ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р.Справа № 922/4864/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши справу

за позовом Прокурора Золочівського району Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, м.Харків,
до 1) Золочівської районної державної адміністрації, смт.Золочів Харківської області , 2) Фермерського господарства "Кристал АС", с.Олександрівка Золочівського району Харківської області,
про визнання недійсним розпоряджень, договору та зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників:

прокуратури - ОСОБА_1 (посвідчення № 009115 від 13.10.2012р.);

позивача - ОСОБА_2 (довіреність № 01-53/6411 від 01.09.2015р.);

1-го відповідача - не з'явився;

2-го відповідача - ОСОБА_3 (довіреність б/н від 18.09.2015р.);

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Золочівського району Харківської області звернувся до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, в якій просить визнати недійсним розпорядження голови Золочівської райдержадміністрації від 23.07.2007р. № 426 "Про надання згоди ФГ "Кристал АС" на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки із земель водного фонду"; визнати недійсним розпорядження першого заступника голови Золочівської райдержадміністрації від 21.11.2007р. № 718 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 23.07.2007р. № 426"; визнати недійсним розпорядження голови Золочівської райдержадміністрації від 29.12.2009р. № 482 про передачу в оренду земельних ділянок водного фонду з двома водними об'єктами, а саме: 1) загальною площею 34,6049 га, 2) загальною площею 9,5846 га за межами населеного пункту на території Писарівської сільської ради; визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки між Золочівською райдержадміністрацією та ФГ "Кристал АС" від 19.01.2010р. про передачу земельної ділянки загальною площею 44,1895 га, який зареєстровано 22.01.2010р. за № 01; зобов'язати 2-го відповідача повернути спірну земельну ділянку у відання держави. Судові витрати прокурор просить стягнути з відповідачів.

У відзиві на позовну заяву, який було надано до суду 21.09.2015р., 2-й відповідач проти позову заперечує повністю, вважає, що фактичні та правові підстави для визнання недійсним Договору оренди землі від 19.01.2010р., укладеного між відповідачами, відсутні.

22.09.2015р. до суду надійшли письмові пояснення Харківської обласної державної адміністрації до позовних вимог прокурора Золочівського району Харківської області, в яких позивач, зокрема, зазначив, що у законодавстві поняття "водне господарство" та "рибне господарство" різняться за змістом, а тому передбачають різні види господарської діяльності. Посилаючись на ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, позивач вказує, що надання земельної ділянки для рибогосподарських потреб відноситься до повноважень обласної державної адміністрації, а відтак Золочівською районною державною адміністрацією було перевищено межі компетенції щодо розпорядження земельними ділянками державної власності.

25.09.2015р. 2-й відповідач подав до суду додаткові письмові пояснення по справі, де зазначив, що Харківській обласній державній адміністрації було відомо про передачу Золочівською районною державною адміністрацією Фермерському господарству "Кристал АС" в оренду земельних ділянок водного фонду для риборозведення вже с початку 2010 року, у зв'язку з чим 2-й відповідач просить застосувати до позовних вимог позовну давність. Стосовно суті позовних вимог 2-й відповідач зазначив, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, з якими закон пов'язує можливість визнання оспорюваного правочину недійсним.

У судовому засіданні представники прокуратури та позивача підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача надала письмові пояснення, в яких, зокрема, зазначила, що Харківська обласна державна адміністрація дізналась про порушення її прав та законних інтересів лише в результаті вивчення рішень органів виконавчої влади та місцевого самоврядування у сфері земельних відносин прокуратурою Золочівського району. На час надання спірних розпоряджень, Золочівською районною державною адміністрацією переліки виданих розпоряджень у галузі земельних відносин до Харківської обласної державної адміністрації не надсилались.

Представник 2-го відповідача проти позову заперечував на підставах, викладених у відзиві на позовну заяву; просив застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Представник 1-го відповідача у судове засідання не зявився; витребувані судом документи не надав; про причину неявки суд не повідомив; про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи, що відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та надання доказів покладений на сторони, суд визнав за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами без участі представника 1-го відповідача, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

У ході вивчення рішень органів державної виконавчої влади та місцевого самоврядування у сфері земельних відносин Прокуратурою Золочівського району було встановлено, що розпорядженням голови Золочівської районної державної адміністрації від 23.07.2007р. за № 426 надано згоду Фермерському господарству "Кристал АС" на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки загальною площею 52,46 га, в тому числі під водою 24,76 га, прибережною смугою 26,70 га для рибогосподарських потреб із земель державного водного фонду, розташованих за межами населених пунктів на території Писарівської сільської ради.

