ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.10.2015 Справа № 920/893/15

Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Лугової Н.П., суддів: Костенко Л.А., Левченко П.І., при секретарі судового засідання Кириченко-Шелест А.Г., розглянувши матеріали справи № 920/893/15:

за позовом: Фізичної особи підприємця ОСОБА_1,

м. Шостка, Сумська область;

до відповідача: Фізичної особи підприємця ОСОБА_2,

м. Шостка, Сумська область;

про стягнення 1 250 грн. 00 коп.,

За участю представників сторін:

Від позивача: представник ОСОБА_3 (довіреність б/н від 16.01.2013 року);

Від відповідача: представник ОСОБА_4 (довіреність б/н від 30.07.2015 року).

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача 16 517 грн. 00 коп., в тому числі: 1 250 грн. 00 коп. сума основного боргу відповідно до умов укладеного між сторонами договору суборенди № 3 приміщення для проведення підприємницької діяльності від 01.10.2012 року, 15 000 грн. 00 коп. неустойка, 13 грн. 25 коп. 3% річних, 253 грн. 75 коп. інфляційні збитки, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 827 грн. 00 коп.

2 липня 2015 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, у звязку із перерахунком суми 3% річних та інфляційних витрат просить суд стягнути з відповідача 16 500 грн. 72 коп., в тому числі 1 250 грн. 00 коп. сума основного боргу відповідно до умов укладеного між сторонами договору суборенди № 3 приміщення для проведення підприємницької діяльності від 01.10.2012 року, 15 000 грн. 00 коп. неустойка, 13 грн. 22 коп. 3% річних, 237 грн. 50 коп. інфляційні збитки, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 827 грн. 00 коп.

14 вересня 2015 року позивач надав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 1 250 грн. 00 коп. частину заборгованості зі сплати орендної плати за січень 2015 року відповідно до умов укладеного між сторонами договору суборенди № 3 приміщення для проведення підприємницької діяльності від 01.10.2012 року та 1 827 грн. 00 коп. судового збору.

Відповідно до приписів пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Враховуючи передбачене статтею 22 Господарського процесуального кодексу України право позивача до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог суд приймає подану заяву до розгляду.

31 серпня 2015 року відповідач надав письмові пояснення по суті позовних вимог, в яких просить суд відмовити у задоволенні позову за його необґрунтованістю.

Представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 6 жовтня 2015 року представник відповідача просив суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 1 вересня 2012 року між ОСОБА_5 та позивачем було укладено договір оренди приміщення для проведення підприємницької діяльності № 1, відповідно до якого Стані шевська С.Л. передає, а позивач приймає в строкове платне користування (оренду) на умовах визначених договором нежитлове приміщення - промтоварний магазин з прибудовою, розташований за адресою: Сумська область, м. Шостка, вул. Карла Маркса, 25 площею 105 кв.м.

1 жовтня 2012 року між позивачем і відповідачем було укладено договір суборенди приміщення для проведення підприємницької діяльності № 3, відповідно до якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування для проведення торгівельної діяльності частину нежитлового приміщення в магазині «Електрон ХХІ век», яке знаходиться за адресою: Сумська область, м. Шостка, вул. Карла Маркса, 25 площею 30 кв. м.

Факт передачі в суборенду нежитлових приміщень підтверджується актом прийому - передачі приміщень від 01.10.2012 року (а.с. 14).

Згідно із пунктом 4.1. договору суборенди, за користування майном відповідач щомісяця сплачує плату в розмірі 2 500 грн. Плата за суборенду сплачується не пізніше 10 числа кожного місяця строку суборендного користуванням за цим договором (п.4.2. договору суборенди).

Пунктом 3.1 договору визначено, що термін оренди складає 2 роки 6 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом приймання.

Строк дії договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 12.1 цього договору та закінчується 04 лютого 2015 року (п. 10.2 договору суборенди).

Відповідно до приписів пункту 7.1. договору суборенди, після закінчення терміну оренди відповідач зобовязаний передати позивачеві приміщення, що орендується, протягом трьох днів з моменту закінчення терміну оренди за актом передачі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору не сплатив орендну плату за січень 2015 року в повному обсязі, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 1 250 грн. 00 коп.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання не допускається; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

27 березня 2015 року позивач направив відповідачеві претензію №1, в якій зазначив, що у звязку з закінченням 04.02.2015 року строку дії договору суборенди просить не пізніше 10 днів з моменту отримання претензії сплатити заборгованість.

