РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2015Справа №910/18967/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД»

до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет на спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг»

про стягнення 42142,10 грн.

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивача: Пінчук-Ніколайчук Ю.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: Полежаєва К.О. - представник за довіреністю.

від третьої особи: Галков О.І. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» (далі - позивач, ТОВ «Мега Торг ЛТД») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - відповідач, Фірма «Т.М.М.»-ТОВ) про стягнення 3% річних за період з 02.08.2013 по 30.11.2014 та інфляційних втрат у розмірі 6 672,98 грн. за період з 02.08.2013 до 30.11.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2015 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/18967/15, залучено до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (далі - третя особа, ТОВ «Ласка Лізинг»), розгляд справи призначено на 12.08.2015.

В судовому засіданні 12.08.2015 оголошено перерву до 23.09.2015, про що присутніх представників сторін та третьої особи повідомлено під розписку, яка наявна в матеріалах справи.

23.09.2015 від відповідача через канцелярію Господарського суду міста Києва надійшло письмове клопотання про залучення до участі у справі відділу ДВС Святошинського РУЮ м. Києва третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

В судовому засіданні 23.09.2015 представник відповідача підтримав вказане клопотання та зазначив в його обґрунтування, що відділом ДВС Святошинського РУЮ м.Києва на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 10.06.2014 у справі № 910/16239/13 було примусово списано з рахунку відповідача 163356,00 грн. 15.07.2014, а кошти надійшли на рахунок позивача лише 12.12.2014, у зв'язку з чим виникло прострочення та внаслідок чого позивачем заявлені вимоги про стягнення 3% та інфляційних втрат.

Частиною 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши думки присутніх представників сторін та третьої особи щодо заявленого клопотання, дійшов висновку, що рішення суду у даній справі не впливає на права або обов'язки відділу ДВС Святошинського РУЮ м.Києва щодо сторін, а тому підстави для задоволення клопотання відповідача відсутні. На зазначений орган законом покладено функцію виконання рішень судів, які набрали законної сили, а порядок виконання судового рішення не є предметом спору у даній справі.

В судовому засіданні 23.09.2015 представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Вимоги позивача мотивовані наявністю правових підстав для стягнення 3% річних за період з 02.08.2013 по 30.11.2014 та інфляційних втрат у розмірі 6 672,98 грн. за період з 02.08.2013 до 30.11.2014 у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання в сумі 163 356,00 грн. за договором фінансового лізингу № 805/04/2007 від 25.04.2007, право вимоги за яким позивач набув на підставі договору про відступлення права вимоги № 222/11-2013 від 05.12.2013, і яке присуджено до стягнення з відповідача рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2014 у справі № 910/16239/13.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.09.2015 проти заявлених вимог заперечував, просив суд у задоволенні позову відмовити. У письмовому відзиві на позов в обґрунтування заперечень посилався на те, що зобов'язання зі сплати заборгованості в розмірі 163 356,00 грн. було виконано відповідачем 15.07.2014, а тому граничний строк нарахування 3% річних та інфляційних втрат - 14.07.2015.

Представник третьої особи позов підтримав.

В судовому засіданні 23.09.2015 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.12.2013 в справі № 910/16239/13 задоволено позовні вимоги ТОВ «Ласка Лізинг» до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю, а саме: присуджено до стягнення 163 356,00 грн. основного боргу, 2522, 30 грн. неустойки, 534,49 грн. три відсотки річних, 3 328, 26 грн. судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що 25.04.2007 між ТОВ «Ласка Лізинг» (лізингодавець за договором) та ТОВ «Фірмою «Т.М.М.» (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 805/04/2007, відповідно до якого лізингодавець зобов'язався придбати в свою власність техніку у відповідності з встановленою лізингоодержувачем специфікацією продавця та передати його без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу (Екскаватор-навантажувач 3 CX SM в кількості чотири одиниці) в тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач - прийняти його на умовах даного договору. 29.05.2007 на підставі видаткової накладної № РН-0000187 лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв предмет лізингу: екскаватор-навантажувач 3 CX SM в кількості чотири одиниці. Проте, ТОВ «Ласка Лізинг» не було виконано свої зобов'язання за договором фінансового лізингу № 805/04/2007 від 25.07.2007 в частині сплати лізингових платежів за періоди 72-74, у зв'язку з чим утворилась заборгованість перед лізингодавцем у розмірі 163 356,00 грн., яка присуджена до стягнення в судовому порядку.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2014, рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2013 в справі № 910/16239/13 залишено без змін.

