Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

01 жовтня 2015 року Справа № 927/1038/15

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1,

АДРЕСА_1

Відповідач: Дочірнє підприємство "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України",

вул. Київська 17, м. Чернігів, Чернігівська область, 14005

про стягнення 374352,49 грн.

Суддя Бобров Ю.М.

Представники сторін:

від позивача: Сапон К.Л. - адвокат, посвідчення адвоката НОМЕР_2 від 17.06.2009, ордер серії КС № 087316 від 18.08.2015

від відповідача: Шокур А.Ю. - представник, довіреність № 09/01/15-1 від 09.01.2015

Позивачем - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано позов до Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 374352,49 грн.

Розгляд справи відкладався, в судовому засіданні оголошувались перерви.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач у позовній заяві посилається на те, що відповідач, в порушення умов укладеного між сторонами договору про надання послуг № 25/07 від 25.07.2011, своєчасно та в повному обсязі оплату за надані послуги по перевезенню будівельних матеріалів автомобільною технікою не здійснив, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість у розмірі 214400,23 грн, на яку позивачем було нараховано 23140,20 грн. 3% річних, 162662,79 грн інфляційних втрат, 167099,48 грн пені та 21450,02 грн штрафу.

В судовому засіданні 01 вересня 2015 року представником позивача подано суду уточнення позовних вимог, відповідно до яких він просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 7850,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Аналіз змісту вказаних уточнень свідчить, що за своєю правовою природою вони не є ані збільшенням розміру позовних вимог, оскільки судові витрати не включаються до ціни позову, ані зміною предмету чи підстав позову. Уточнення позовних вимог приймаються судом для врахування під час розподілу судових витрат.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просить позов задовольнити.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву № 015-11/521 від 31 серпня 2015 року проти позову заперечує, вказуючи на те, що одночасне стягнення пені та штрафу за порушення виконання грошового зобов'язання за договором суперечить нормам чинного законодавства. Крім того, відповідач просить суд витребувати у позивача письмові пояснення щодо нормативного обґрунтування одночасного стягнення пені та штраф за неналежне виконання грошового зобов'язання. Представник відповідача також не погоджується з нарахованим позивачем розміром інфляційних втрат та зазначає про їх неправильне нарахування.

Також представник відповідача у відзиві на позовну заяву просить у разі задоволення позову зменшити розмір штрафних санкцій. Дане клопотання обґрунтовано кризою в державі, важким фінансово-економічним становищем на підприємстві.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 29 вересня 2015 року представником відповідача заявлене усне клопотання про неможливість явки в наступне судове засідання 01 жовтня 2015 року.

Розглянувши подані матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 05 березня 2015 року у справі №927/62/15 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 214400,23 грн, встановлено факт укладення 25 липня 2011 року між Філією Срібнянський райавтодор Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець) договору про надання послуг № 25/07, за умовами якого виконавець зобов'язався за завданням замовника надати послуги по перевезенню будівельних матеріалів автомобільною технікою, в порядку та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити такі послуги (а.с. 17-19).

Вищевказаним рішенням встановлено, що ФОП ОСОБА_1 на виконання договору надав послуги по перевезенню будівельних матеріалів автомобільною технікою на загальну суму 248512,91 грн.

При цьому, судом також встановлено факт порушення відповідачем умов договору в частині своєчасної і повної оплати наданих послуг та факт наявності боргу у сумі 214400,23 грн на момент винесення рішення, у зв'язку з чим позов задоволено повністю та стягнуто з Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 214400,23 грн заборгованості, 7850,00 грн на відшкодування витрат на правову допомогу адвоката та 4288,00 грн судового збору.

В ході розгляду даної справи докази оскарження, зміни чи скасування рішення Господарського суду Чернігівської області від 05 березня 2015 року у справі № 927/62/15 сторонами не надано.

Крім того, до матеріалів справи надано постанову від 27 травня 2015 року про відкриття виконавчого провадження № 47645202 з примусового виконання наказу Господарського суду Чернігівської області № 927/62/15 від 23 березня 2015 року про стягнення з ДП "Чернігівський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь ФОП ОСОБА_4 214400,23 грн заборгованості, 7850,00 грн на відшкодування витрат на правову допомогу адвоката та 4288,00 грн судового збору (а.с.43).

Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 05 березня 2015 року у справі № 927/62/15 набрало законної сили.

Відповідачем не надано суду доказів виконання в добровільному порядку рішення Господарського суду Чернігівської області від 05 березня 2015 року у справі № 927/62/15 станом на момент подачі позивачем позову, який розглядається в межах даної справи.

Згідно із ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави, за яких учасники судового процесу звільняються від обов'язку доказування. Зокрема, відповідно до частини 3 вищеназваної статті Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи, що у справі № 927/62/15 та у даній справі беруть участь ті самі особи, факти, які встановлені рішенням господарського суду у справі № 927/62/15 та входять до предмету доказування в цій справі, є преюдиціальними та не підлягають доведенню знову.

