РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2015 р. Справа № 906/738/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Тимошенко О.М. ,

суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Житомирської області від 02.07.2015 року у справі № 906/738/15 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Малинтеплоенерго"

про стягнення 6133988,39 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Сіндряков О.В., за довіреністю

відповідача - не з'явився

В судовому засіданні від 06.10.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 02.07.2015 року у справі № 906/738/15 позов задоволено частково. Зменшено розмір пені. Стягнуто з Комунального підприємства "Малинтеплоенерго" (далі - КП "Малинтеплоенерго", відповідач) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України", позивач) 3735062,58 грн. основного боргу; 232860,89 грн. пені; 273450,78 грн.3% річних; 1656462,38 грн. інфляційних; 73040,67 грн. судового збору. В частині стягнення 3003,42 грн. пені та 297,45 грн. 3% річних відмовлено.

Рішення мотивоване неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу природного газу № 13/2665-БО-10 від 28.12.2012 року шляхом неповної та несвоєчасної оплати поставленого газу та обґрунтованістю вимог позивача про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних. Стосовно позовних вимог про стягнення пені суд першої інстанції на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України зменшив її розмір на 50%.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення в частині зменшення пені, прийняти нове рішення про задоволення позову в цій частині, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст. 549, 551 ЦК України, ст.ст. 42, 218, 219, 229, 233 ГК України та ст.ст. 4, 42, 43, 83, 84 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення місцевий суд не врахував особливі обставини щодо діяльності позивача, його майнові інтереси та тяжкий фінансовий стан, який спричинений, в тому числі, неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором № 13/2665-БО-10 від 28.12.2012 року. Заявник також вказує на недоведеність виняткового характеру випадків для зменшення розмірів пені з огляду те, що збитки позивача від вимушеного залучення комерційних кредитів за ринковими відсотковими ставками через несвоєчасне проведення розрахунків за спожитий природний газ такими контрагентами, як відповідач, не компенсуються заявленою до стягнення загальною сумою штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних, тобто розмір збитків кредитора значно перевищує розмір неустойки.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 02.07.2015 року не можна вважати законним, оскільки судом при оцінці доказів не було враховано всіх обставин справи, зокрема особливості оплати, проведеної 31.10.2014 року за договором переведення боргу № 2562/14 від 31.102014 року на ТзОВ "Малин Енергоінвест" на суму 1519000,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача факт помилки визнав, подав уточнений розрахунок своїх вимог.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2012 року між НАК "Нафтогаз України" (продавець) та КП "Малинтеплоенерго" (покупець) укладено договір № 13/2665-БО-10 купівлі-продажу природного газу з додатковими угодами до нього № 1 від 19.07.2013 року та № 2 від 07.10.2013 року. Згідно п. 1.1 укладеного договору, позивач зобов'язався передати у власність відповідачу у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКГ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а відповідач, в свою чергу, взяв на себе зобов'язання прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах договору. Пунктом 2.1 договору передбачено, що позивач передає відповідачу з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року газ обсягом до 2230 тис. куб.м. Відповідно до п.п. 3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання-передачі газу. Зазначені акти є підставою для остаточних розрахунків. Відповідно до умов договору позивач за період з січня по квітень та з жовтня по грудень 2013 року передав, а відповідач отримав імпортований природний газ на загальну суму 7354062,00 грн., що підтверджується актами приймання-передачі від 31.03.2013 року на загальну суму 4635760,82 грн.; від 30.04.2013 року на суму 747663,21 грн.; від 31.10.2013 року на суму 257352,62 грн., від 30.11.2013 року на суму 736446,26 грн.; від 31.12.2013 року на суму 976839,67 грн. Згідно п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідними доказами, відповідач свої зобов'язання згідно договору в частині оплати вартості отриманого природного газу виконав частково, в результаті чого за останнім утворилась заборгованість у сумі 3735062,58 грн.

Доказів погашення зазначеної заборгованості відповідачем до суду не подавались.