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні від 25.07.2002 по справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

10.06.2014 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 910/16239/13, Господарським судом міста Києва було видано наказ.

05.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» та ТОВ "Мега Торг ЛТД" було укладено договір відступлення прав вимоги (заміну сторони у зобов'язанні) № 215/11-2013, відповідно до якого ТОВ «Ласка Лізинг» передало, а ТОВ «Мега Торг ЛТД» прийняло на себе право вимоги виконання зобов'язань, які виникли на підставі договору фінансовою лізингу №805/04/2007 від 25.04.2007 року, укладеного між ТОВ «Ласка Лізинг» і Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ.

Згідно п. 1.2. договору ТОВ «Мега Торг ЛТД» отримало всі права та обов'язки, які належать ТОВ «Ласка Лізинг», а саме право вимагати від Фірми «Т.М.М.» ТОВ належного виконання зобов'язань по договору лізингу, в тому числі: оплата лізингових платежів, пені, штрафу, викупної вартості, інших платежів, які підлягають сплаті відповідно до умов договору фінансового лізингу №805/04/2007 від 25.04.2007 року та законодавства України.

10.01.2014 позивач надіслав на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги по договору фінансового лізингу №805/04/2007 від 25.04.2007 новому кредитору - ТОВ «Мега Торг ЛТД».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2014 здійснено заміну стягувача у виконавчому провадженні у справі № 910/16239/13 - з ТОВ «Ласка Лізинг» на ТОВ «Мега Торг ЛТД» відповідно до договору відступлення прав вимоги (заміну сторони у зобов'язанні) № 215/11-2013 від 05.12.2013.

Як зазначав відповідач у відзиві, відділом ДВС Святошинського РУЮ м. Києва на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 10.06.2014 в справі № 910/16239/13 було примусово списано з рахунку відповідача 163356,00 грн., і вказане списання було здійснено 15.07.2014, а кошти надійшли на рахунок позивача лише 12.12.2014.

В свою чергу, згідно з банківською випискою по особовому рахунку позивача, 12.12.2014 на рахунок позивача зараховані кошти загалом в сумі 163 356,00 грн. з призначенням платежу «перерахування боргу з ТОВ «Фірми ТММ», згідно розпор. держ/вик № 43878345/3 від 10.10.2014; наказу № 910/16239/13 від 10.06.2014».

Таким чином, грошові кошти в сумі 163356,00 грн., присуджені до стягнення рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2014 по справі № 910/16239/13, право вимоги яких позивач набув на підставі договору про відступлення права вимоги № 222/11-2013 від 05.12.2013, надійшли на рахунок позивача 12.12.2014, а отже, зобов'язання відповідача по оплаті наведених коштів є виконаним у повному обсязі саме 12.12.2014.

Твердження відповідача, що зобов'язання зі сплати заборгованості в розмірі 163356,00 грн. було виконано відповідачем 15.07.2014, тобто з моменту списання з рахунку відповідача 163 356,00 грн. відділом ДВС Святошинського РУЮ м. Києва на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 10.06.2014 в справі № 910/16239/13, судом відхиляється з огляду на таке.

Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. За письмовою заявою стягувача - фізичної особи чи його представника (за наявності відповідних повноважень) стягнуті грошові суми можуть бути перераховані державним виконавцем на зазначений ним рахунок у банку або в іншій фінансовій установі чи надіслані на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за його рахунок, крім переказу аліментних сум. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем належні йому рахунки.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. У цьому випадку виконавчий документ надсилається до суду, який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з п.11.1.6. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999р. №74/5 забороняється державним виконавцям проводити видачу та переказ стягнутих ними сум стягувачам без зарахування на депозитний рахунок державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Таким чином, моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Вказана правова позиція викладена в п. 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013.

Матеріалами справи підтверджується, що грошові кошти, які спрямовані на погашення заборгованості за договором фінансового лізингу № 805/04/2007 від 25.04.2007, були зараховані на розрахунковий рахунок позивача лише 12.12.2014.

Згідно з ч. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (частина третя статті 343 ГК України).

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що саме боржник в контексті відносин з кредитором несе відповідальність за невиконання зобов'язання до повного виконання такого, тобто до настання моменту виникнення права та можливості у кредитора використовувати, користуватися та розпоряджатися належними йому грошовими коштами, що безпосередньо пов'язано з наявністю таких коштів саме на розрахунковому рахунку кредитора.

При цьому, порушення строку перерахування грошових коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання.

У разі ж виникнення наведених обставин, відповідач має право захистити свої порушені права та інтереси в порядку передбаченому чинним законодавством України.

Відповідно до п.7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14 за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 9 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанова Вищого господарського суду України від 01.11.2012 N 5011-32/5219-2012).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 № 10/25, від 04.07.2011 № 13/210/10, від 12.09.2011 № 6/433-42/183, від 14.11.2011 № 12/207, від 23.01.2012 № 37/64.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору ( що випливає з положень ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України), не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Таким чином, оскільки матеріали справи свідчать про те, що грошові кошти в розмірі 163 356,00 грн. на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2013 у справі № 910/16239/13 фактично надійшли на рахунок позивача 12.12.2014, позивач має право на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, що не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові, починаючи з 02.08.2013 (оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 19.12.2013 в справі № 910/16239/13 присуджено 3% річних та інфляційних втрат по 31.07.2013) до 30.11.2014 (що є самостійно визначеною позивачем граничною датою нарахування вказаних показників, до моменту зарахування вказаних коштів на рахунок позивача, а саме до 12.12.2014), і про що позивачем заявлено у прохальній частині позову.

Оскільки грошове зобов'язання відповідача перед позивачем в сумі 163356,00 грн. існувало у заявлений позивачем до нарахування період з 02.08.2013 по 30.11.2014, і у наведений період мало місце прострочення його виконання, тому згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України наявні підстави для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно розрахунку суду розмір 3% річних за період з 02.08.2013 по 30.11.2014 складає загалом 6525,29 грн. (кількість днів прострочення - 486 дні).

За здійсненим судом перерахунком, за період з 02.08.2013 по 30.11.2014, з урахуванням сукупного індексу інфляції за вказаний період (1,217), розмір інфляційних втрат складає загалом 35469,12 грн.

З огляду на викладене, позовні вимоги ТОВ «Мега Торг ЛТД» підлягають частковому задоволенню згідно здійсненого судом перерахунку, а саме: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 6525,29 грн. 3% річних та 35469,12 грн. інфляційних втрат. В решті позов задоволенню не підлягає.

Судовий збір згідно положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю (; місцезнаходження: 04116 м. Київ, вул. Галі Тимофеєвої, буд.3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» (, місцезнаходження: 01042, м. Київ, вул. Академіка Філатова, 22/8, оф. 402,) 3% річних в сумі 6525 (шість тисяч п'ятсот двадцять п'ять) грн. 29 коп., інфляційні втрати в сумі 35469 (тридцять п'ять тисяч чотириста шістдесят дев'ять) грн. 12 коп., а також 1 820 (одна тисяча вісімсот двадцять) грн. 60 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ відповідно до ст. 116 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 02.10.2015.

Суддя Ю.М. Смирнова