Розпорядженням першого заступника голови Золочівської районної державної адміністрації № 718 від 21.11.2007р. були внесені зміни до вищевказаного розпорядження голови районної державної адміністрації та надано згоду Фермерському господарству "Кристал АС" на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки загальною площею 44,1895 га, в тому числі: під водою 24,76 га, пасовищами 18,7496 га, гідротехнічною спорудою 0,6799 га для рибогосподарських потреб з метою передачі її в оренду із земель водного фонду, розташованих за межами населених пунктів на території Писарівської сільської ради.

Розпорядженням голови Золочівської районної державної адміністрації від 29.12.2009р. № 482 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку ФГ "Кристал АС" для риборозведення із земель запасу земель водного фонду за межами населених пунктів на території Писарівської сільської ради Харківської області та передано ФГ "Кристал АС" в оренду земельні ділянки водного фонду з двома водними об'єктами, а саме: 1) загальною площею 34,6049 га, в тому числі під водою - 20,0300 га, пасовищами - 14,1387 га, гідротехнічними спорудами - 0,4362 га; та 2) загальною площею 9,5846 га, в тому числі під водою - 4,7300 га, пасовищами - 4,6109 га, гідротехнічними спорудами - 0,2437 га, розташованими за межами населеного пункту на території Писарівської сільської ради для риборозведення строком на 49 років.

19.01.2010р. на підставі розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 29.12.2009р. № 482 між Золочівською районною державною адміністрацією та Фермерським господарством "Кристал АС" було укладено Договір оренди строком на 49 років земельної ділянки загальною площею 44,1895 га, в тому числі: під водою - 24,7600 га, пасовищами - 18,7496 га, забудовані землі (дві греблі) - 0,6799 га, який 22.01.2010р. був зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП "Центу державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що в Державному реєстрі земель зроблено запис № 01.

Відповідно до п. 15 зазначеного вище Договору, земельна ділянка передається в оренду для рибогосподарських потреб.

Прокурор Золочівського району Харківської області вважає вказані розпорядження голови та першого заступника голови Золочівської районної державної адміністрації № 426 від 23.07.2007р., № 718 від 21.11.2007р., № 482 від 29.12.2009р. та Договір оренди від 19.01.2010р. незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними, на тій підставі, що надання земельної ділянки водного фонду, розташованої за межами населеного пункту, для рибогосподарських потреб, відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України, відноситься до повноважень обласної державної адміністрації. Тобто, головою та першим заступником голови Золочівської районної державної адміністрації при винесенні спірних розпоряджень було перевищено межі компетенції щодо розпорядження землями державної власності.

Ретельно дослідивши докази, надані учасниками судового процесу в обґрунтування своїх позицій у справі, з'ясувавши всі фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову кваліфікацію, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог прокурора Золочівського району Харківської області, виходячи з наступного.

Як вбачається з п. 1 спірного розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації № 482 від 29.12.2009р. та п. 1 оспорюваного Договору оренди землі від 19.01.2010р., укладеного між 1-м та 2-м відповідачами, Фермерському господарству "Кристал АС" була передана в строкове платне користування земельна ділянка земель водного фонду.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

У відповідності до п. 12 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Згідно ст. 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить зокрема вирішення питань щодо використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

У п. 1.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" зазначено: з положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 ГК України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Згідно п. "а" ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України (у вказаній редакції), право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі, зокрема, і районних державних адміністрацій.

Статтею 122 вищевказаного Кодексу встановлено повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у постійне користування.

Так, згідно ч. 3 ст.122 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті;

в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Матеріали справи свідчать, що Золочівською районною державною адміністрацією було передана в оренду земельна ділянка водного фонду саме для риборозведення.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України, землі України, за основним цільовим призначенням, поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ст. 1 Водного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), "рибогосподарський водний об'єкт" - водний об'єкт (його частина), що використовується для рибогосподарських цілей; "рибництво" - штучне розведення і відтворення риби та інших водних живих ресурсів.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин), усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Згідно ст. 51 Водного кодексу України (у вказаній редакції), у користування на умовах оренди водні об'єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.

