РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2015Справа №910/7644/15-г
За позовом Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго»

до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

за участю третіх осіб без самостійних вимог: 1) Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк»; 2) ОСОБА_1; 3) ОСОБА_2

про визнання векселів такими, що не підлягають виконанню позивачем.

Головуючий суддя - Сташків Р.Б.,

судді: Лиськов М.О.,

Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача - Скорик М.О. Ширай К.А.;

від відповідача - Ященко Р.Ю.;

від третьої особи-1 - Каракоць О.Р.;

від третьої особи-2 - ОСОБА_8;

третя особа-2 - ОСОБА_1;

третя особа-3 - ОСОБА_2

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» «Ів-Іммобільє» (далі - Позивач) до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Відповідач), за участю третіх осіб без самостійних вимог: Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2. З урахуванням прийнятої судом в порядку ст.ст. 22, 55 ГПК України заяви про зміну предмету позову Позивач просить суд:

1. визнати недійсними зобов'язання Позивача сплатити за простим векселем № 74 номінальною вартістю 1000000 грн. суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року, а вказаний вексель таким, що не підлягає виконанню в частині зобов'язань Позивача сплатити за цим векселем суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року;

2. визнати недійсними зобов'язання Позивача сплатити за простим векселем № 75 номінальною вартістю 1000000 грн. суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року, а вказаний вексель таким, що не підлягає виконанню в частині зобов'язань Позивача сплатити за цим векселем суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року;

3. визнати недійсними зобов'язання Позивача сплатити за простим векселем № 76 номінальною вартістю 1000000 грн. суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року, а вказаний вексель таким, що не підлягає виконанню в частині зобов'язань Позивача сплатити за цим векселем суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року;

4. визнати недійсними зобов'язання Позивача сплатити за простим векселем № 77 номінальною вартістю 1000000 грн. суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року, а вказаний вексель таким, що не підлягає виконанню в частині зобов'язань Позивача сплатити за цим векселем суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року;

5. визнати недійсними зобов'язання Позивача сплатити за простим векселем № 78 номінальною вартістю 1000000 грн. суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року, а вказаний вексель таким, що не підлягає виконанню в частині зобов'язань Позивача сплатити за цим векселем суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року;

6. визнати недійсними зобов'язання Позивача сплатити за простим векселем № 79 номінальною вартістю 1000000 грн. суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року, а вказаний вексель таким, що не підлягає виконанню в частині зобов'язань Позивача сплатити за цим векселем суму грошових коштів у розмірі 1000000 грн. у строк платежу по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на дудку Позивача особи, які підписали спірні векселі (Голова Правління та головний бухгалтер Позивача, Треті особи 2 та 3 у справі) діяли з перевищенням своїх повноважень, встановлених Статутом, тобто порушуючи наведені Позивачем у позові норми законодавства, що є свідченням того, що Позивач не зобов'язаний сплачувати на користь Відповідача грошові кошти за спірними векселями.

Відповідач проти позову заперечує, зокрема вказуючи, що наведені Позивачем обмеження повноважень Голова Правління та головного бухгалтера Позивача не стосувалися видачі підприємством векселів, а також вказує на подальше схвалення спірних векселів як на підставу відмови у позові та неналежно обраний Позивачем спосіб захисту.

Третя особа-1 підтримала заперечення Відповідача, та також заявила про застосування позовної давності до вимог даного спору.

Треті особи 2 та 3 також підтримали заперечення Відповідача та додали, що на момент вчинення оспорюваних дій вони мали на це відповідні повноваження, що однак на даний час не можуть підтвердити це належними письмовими доказами, які не збереглися через давність вчинення таких дій (минуло майже 15 років). Третя особа-2 у відзиві також заявила про застосування позовної давності до вимог даного спору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

До Позивача, який є правонаступником ВАТ ЕК «Чернігівобленерго», від Відповідача надійшов лист про оплату простих векселів: №74, №75, №76, №77, №78, №79, кожен з яких номінальною вартістю 1000000 грн., які були складені 04.05.2000 зі строком оплати по пред'явленню, але не раніше 01.01.2015 (далі - спірні векселі).