Відповідно до вищевикладеного, суд першої інстанції правомірно задовольнив вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості за отриманий природний газ в повному обсязі.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань згідно договору, позивач звернувся з позовом до суду першої інстанції про стягнення з відповідача 3735062,58 грн. основної заборгованості, 468725,20 грн. пені, 1656462,38 грн. інфляційних, 273748,23 грн. 3% річних.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Умовами п. 7.2 Договору сторони визначили відповідальність відповідача у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, за невиконання пункту 6.1 Договору.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем строків оплати за надані послуги, є порушенням зобов'язання, що відповідно до ст. 611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішенням від 02.07.2015 року, господарський суд Житомирської області позов задовольнив частково, зменшив розмір пені, та стягнув з відповідача на користь позивача 3735062,58 грн. основного боргу; 232860,89 грн. пені; 273450,78 грн. 3% річних; 1656462,38 грн. інфляційних, в частині стягнення 3003,42 грн. пені та 297,45 грн. 3% річних відмовив.

При цьому, апеляційним господарським судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано особливості оплати, проведеної 31.10.2014 року за договором переведення боргу № 2562/14 від 31.102014 року на ТзОВ "Малин Енергоінвест" на суму 1519000,00 грн. Відповідно п.п. 1.1, 2.1, 3.1 Договору про переведення боргу до нового боржника ТзОВ "Малин Енергоінвест" за згодою кредитора НАК "Нафтогаз України" переходять обов'язки первісного боржника КП "Малинтеплоенерго" щодо сплати суми боргу за листопад 2013 року в сумі 542160,33 грн., за грудень 2013 року в сумі 876839,67 грн., а всього 1519000,00 грн., а також штрафних санкцій, інфляційних витрат та відсотків, пов'язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним кредитором своїх зобов'язань за Договором купівлі-продажу природного газу № 13/2665-БО-ІО від 28.12.2012 року. Оплата боргу за вказаним договором проведена ТзОВ "Малин Енергоінвест" на рахунок НАК "Нафтогаз України" платіжним дорученням № 125 від 23.12.2014 року. Отже, на суму 1519000,00 грн. переведеного 31.10.2014 року боргу за листопад (частково на суму 542160,33 грн.) та повністю грудень 2013 року, не повинні нараховуватись пеня, інфляційні та 3 % річних. За листопад 2013 року штрафні санкції мають бути нараховані на суму боргу 194285,93 грн. (за виключенням 542160,33 грн. переведеного боргу на ТзОВ "Малин Енергоінвест").

В свою чергу суд апеляційної інстанції, переглядаючи відповідно до ст. 101 ГПК України в повному обсязі рішення місцевого господарського суду, вважає за необхідне вказану помилку суду виправити.

Враховуючи в сукупності встановлені у справі обставини з урахуванням вимог ст.ст. 526, 610, 612, 625, 655, 629, 692, 712 ЦК України, співставивши розрахунки позовних вимог поданих позивачем 30.06.2015 року (в суд першої інстанції) та 06.10.2015 року (в суд апеляційної інстанції), апеляційний суд здійснив відповідний перерахунок пені, 3 % річних та інфляційних втрат, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову про стягнення з відповідача пені у сумі 348627,83 грн., 3 % річних у сумі 217920,75 грн. та інфляційних витрат у сумі 1112573,32 грн. В решті позову слід відмовити.

Крім того, у суді першої інстанції відповідачем було подано клопотання про зменшення розміру пені. Зазначене клопотання останній обґрунтував скрутним фінансовим становищем підприємства, збитковістю підприємства, а також тим, що відповідач є підприємством комунальної форми власності яке забезпечує потреби населення, підприємств, установ, організацій в комунальних та побутових послугах з теплопостачання та гарячого водопостачання. Предметом діяльності підприємства у відповідності до статуту є виробництво теплової енергії та реалізація її для потреб населення, бюджетних установ, організацій. Крім того, просив врахувати факт існування різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, що вироблялись та постачались населенню, у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості послуг тарифам, що затверджувались органами місцевого самоврядування та додав, що станом на 01.06.2015 року має місце заборгованість населення перед відповідачем за спожиті комунальні послуги з централізованого теплопостачання в сумі 1,5 млн.грн.

Судом першої інстанції зазначене клопотання відповідача задоволене та зменшено розмір пені на 50%.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів Рівненського апеляційного суду погоджується повністю враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право місцевого господарського суду при прийнятті рішення зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачено також п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Таким чином, виходячи з системного аналізу змісту приписів ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України та п. 3 ч. 1 ст. 83, ч.ч. 1, 2 ст. 101 ГПК України повноваження на зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) мають саме суди першої та апеляційної інстанцій, які наділені правом на встановлення таких обставин, як-от: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні (тяжкий фінансовий стан боржника тощо); інші інтереси сторін, що мають істотне значення; відсутність завдання збитків іншим учасникам господарських відносин у разі порушення зобов'язання; розмір неустойки значно перевищує розмір збитків кредитора (є надмірним), оскільки саме ці обставини можуть бути достатньою підставою для зменшення розміру неустойки за рішенням суду.