Відповідно до ч. 3 ст. 85 Водного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об'єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним та фізичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Таким чином, з аналізу діючого законодавства вбачається правомірність передачі в оренду земель водного фонду для рибогосподарських потреб другому відповідачу. Натомість у даному випадку прокурором оскаржується розмежування повноважень між відповідними органами виконавчої влади при прийнятті спірного розпорядження.

З огляду на це, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Під час розгляду справи 2-м відповідачем було подано заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Частинами 4, 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ст.ст. 256 та 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до приписів ст.261 ЦК України, за якими перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.ч. 1 та 4 ст. 29 ГПК України, прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, прокурор, як представник держави, в особі відповідного органу, може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє.

Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного Господарського процесуального кодексу України та законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою в інтересах якої він звернувся.

Суд вважає, що дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі на прокурора.

Дана позиція висловлена у постанові Верховного суду України у справі за №5011-32/13806-2012 від 27.05.2014р.

Відповідно п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Частиною 1 та 2 статті 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю. Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

Отже, Харківська обласна державна адміністрація, в інтересах якої подано позов, як контролюючий орган Золочівської районної державної адміністрації, повинна була знати про прийняття райдержадміністрацію спірних розпоряджень № 426 від 23.07.2007р., № 718 від 21.11.2007р. та № 482 від 29.12.2009р., як передбачено ст. 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

Таким чином, суд зазначає, що позовна давність у даному випадку обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатись про прийняття розпоряджень Золочівською районною державною адміністрацією саме позивач, а не прокурор.

За таких обставин, враховуючи, що строки позовної давності щодо позовних вимог про визнання недійсними вищевказаних розпоряджень Золочівської районної державної адміністрації № 426 від 23.07.2007р., № 718 від 21.11.2007р. та № 482 від 29.12.2009р. сплили у 2010 та 2012 роках відповідно, суд вважає за можливе задовольнити клопотання 2-го позивача про застосування позовної давності до вказаних позовних вимог, у зв'язку з чим позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі зміни договору зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобовязання змінюються або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

У відповідності до п. 1 ст. 193 Господарського процесуального кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 179 ГК України встановлено, що майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і не господарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями. Виконання господарських зобовязань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбачених законодавством України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є для чинності правочину, зокрема, (а) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; (б) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; (в) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність субєктів господарювання у сфері суспільного виробництва спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ст. 3 ГК України).

Згідно п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Пунктом 3 статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 2.24 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди, суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду, згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України, з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це, судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а, отже, й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

Судом встановлено, що сторони, за спірним Договором оренди землі, дійшли згоди з усіх його істотних умов, які визначені ст. 15 Земельного кодексу України "Про оренду землі".

Відповідно до пункту 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Враховуючи що розпорядження Золочівської районної державної адміністрації, на підставі яких між відповідачами було укладено Договір оренди землі є чинними та не визнані недійсними у встановленому законом порядку, у суду відсутні підстави для визнання недійсним спірного Договору оренди земельної ділянки від 19.01.2010р.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки від 19.01.2010р., укладеного між Золочівською районною державною адміністрацією та ФГ "Кристал АС", суд визнав позовні вимоги прокурора Золочівського району Харківської області про зобов'язання 2-го відповідача повернути у відання держави земельну ділянку площею 44,1895 га, отриману останнім на підставі вищевказаних розпоряджень та Договору, необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора не обґрунтовані, не доведені та не підтверджені матеріалами справи, тому суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, у зв'язку з відмовою у позові, покладаються на позивача, але оскільки прокурор на час подання даного позову був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 11 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" (у редакції від 16.07.2015р.), судовий збір у даному випадку стягненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6, 11, 203, 204, 207, 215, 627 Цивільного кодексу України, ст.ст. 17, 19, 59, 84, 122 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 51, 85 Водного кодексу України, ст.ст. 174, 179, 193 Господарського кодексу України, ст. 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 05.10.2015 р.

Суддя ОСОБА_4