Позивач вважає, що у нього відсутні зобов'язання за спірними векселями. Він вказує, що повноваження Правління Позивача, встановлені п. 8.4.4.1 Статуту, де у п.п. 8.4.4.1.6 передбачено, що до компетенції Правління віднесено прийняття рішення щодо емісії цінних паперів в межах чинного законодавства, та відповідно до пунктів 8.4.7, 8.4.8 Статуту, на підставі рішення Правління, прийнятого простою більшістю голосів, Голова Правління видає накази та розпорядчі документи щодо діяльності компанії (Позивача). За приписами пунків 5.17, 5.18 Положення про Правління Позивача, рішення Правління приймаються у письмовій формі з оформленням відповідних протоколів засідань Правління Компанії.

Позивач, з посиланням на статі Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, Цивільного кодексу УРСР, Закону України «Про цінні папери та фондову біржу» (редакції на момент виникнення спірних правовідносин), вважає що рішення про емісію (видачу) спірних векселів Правління Позивача не приймало, про що свідчить (довідка про відсутність протоколу засідання Правління щодо розгляду питання емісії спірних векселів), тому відповідно особи, які підписали векселі - Голова Правління та головний бухгалтер Позивача (Треті особи 2 та 3 у справі) при видачі спірних векселів діяли з перевищенням своїх повноважень, встановлених Статутом, та отже порушуючи при цьому наведені Позвиачем норми вищеописаного законодавства, що є свідченням того, що Позивач (є правонаступником ВАТ ЕК «Чернігівобленерго») не зобов'язаний сплачувати на користь Відповідача грошові кошти за Спірними векселями.

Однак до таких обґрунтувань Позивача суд ставиться критично, з огляду на наступне.

Дійсно, на час видачі спірних векселів відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулювалися Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930), а також законами України від 06.07.1999 «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі», від 06.07.1999 «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі», від 06.07.1999 «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів».

Згідно ст. 3 Закону України «Про цінні папери і фондову біржу» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відповідно до цього Закону в Україні можуть випускатися такі види цінних паперів: акції; облігації внутрішніх та зовнішніх державних позик; облігації місцевих позик; облігації підприємств; казначейські зобов'язання республіки; ощадні сертифікати; інвестиційні сертифікати; векселі; приватизаційні папери.

З огляду на тип підприємства Позивача, згідно указаного закону до цінних паперів, які могли бути емітовані та видані Позивачем відносяться лише: акції; облігації підприємств; векселі.

Однак наведене вище законодавство, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розрізняло типи цінних паперів - облігація, акція та вексель, не тільки за формою, а й за способом їх співвідношення до діяльності підприємства, за способом їх складання на підприємстві та прав, які вони посвідчували.

Так, згідно ч. 1 ст. 21 вказаного Закону вексель - це цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця сплатити після настання строку визначену суму грошей власнику векселя (векселедержателю), тоді як акція (п. 1 ст. 4 вказаного Закону) - це цінний папір без установленого строку обігу, що засвідчує дольову участь у статутному фонді акціонерного товариства, підтверджує членство в акціонерному товаристві та право на участь в управлінні ним, дає право його власникові на одержання частини прибутку у вигляді дивіденду, а також на участь у розподілі майна при ліквідації акціонерного товариства. Облігацією (ст. 10 вказаного Закону) же є цінний папір, який засвідчує внесення її власником грошових коштів і підтверджує зобов'язання відшкодувати йому номінальну вартість цього цінного паперу в передбачений в ньому строк з виплатою фіксованого процента.

При цьому, за приписами ст.ст. 4, 6-7, 10, 11 вказаного Закону облігації та акції випускаються підприємством, у тому числі шляхом емісії, які таким чином засвідчують відповідно внесення грошових коштів у підприємства (облігація) та дольову участь відповідного акціонера у статутному фонді акціонерного товариства (акція), тоді як вексель випускається підприємством шляхом його видачі - складення на підприємстві, як документа певної форми з обов'язковими реквізитами та сумою грошового (боргового) зобов'язання векселедавця.

