УХВАЛА

про повернення позовної заяви

08.10.2015Справа № 910/26279/15

Суддя Гумега О.В., розглянувши

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Спорт Лідер"

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Тимчасового адміністратора АТ "БАНК "НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ" Волощук Ігоря Григоровича ,

третя особа 1: Державна податкова інспекція у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві;

третя особа 2: Київська митниця ДФС

про спонукання виконати певні дії (провести списання коштів з банківського рахунку)

ВСТАНОВИВ:

Вивчивши подані матеріали, суд дійшов висновку, що позовна заява б/н, б/д (вх. № 26279/15 від 06.10.2015) і додані до неї документи підлягають поверненню без розгляду з таких підстав:

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Закон України "Про судовий збір" визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору (надалі - Закон).

Згідно статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" станом на 01.01.2015 мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1218 грн.

Згідно з п.п. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції Закону України від 22.05.2015 № 484-VIII) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлена ставка судового збору - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто від 1218,00 грн. до 182700,00 грн.

Так, предметом поданого позову є зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме: списати з рахунку позивача кошти згідно платіжних доручень № 199 від 09.09.2015, № 179 від 03.09.2015, № 180 від 03.09.2015, № 189 від 04.09.2015, № 190 від 04.09.2015, № 191 від 04.09.2015, № 192 від 04.09.2015, № 193 від 04.09.2015, № 198 від 04.09.2015, № 197 від 04.09.2015, № 196 від 04.09.2015, № 195 від 04.09.2015, № 194 від 04.09.2015.

Тобто фактично Позивачем подано позов на захист його майнового інтересу, що полягає у відновленні порушеного права на вільне володіння та розпорядження належним позивачу майном, яким, в розумінні статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти.

Наведене також підтверджується й тим, що відповідно до статей 32.2 та 32.3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачається сплата банком пені у встановленому законом процентному співвідношенні за кожний день прострочення від суми простроченого платежу, зазначеного в дорученні клієнта на переказ грошових коштів. Тобто, в розумінні положень вказаного Закону вимога перерахувати (списати) грошові кошти за дорученням клієнта підлягає вартісній оцінці, оскільки саме від розміру такої вартісної оцінки (суми вимоги) обраховуватиметься пеня, яка за своєю правовою природою є майновою санкцією за порушення грошового зобов'язання.

У підпунктах 1.6 та 1.24 пункту 1 вказаного Закону також надано тлумачення, що документом на переказ (списання) є, зокрема, паперовий документ, що використовується суб'єктами переказу та їх клієнтами для передачі доручень на переказ коштів, а переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Отже, із наведеного тлумачення також вбачається, що наслідком зобов'язання банку виконати платіжне доручення буде рух певної конкретної визначеної у дорученні суми грошових коштів, які відповідно можуть бути вартісно оцінці.

Висновку про те, що вимога виконати платіжне доручення є майновою вимогою дійшов Верховний Суд України у постанові від 25.03.2015 № 3-24гс15, який вказав, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами.

При цьому, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 ГПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відтак, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про зобов'язання виконати платіжні доручення ("списати з рахунку позивача кошти, згідно платіжних доручень") направлені на захист майнового інтересу позивача та підлягають вартісній оцінці по відношенню до сум грошових коштів, які позивач просить списати з його рахунку, та, отже, такі позовні вимоги є майновими вимогами, і тому судовий збір, відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання даного позову має справлятися у відсотковому співвідношенні до ціни позову, та згідно встановлених законом граничних розмірів.

Проте позивач, як вбачається з описової частини поданого ним позову, помилково кваліфікує даний позов як немайновий, та сплачує відповідно до квитанції № 13 від 06.10.2015 лише 1218,00 грн. судового збору, як за одну немайнову вимогу.

Водночас, суд звертає увагу і на таке.

Відповідно до ст. 2 Закону платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду.

Фактично з позовною заявою до Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Спорт Лідер" та саме вказане товариство визначено у якості позивача у позовній заяві.

Як вище зазначалось, у якості доказу сплати судового збору, позивачем до позовної заяви додано квитанцію № 13 від 06.10.2015.

Натомість зі змісту "призначення платежу" наведеної квитанції вбачється, що судовий збір згідно цієї квитанції сплачений за позовом ОСОБА_2, а не за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спорт Лідер" (позивача).

До того ж, платником за вищенаведеною квитанцією також вказано ОСОБА_2, а не позивача (ТОВ "Спорт Лідер").

У зв'язку з наведеним суд дійшов висновку, що позивачем не подано доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі, а отже, позивач не дотримався приписів п. 3 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України, що, в свою чергу, тягне за собою наслідки, передбачені п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

При цьому судом враховано правову позицію Вищого господарського суду України, викладену в абз. 1 п.п. 3.5 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно якої недодержання вимог статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК.

За таких обставин, позовна заява підлягає поверненню позивачеві без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 ГПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Керуючись п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні матеріали повернути позивачеві без розгляду.

Суддя О.В. Гумега