплексів у складі комплексу готельно-офісного та торговельно-розважального призначення, житлово-офісного комплексу з апартаментами, яхт-клубу, дельфінарію та аквапарку, благоустроєних набережних (т. 1, а.с. 90-91).

01.07.2010 року між відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та товариством з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал" було укладено договір іпотеки № 368/31/6-7, предметом якого є майнові права на вищезгадану земельну ділянку, а також на всі об'єкти, які належать/будуть належати на праві власності іпотекодавцю та розташовані/будуть розташовані на вказаній земельній ділянці (т. 1, а.с. 105-110).

Згідно ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 127 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 18.11.2004 року) органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності громадянам та юридичним особам, які мають право на набуття земельних ділянок у власність, а також іноземним державам відповідно до цього Кодексу.

Продаж земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам здійснюється на конкурентних засадах (аукціон, конкурс), крім викупу земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що є власністю покупців цих ділянок.

Згідно ст. 134 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 18.11.2004 року) земельні ділянки державної або комунальної власності, призначені для продажу суб'єктам підприємницької діяльності під забудову, підлягають продажу на конкурентних засадах (земельні торги).

Частиною 1 ст. 136 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 18.11.2004 року) передбачено, що органи державної влади або органи місцевого самоврядування, уповноважені приймати рішення про відчуження земель, що перебувають у державній або комунальній власності, визначають переліки земельних ділянок, призначених для продажу суб'єктам підприємницької діяльності під забудову на земельних торгах.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відчудження спірних земельних ділянок відбулось на підставі п. 1.2 Тимчасового порядку продажу земельних ділянок в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 14.03.2002 року № 304/1738, відповідно до якого продаж земельних ділянок здійснюється на земельних торгах, крім: земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що є власністю покупців; земельних ділянок, на які є документи, що посвідчують право користування ними (державний акт на право постійного користування землею, договір оренди землі, договір тимчасового користування, у тому числі на умовах оренди); земельних ділянок, які надані в користування згідно з рішеннями Київради, розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, рішеннями виконкому Київради.

Враховуючи положення ст. 127 Земельного кодексу України щодо порядку відчуження земельних ділянок, що належать до комунальної власності, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновку, що положення п. 1.2 Тимчасового порядку продажу земельних ділянок в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 14.03.2002 року № 304/1738 суперечать встановленому законом порядку відчуження земель, що знаходяться у комунальній власності.

Відповідно до п. 5, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 11 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Частинами 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, з яким погодилась і апеляційна інстанція, дійшов висновку про те, що при прийнятті Київською міською радою рішень № 769/2179 від 18.11.2004 року, № 828/2038 від 18.11.2004 року, № 1004/2414 від 23.12.2004 року, № 77/3168 від 02.02.2006 року, № 76/3167 від 02.02.2006 року було порушено норми ст. 127 Земельного кодексу України щодо порядку відчуження земель, що знаходяться в комунальній власності.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2014 року у справі № 2а-6650/11/2670, яка набрала законної сили (т. 2, а.с. 52), відмовлено у задоволенні позову прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державного агентства із земельних ресурсів України до Київської міської ради, треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю "Майк", товариство з обмеженою відповідальністю "Терра Капітал", державне комунальне підприємство "Плесо", Київська морська школа Товариства сприяння обороні України, публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради № 67/1901 від 26.07.2007 року (т. 1, а.с. 232-245).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній станом на 10.03.2015 року) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, у преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судова колегія вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини у справі, що є предметом касаційного перегляду.

Як було зазначено вище, суд відмовив у задоволенні заявлених вимог за спливом позовної давності.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил ст. 261 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1, 4 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, встановлені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-178цс15).

Враховуючи те, що позовна заява була подана до суду зі спливом позовної давності, а саме - у грудні 2014 року, а спірні рішення було прийнято відповідно 18.11.2004 року, 23.12.2004 року, 02.02.2006 року, 26.07.2007 року та відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, місцевий господарський суд, з яким погодилась і апеляційна інстанція, дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав.

Частиною 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

З врахуванням вищенаведеного підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції, якою було правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, відсутні.

Доводи заявника касаційної скарги про неправильне тлумачення судами ст. ст. 261, 267 Цивільного кодексу України та неврахування приписів п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" є неспроможними з огляду на наступне.

Конституційний Суд України у пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто, ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Прийняті Київською міською радою рішення № 769/2179 від 18.11.2004 року, № 828/2038 від 18.11.2004 року, № 1004/2414 від 23.12.2004 року, № 77/3168 від 02.02.2006 року, № 76/3167 від 02.02.2006 року є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу.

Скасування таких актів не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірні рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту (вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 11.11.2014 року у справі № 21-405а14).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України, чинної до внесення до неї змін Законом України № 4176-VI від 20.12.2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Відповідно до п. 2 ч. 2, пп. 3 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 4176-VI від 20.12.2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", який набрав чинності 15.01.2012 року, п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України виключено та визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутись до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або речове право особи.

Аналіз наведеній нормі надано у постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 15.10.2013 року у справі № 21-240а13, за результатами якого Верховний Суд України дійшов висновку, що у згаданій нормі йдеться про порушення права у сфері публічно-правових відносин, на які наслідки спливу позовної давності, встановлені ст. 267 Цивільного кодексу України не поширюються.

Згідно положень ч. 1 ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Спір у господарській справі, яка розглядається, не є адміністративним, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, отже, і дія норм Закону України № 4176-VI від 20.12.2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", зокрема, його п. 5 Прикінцевих та перехідних положень на правовідносини сторін у даній господарській справі не поширюється.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року у справі № 6-68цс15 зазначив, що згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Саме з таких міркувань виходив суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, у справі, яка є предметом перегляду, застосовуючи наслідки спливу позовної давності, зазначивши, що до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку заявник пропустив без поважних причин. Дія Закону України від 20 грудня 2011 року N 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" не поширюється на спірні правовідносини, оскільки цей Закон прийнято після спливу позовної давності.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним рішень органу місцевого самоврядування, на підставі яких відповідачі отримали у власність земельні ділянки, прокурор таким чином ставить під сумнів право відповідачів на мирне володіння своїм майном.

У рішенні від 24.06.2003 року у справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства", застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Європейський суд з прав людини зазначив про порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, про втручання у реалізацію його права власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони. Сама місцева влада виступала стороною у договорі, заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов.

У справі, яка переглядається, обставини є подібними.

Як встановлено судами, місцева влада, приймаючи спірні рішення та укладаючи на підставі них договори купівлі-продажу, отримала узгоджену з покупцями плату за земельні ділянки і не стояло питання про те, що дії органу місцевого самоврядування були спрямовані проти інтересів суспільства.

Інші доводи заявника касаційної скарги спростовуються висновками судів попередніх інстанцій та фактично стосуються переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2015 року у справі № 910/28878/14 залишити без змін.

Головуючий суддя В.І. Шаргало

Судді: І.В. Алєєва

Г.К. Прокопанич