«Емісія» векселів, як процедура випуску для даного виду цінних паперів, наведеним вище законодавством узагалі не передбачена, натомість вона передбачена саме для випуску таких цінних паперів, зокрема як акція підприємства та облігація підприємства (ст.ст. 6, 11 вказаного Закону).

Тобто Позивач у даному випадку невірно трактує норми власного Статуту, де у п.п. 8.4.4.1.6 йдеться про виключне право (компетенцію) Правління приймати рішення щодо емісії цінних паперів, а за наведеними вище нормами законодавства емісія, як вид випуску цінного паперу, застосовується тільки до акцій та облігацій підприємства, тоді як векселя не емісуються підприємством, а випускаються з підприємства шляхом їх видачі на підтвердження боргового зобов'язання підприємства, а не дольової участі відповідного акціонера у статутному фонді.

Наведене підтверджується Тимчасовим положенням про порядок реєстрації випуску цінних паперів та інформації про їх випуск (07-01/98) (наказ ДКЦПФР від 20.09.1996 N 210), де вказано про можливість емісії саме акцій або облігацій підприємств, як сукупності дій емітента щодо здійснення підписки на акції або продажу облігацій.

Підсумовуючи наведене суд констатує, що встановлене у п.п. 8.4.4.1.6 Статуту обмеження щодо необхідності прийняття Правлінням підприємства Позивача рішення щодо емісії цінних паперів, стосується саме тих цінних паперів, які можуть бути випущені шляхом емісії - тобто акцій та облігацій підприємства, та відповідно до векселя застосоване бути не може, який є виданим підприємством документом, на посвідчення боргових зобов'язань підприємства. Тому при видачі оспорюваних Позивачем векселів його голова правління та головний бухгалтер не діяли з перевищенням встановлених Статутом повноважень, на які посилається Позивач, оскільки п.п. 8.4.4.1.6 Статуту не передбачав обов'язкового прийняття Правлінням підприємства Позивача рішення про видачу підприємством векселів, натомість голова правління при видачі Спірних векселів діяв у межах наданих йому п. 8.4.5 Статуту повноважень. Перевищення повноважень головним бухгалтером Позивачем не доведено.

Також суд зазначає, що наведена вище різниця між векселем, акцією та облігацією, яка вже існувала та була унормована на час виникнення спірних правовідносин, також була додатково розгорнуто унормована пізніше у окремому Законі України «Про обіг векселів в Україні» від 05.04.2001, який передбачав саме можливість видачі, а не випуску векселя, як цінного паперу шляхом емісії.

Позаяк Позивачем із наведених ним обґрунтувань не доведено перевищення повноважень при видачі підприємством Позивача Спірних векселів, то у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України, покладається на Позивача.

Додатково суд вказує, що з огляду на встановлення судом відсутності перевищення повноважень при видачі Позивачем Спірних векселів, то питання подальшого їх схвалення або несхвалення на підприємстві Позивача не має правових наслідків та значення для вирішення даного спору, хоча з наданих документів звітності Позивача і вбачається відображення ним Спірних векселів у своїй звітності (з квітня 2011 року), тобто що свідчить, що відображаючи ці векселі Позивач фактично засвідчував згоду з ними та обізнаність з їх видачею та існуванням (у квітні 2001 року було затверджено звітність за 2000 рік).

Так само позовна давність, хоча судом встановлено її пропущення Позивачем при зверненні до суду з даним позовом (як встановлено вище, відображення Позивачем векселів у звітності фактично свідчить про обізнаність Позивача з їх видачею та існуванням, оскільки з 2001 року звітність у якій відображені Спірні векселі була на підприємстві), не може бути застосована у зв'язку з відмовою в позові по суті (у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог).

Щодо способу захисту, то заявлений Позивачем спосіб, як вид позовних вимог, відповідає п. 1 ч. 2 ст. 20 ГК України, де вказано, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема, шляхом визнання наявності або відсутності прав.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Головуючий суддя Сташків Р.Б.

Суддя Лиськов М.О.

Суддя Любченко М.О.