КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2015 р. Справа№ 911/1398/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Лобаня О.І.

при секретарі судового засідання Хававки Е. М.,

за участю представників сторін:

від позивача: Сопільняк Д. В. (довіреність б/н від 01.05.2014);

від відповідача: Крчук І. І. (довіреність № 325/03-УРБ-13 від 31.03.2015);

розглянувши матеріали апеляційної скарги

товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"

на рішення господарського суду Київської області від 02.06.2015

у справі № 911/1398/15 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ФК Факторинг"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"

про стягнення 44 056,92 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 02.06.2015 року у справі № 911/1398/15 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ФК Факторинг" 15094,76 грн. пені, 1726,11 грн. процентів, 22 970,30 грн. втрат від інфляції та 1650,10 грн. судового збору.

Прийняте рішення судом першої інстанції мотивоване тим, що відповідач прострочив виконання взятого на себе зобов'язання по сплаті заборгованості за договором поставки, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та збитків від інфляції на підставі договору факторингу є такими, що підлягають задоволенню.

Не погодившись із вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 02.06.2015 року у справі № 911/1398/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині пені.

Апеляційну скаргу скаржник обґрунтував тим, що положеннями договору факторингу не передбачено відступлення інших прав грошової вимоги, ніж за продукцію, поставлену з умовою відстрочки платежу. Скаржник зазначає про безпідставність застосування до правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем положень 514 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2015 року у справі № 911/1398/15 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 03.08.2015.

Ухвалою суду від 03.08.2015 відкладено розгляд апеляційної скарги на 16.09.2015.

Представник позивача в судовому засіданні 16.09.2015 заперечив на подану апеляційну скаргу та просив апеляційний суд залишити без змін рішення господарського суду Київської області.

Представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу та просить скасувати рішення господарського суду Київської області в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача пені.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню з наступних підстав.

01.01.2012 між ТОВ "Морська перлина" (постачальник) та ТОВ "Фозі-Фуд" (покупець) укладено договір поставки №2181 (договір поставки №2181), за умовами якого постачальник зобов'язався поставляти покупцю товари ТМ "Премія", а покупець - прийняти та оплатити ці товари на умовах даного договору.

Відповідно до п. 3.1 договору поставки № 2181, ціна на товар визначається на підставі калькуляції та вказується у товарно-транспортних накладних, які надаються разом із партією товару.

Згідно п. 3.5 договору поставки № 2181, оплата вартості товару проводиться покупцем протягом 55 календарних днів з дати поставки.

Договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2013, а в частині зобов'язань, що залишились не виконаними на вказану дату, до їх повного виконання (п. 11.1 договору поставки №2181).

Додатковою угодою №3 від 02.12.2012 сторонами продовжено термін дії договору поставки №2181 до 31.12.2015.

01.03.2012 між ТОВ "Морська перлина" (постачальник) та ТОВ "Фозі-Фуд" (покупець) укладено договір поставки №2353 (договір поставки №2353), який підписано з протоколом розбіжностей, що врегульовані сторонами шляхом прийняття спірних пунктів в редакції постачальника. За умовами вказаного договору, постачальник зобов'язався поставляти покупцю товари ТМ "Премія", а покупець - прийняти та оплатити ці товари на умовах договору.

Відповідно до п. 3.1 договору поставки №2353, ціна на товар визначається на підставі калькуляції та вказується у товарно-транспортних накладних, які надаються разом із партією товару.

Згідно п. 3.5 договору поставки №2353, оплата вартості товару проводиться покупцем протягом 55 календарних днів з дати поставки.

Договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2013, а в частині зобов'язань, що залишились не виконаними на вказану дату, до їх повного виконання (п. 11.1 договору поставки №2353).

Додатковою угодою №3 від 02.12.2012, сторонами продовжено термін дії договору поставки №2353 до 31.12.2015 (а.с.126).

На виконання умов відповідних договорів, ТОВ "Морська перлина" поставлено відповідачу - ТОВ "Фоззі-Фуд" товар, що підтверджується видатковими накладним: №РН-0000056 від 22.03.2014; № РН-0000057 від 22.03.2014 на суму 32140,80грн; №РН-0000063 від 29.03.2014 на суму 32762,88грн; №РН-0000064 від 29.03.2014 на суму 25712,64грн.

05.02.2014 між позивачем - ТОВ "ФК "ФК Факторинг" (фактор) та ТОВ "Морська перлина" (далі - клієнт) укладено генеральний договір факторингу №010-14 Ф (далі - договір факторингу).

