КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2015 р. Справа№ 910/8395/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

розглянувши апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року

у справі № 910/8395/15 (суддя Домнічева І.О.)

за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування

з тимчасової втрати працездатності

до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

про зобов'язання виконати умови договору

В судове засідання представники сторін не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року по справі № 910/8395/15 у задоволенні позову Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до ПАТ «КБ «Надра» про зобов'язання виконати умови договору - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 16.06.2015 року, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року по справі № 910/8395/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представники сторін у судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи сторони були повідомлені належним чином про що, в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення.

На час розгляду справи судом апеляційної інстанції та прийняття рішення, сторони не повідомили суд про причини неявки своїх представників.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки як Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності так і ПАТ «КБ «Надра» про дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні 16.09.2015 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та витребування письмових доказів на час розгляду справи не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття по суті рішення по справі.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року по справі № 910/8395/15 слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 25.10.2011 року між ПАТ «КБ «Надра» (банк за договором) та Тернопільським обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (клієнт за договором) було укладено договір банківського рахунку № 954/259 та додатковий договір до договору банківського рахунку № 1/27 від 19.01.2012 року (далі - договори).

Відповідно до п. 1.1 зазначених договорів банк відкрив клієнту поточні рахунки №001, №5001 у національній валюті для зберігання коштів та здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та законодавства України, та зобов'язується приймати та зараховувати на рахунок грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій з рахунком, що передбачені чинним законодавством України.

Згідно п. 2.3.3 договорів, банк бере на себе зобов'язання своєчасно здійснювати розрахунково-касове обслуговування клієнта, у відповідності з чинним законодавством України.

Пунктом 4.2 договорів передбачено, що операції за розрахунковими документами в гривнях, що надійшли до банку в операційний час, виконуються банком того ж дня. Крім того, згідно п. 4.3 договорів клієнт може подавати до банку розрахункові документи як у паперовій формі, так із використанням електронних розрахункових документів, відповідно до окремо укладеного договору.

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, він надав відповідачу для виконання наступні платіжні доручення: 30 січня 2015 року №53 на суму 141,62грн., №52 на суму 94416,23 грн., №56 на суму 920,46 грн., №60 на суму 2085,02 грн., №57 на суму 1665,23 грн. Також 02 лютого 2015 року подано платіжні доручення: №66 на суму 14,23 грн., №69 на суму 179,11 грн., № 68 на суму 429,86 грн., № 64 на суму 481,71 грн., №70 на суму 1726,60грн., №67 на суму 4394,10грн., №65 на суму 9485,52 грн. Аналогічно, виконавчою дирекцією Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 03.02.2015р. подано платіжне доручення №71 на суму 102680,27грн., (повернення фінансування поточних витрат за січень 2015р.).

Згідно виписок з банківського рахунку всі вищезазначені суми по вказаних платіжних дорученнях було списано з банківського рахунку клієнта № 5001, відповідно, 30.01.2015р., 02.02.2015р., та 03.02.2015р. однак, отримувачі, визначені в платіжних дорученнях, коштів не одержали.

06 лютого 2015 року відповідачем вказані кошти повернуто на рахунок №5001, який належить клієнту, що підтверджує банківська виписка за цей день.

Таким чином, ПАТ «Комерційний банк «Надра» не виконав умови договору №954/259, від 25.10.2011 року в частині виконання розпоряджень клієнта про перерахування коштів на суму 218619,96 грн.

Згідно з ч. 3 статті 1068 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Відповідно до п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Таким чином, враховуючи зазначене вище, всупереч вимогам чинного законодавства та умовам договору, відповідачем не були виконані платіжні доручення, надані позивачем. Колегія суддів погоджується, що несвоєчасне проведення банком розрахункової операції по платіжним дорученням свідчить про незаконне обмеження прав позивача на розпорядження грошовими коштами на його рахунку та є порушенням імперативних приписів ст. 1074 ЦК України, згідно якої обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.02.2015 року було прийнято рішення № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Комерційний банк «Надра». Пунктом 1,2 вказаного рішення було вирішено розпочати з 06.02.2015 року процедуру виведення ПАТ «Комерційний банк «Надра» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 06.02.2015 року по 05.05.2015 року.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.04.2015 року № 85 продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Комерційний банк «Надра» по 05.06.2015 року (включно).

Тобто, звертаючись до суду у квітні 2015 року з позовними вимогами про зобов'язання відповідача виконати платіжні доручення від 30.01.2015 року № 53, № 52, № 56, № 60, № 57, від 02.02.2015 року № 66, № 69, № 68, № 64, № 70, № 67, № 65, від 03.02.2015 року № 71 на загальну суму 218619,96 грн. з рахунку №5001 виконавчої дирекції Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, у позивача вже було запроваджено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру виведення банку з ринку.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним щодо інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката». А тому, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що такої ж правової позиції дотримується й Верховний Суд України, зокрема у своїх постановах від 25.03.2015 року у справі № 910/9232/14, від 01.04.2015 року по справі № 910/9231/14, від 10.06.2015 року по справі № 927/1379/14, від 27.06.2015 року у справі № 910/12766/14, .

Відповідно до ч. 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п. 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договорів банківського рахунка, які мають майново-грошовий характер, а тому у цьому випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами.

Враховуючи вищезазначене, та те, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних» у відповідача запроваджено процедуру тимчасової адміністрації з 06.02.2015 року, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача саме про зобов'язання відповідача виконати платіжні доручення не підлягають задоволенню в силу приписів п.1 ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тобто, позивачем було обрано не вірний спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів, а тому правомірно відмовлено позивачу у задоволенні позову.

При цьому судова колегія звертає увагу, що позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача виконати платіжні доручення від 30.01.2015 року № 53, № 52, № 56, № 60, № 57, від 02.02.2015 року № 66, № 69, № 68, № 64, № 70, № 67, № 65, від 03.02.2015 року № 71 на загальну суму 218619,96 грн. з рахунку №5001 позивача, задоволенню не підлягають, оскільки, як зазначалося вище у відповідача з 06.02.2015 року було запроваджено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру виведення банку з ринку, а станом на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, банк - ПАТ «Комерційний банк «Надра» знаходиться в процесі ліквідації і не може здійснювати жодних платіжних операцій.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року у справі № 910/8395/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року у справі № 910/8395/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/8395/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 21.09.2015 року