2 квітня 2015 року відповідач надав відповідь на претензію, в якій вказує, що претензія №1 від 27.03.2015 року підлягає відхиленню, оскільки позивач не мав права укладати договір суборенди, також 15.01.2015 року приміщення було звільнено, а орендна плата за час користування приміщенням відповідачем була сплачена.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 6 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статті 774 Цивільного кодексу України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Відповідно до ст.ст. 759, 762 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позову вказує, на відсутність права власності у ОСОБА_5 на приміщення що є обєктом по договору суборенди №3. Крім цього, 10 грудня 2014 року, як зазначає відповідач, листом б/н він повідомив позивача, що в середині січня 2015 року буде вимушений звільнити займане приміщення. 15 січня 2015 року з власного бажання відповідач звільнив орендоване приміщення, передавши позивачеві, як він зазначає, ключі від приміщення. Під час звільнення приміщення, позивачеві на підписання відповідачем надано акт приймання передачі, від підписання якого позивач відмовився, про що було складено акт відмови від підпису. Таким чином відповідач вважає укладений між сторонами договір суборенди достроково припиненим, орендна плата відповідачем сплачена за час фактичного користування приміщенням - до 15.01.2015 року.

Згідно вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до приписів статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011 року № 18, у випадку, якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом встановлено, що факт користування відповідачем орендованими приміщеннями підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до приписів пункту 2.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» частиною третьою статті 207 Господарського кодексу України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

Підстави припинення договорів оренди визначені в частині другій статті 291 Господарського кодексу України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Водночас, згідно зі ст. 795 Цивільного кодексу України, передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Таким чином, в силу положень статті 795 Цивільного кодексу України, договір найму припиняється з моменту оформлення відповідних документів (актів), що підтверджують повернення наймачем предмета договору найму.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, останнім було повідомлено позивача про дострокове звільнення приміщення лише в усному порядку.

Пунктом 12.6 договору встановлено, що якщо інше прямо не передбачене договором або чинним в Україні законодавством, цей договір може бути розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

Доказів дострокового розірвання договору суборенди у спосіб визначений сторонами, зокрема шляхом укладення додаткової угоди чи в судовому порядку відповідачем не подано.

На день розгляду справи договір оренди приміщення для проведення підприємницької діяльності № 1 від 1 вересня 2012 року та договір суборенди приміщення для проведення підприємницької діяльності № 3 від 1 жовтня 2012 року в судовому порядку оскаржені не були та є чинними.

Як зазначає представник позивача, акт приймання передачі від 15.01.2015 року на який посилається відповідач складено відповідачем після початку розгляду справи, оскільки до подачі позову відповідач не здійснював посилань на вказаний акт, письмово не повідомляв про звільнення приміщення. При цьому слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів направлення відповідачем належним чином, на адресу позивача вимоги, щодо підстав дострокового припинення договору суборенди приміщення для підприємницької діяльності №3 від 01.10.2012 року та направлення акту прийому-передачі, на який, як доказ посилається відповідач.

Доказів повернення орендованого приміщення у порядку визначеному договором суборенди, за актом приймання-передачі, відповідачем не подано, такі докази в матеріалах справи відсутні. Складений відповідачем в присутності свідків 15.01.2015 року акт про відмову від підпису не є належним доказом відповідно до вимог чинного законодавства України.

З урахуванням вищевикладеного, суд не приймає до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки останнім не подано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції по справі.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи встановлений судом факт користування відповідачем орендованим приміщенням, відсутність підстав для дострокового розірвання договору суборенди, а також відсутність доказів повернення орендованого приміщення за актом приймання-передачі у визначений законодавством спосіб суд вважає правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 1 250 грн. 00 коп. заборгованості по орендній платі за січень 2015 року.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, а саме, не повної та несвоєчасної сплати орендної плати, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в дохід державного бюджету України судового збору в розмірі 1 827 грн. 00 коп. відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_6 (41100, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (41100, АДРЕСА_2, код НОМЕР_2) 1 250 грн. 00 коп. основного боргу, 1 827 грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 08.10.2015 року.

Головуючий суддя Н.П. Лугова

Судді Л.А. Костенко

ОСОБА_7