Отже, чинне законодавство не обмежує право господарського суду на зменшення неустойки певним вичерпним колом обставин.

Зменшуючи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України розмір підлягаючої до стягнення суми неустойки на 50%, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вжиття відповідачем необхідних та залежних від нього заходів для недопущення тривалого прострочення платежів, ступінь виконання боржником основного зобов'язання за укладеним договором, зокрема, повну сплату ним основного боргу до прийняття рішення у справі, а також значну заборгованість населення за спожитий газ та теплову енергію, при цьому доказів, які б підтверджували ймовірність завдання чи наявність реальних збитків позивача у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань, матеріали справи не містять.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити про недоведеність понесення позивачем збитків саме внаслідок несвоєчасних розрахунків відповідача за договором № 13/2665-БО-10 від 28.12.2012 року. Таким чином, розмір заявленої до стягнення суми пені значно перевищує розмір збитків позивача з огляду на недоведеність останніх, що в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України є достатньою (винятковою) підставою для зменшення розміру належної до сплати неустойки.

При цьому, апеляційна інстанція не приймає до уваги голослівні твердження стягувача про те, що його збитки від вимушеного залучення комерційних кредитів за ринковими відсотковими ставками через несвоєчасне проведення розрахунків за спожитий природний газ такими контрагентами, як відповідач, не компенсуються заявленою до стягнення загальною сумою штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних, з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст. 42, 44 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

За таких обставин, в період порушення покупцем строків оплати поставленого газу позивача ніхто не міг примусити до залучення кредитних коштів від банківських установ, оскільки дії ПАТ "НАК "Нафтогаз України" з цього приводу ґрунтуються передусім на принципах комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Враховуючи наведене, апеляційна інстанція вважає, що збитковість господарської діяльності позивача у 2014 року, так само як і наявне зростання відсоткових ставок за кредитами не пов'язані з простроченням виконання відповідачем договірних зобов'язань по оплаті поставленого газу та ніяким чином не залежало від дій чи бездіяльності останнього. Отже, додаткові витрати, на які посилається позивач, не були вимушеною необхідністю, не обумовлені протиправною поведінкою відповідача та не перебувають з нею у безпосередньому причинному зв'язку, а стали наслідком управлінських рішень позивача, що є його комерційним ризиком.

Апеляційний суд враховує, що місцевий господарський суд на стадії вирішення спору в першій інстанції достеменно встановив наявність передбачених ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України та п. 3 ст. 83 ГПК України підстав для зменшення розміру підлягаючої до стягнення суми неустойки з урахуванням ступеню вини відповідача, об'єктивної неможливості останнього виконати свої грошові зобов'язання за договором № 13/2665-БО-10 від 28.12.2012 року у встановлений строк, у зв'язку з чим, розмір стягуваної пені правомірно був зменшений вдвічі.

При цьому, апеляційний суд керуючись п. 3 ст. 83 ГПК України також задовольняє клопотання відповідача та зменшує розмір пені на 50%.

Оцінюючи вищенаведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Житомирської області підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 02.07.2015 року у справі № 906/738/15 змінити.

Викласти пункти 1, 2, 3 резолютивної частини рішення у наступній редакції:

"1. Позов задовольнити частково.

2. Зменшити розмір пені

3. Стягнути з Комунального підприємства "Малинтеплоенерго" (11601, Житомирська область, м. Малин, вул. Василя Стуса, буд.23, ідентифікаційний код 32277167)

на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького,6, ідентифікаційний код 20077720)

- 3735062,58 грн. основного боргу;

- 174313,92 грн. пені;

- 217920,75 грн.3% річних;

- 1112573,32 грн. інфляційних;

- 60766,18 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити."

3. В іншій частині рішення господарського суду Житомирської області від 02.07.2015 року у справі № 906/738/15 залишити без змін.

4. Матеріали справи № 906/738/15 повернути господарському суду Житомирської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Коломис В.В.