Відповідно до п. 2.1 договору факторингу, у порядку та на умовах, визначених договором, фактор зобов'язується передати грошові кошти у розпорядження клієнта, а клієнт - відступити факторові своє право грошових вимог до боржників, найменування яких вказується у додатках до такого договору, які є невід'ємною частиною, а також сплачувати факторові плату за користування фінансуванням.

Згідно п. 2.2 договору факторингу, клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до боржників за продукцію, поставлену на умовах відстрочення платежу або інших умовах, вказаних у додаткових угодах до договору факторингу.

24.03.2014 позивачем та ТОВ "Морська перлина" укладено додаткову угоду №5, відповідно до якої клієнт відступає факторові майбутню грошову вимогу до ТОВ "Фоззі-Фуд" за грошовими зобов'язаннями, які виникли відповідно до договору поставки №2181 від 01.01.2012, договору поставки №2353 від 01.03.2012, за видатковими накладними: №РН-0000056 від 22.03.2014 на суму 73457,28грн; №РН-0000057 від 22.03.2014 на суму 32140,80грн.

Відповідно до додаткової угоди №7 від 31.03.2014, укладеної позивачем та ТОВ "Морська перлина", 31.03.2014 клієнт відступає факторові майбутню грошову вимогу до ТОВ "Фоззі-Фуд" за грошовими зобов'язаннями, які виникли відповідно до договору поставки №2181 від 01.01.2012, договору поставки №2353 від 01.03.2012 за видатковими накладними: №РН-0000063 від 29.03.2014 на суму 32762,88грн; №РН-0000064 від 29.03.2014 на суму 25712,64грн.

Матеріалами справи підтверджується повідомлення відповідача про відступлення права вимоги.

Рішенням Господарського суду м. Києва №910/15448/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2015, встановлено факт поставки товару ТОВ "Морська перлина" та його отримання ТОВ "Фоззі-Фуд", а також факт порушення зобов'язань за договорами ТОВ "Фоззі-Фуд" та наявності боргу за поставлений товар у розмірі 164073,60грн.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі у справі №910/15448/14 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі № 911/1398/15, не можуть йому суперечити.

З матеріалів справи вбачається, що основна заборгованість у розмір 164073,60 грн. погашена відповідачем, що підтверджується платіжним дорученням № 2745586 від 13.02.2015.

Внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язання по оплаті поставленої продукції у строк встановлений в договорах, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача: 19360,51грн пені нарахованої за період з 19.05.2014 по 19.11.2014 за прострочення оплати товару, переданого за накладними від 22.03.2014, а також з 26.05.2014 по 26.11.2014 за прострочення оплати товару, який передано за накладними від 29.03.2014; 22970,30 грн. втрат від інфляції за період з вересня 2014 року по січень 2015 року; 5423,58грн процентів за період з 19.08.2014 по 12.02.2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.ст. 526, 629 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Аналогічних висновків дійшов Вищий господарський суд України в постанові від 03.06.2015 № 910/15449/14.

З огляду на зазначене, до правовідносин, які склалися на підставі договору факторингу застосовується стаття 514 Цивільного кодексу України.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач у визначений строк плату за поставлений товар не вніс, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

П. 7.2 договорів поставки №№2181, 2353, у випадку порушення термінів оплати товарів, передбачених цим договором, покупець оплачує на користь постачальника виключну неустойку у розмірі 0,05% від простроченої суми оплати за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.5 договору передбачено, що при порушенні замовником встановлених цим договором строків оплати послуг виконавець має право стягнути із замовника пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожний день такого прострочення платежу.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем пеня обрахована без урахуванням вимог ч.6 ст.232 ГК України, відповідно до якої, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, колегія суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню у розмірі 15094,76грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Колегія суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню у розмірі 1726,11 грн. процентів та 22 970,30 грн. втрат від інфляції.

Таким чином, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає правомірним висновок в рішенні суду першої інстанції, що відповідачем не було виконано взяте на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати за поставлену позивачем продукцію.

А тому рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

В той же час, доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" на рішення господарського суду Київської області від 02.06.2015 року у справі № 911/1398/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 02.06.2015 року у справі № 911/1398/15 залишити без змін.

3. Справу № 911/1398/15 повернути до господарського суду Київської області.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді А.Г. Майданевич

О.І. Лобань