Предметом розгляду у даній справі є вимога про застосування до відповідача заходів відповідальності за прострочення оплати послуг наданих на підставі договору № 25/07 від 25 липня 2011 року.

Аналіз змісту договору № 25/07 від 25 липня 2011 року свідчить, що у зв'язку з його укладенням між сторонами виникли правовідносини з надання послуг, які регулюються нормами глави 63 Цивільного кодексу України.

За змістом ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.3.2. договору про надання послуг замовник повинен повністю перерахувати оплату виконавцю за виконані роботи (надані послуги) на його розрахунковий рахунок не пізніше десяти днів з моменту закінчення робіт (надання послуг) та підписання актів здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Враховуючи вищенаведену умову договору та правила обчислення строків, встановлені ст.253-254 Цивільного кодексу України, суд доходить висновку, що послуги, визначені в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) № НЧ-0000002, № НЧ-0000003 від 22 серпня 2011 року мали бути оплачені до 01 вересня 2011 року включно; №ЧН-0000004, № ЧН-0000005 від 28 серпня 2011 року - до 07 вересня 2011 року включно; № ЧН-0000008 від 27 вересня 2011 року - до 07 жовтня 2011 року включно, № ЧН-020, № НЧ-021, № НЧ-022 від 14 листопада 2011 року - до 24 листопада 2011 року включно, № НЧ-033 від 26 жовтня 2012 року - до 05 листопада 2012 року, № НЧ-034 від 05 листопада 2012 року - до 15 листопада 2012 року, № НЧ-044 від 30 листопада 2012 року - до 10 грудня 2012 року.

Відповідно до п.5.4 Договору сторонами узгоджено, що у разі прострочення замовником здійснення розрахунків відповідно п. 3 Договору, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день такого прострочення, без застосування обмеження встановленого ч.6 ст.232 ГК України.

Згідно п.5.6 Договору у разі прострочення замовником здійснення розрахунків відповідно п. 3 Договору більше ніж на один рік, замовник додатково сплачує на користь виконавця штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

На підставі зазначених пунктів Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення 167099,48 грн пені за період з 02 вересня 2011 року по 13 липня 2015 року та 21450,02 грн штрафу.

Статтею 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов'язання.

Також частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Частинами 4 та 6 ст.231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов'язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі чи законі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч.4 ст.231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч.2 ст.231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі ст.549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст.230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Вищенаведена правова позиція щодо можливості застосування до боржника, який порушив виконання зобов'язання, відповідальності у вигляді пені та штрафу одночасно викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2012 року у справі № 3-24гс12 (№ 06/5026/1052/2011).

Відповідно до ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що застосування до відповідача за порушення строків оплати отриманих послуг пені та штрафу одночасно відповідає нормам чинного законодавства та існуючій судовій практиці, а відтак, твердження відповідача про те, що одночасне стягнення з боржника пені та штрафу суперечить нормам чинного законодавства, а зазначені умови Договору є нікчемними, судом до уваги не приймаються.

Факт прострочення здійснення відповідачем розрахунків за надані послуги більше ніж на один рік, що є умовою застосування штрафу відповідно до п.5.6 Договору про надання послуг, підтверджується матеріалами справи.

Згідно із ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи, що у п.5.4 Договору про надання послуг сторонами узгоджено не застосовувати обмеження, встановлені ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, при нарахуванні пені, нарахування позивачем пені поза межами шестимісячного строку є правомірним, оскільки норма ч.6 ст.232 Господарського кодексу України є диспозитивною та наділяє сторін правом самостійно встановлювати у договорі строк нарахування пені.

Також, згідно із п.6.4 Договору про надання послуг сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст. 259 Цивільного кодексу України та встановили позовну давність за даним договором у 5 років. Збільшена позовна давність за даним договором застосовується, як до основного зобов'язання так і до вимог щодо відповідальності сторін за неналежне виконання зобов'язання, вимог щодо стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Отже до вимог позивача про стягнення з відповідача пені підлягає застосування збільшена позовна давність тривалістю у п'ять років.

Розглянувши розрахунок позивача, враховуючи, що сума основного боргу не була своєчасно сплачена відповідачем, суд вважає, що позивачем правомірно нараховано відповідачу та пред'явлено до стягнення 167099,48 грн пені за період з 02 вересня 2011 року по 13 липня 2015 року та 21450,02 грн штрафу.

У відповідності до п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, у випадку, коли розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, передбачена ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.233 Господарського кодексу України. При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки суд має взяти до уваги: причини неналежного виконання, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; майнові та інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Таким чином, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Крім того, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені та штрафу, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 Цивільного кодексу України).

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що вони не є імперативними, тобто зменшення розміру неустойки може бути застосоване на розсуд суду за наявності певних умов.

Вирішуючи питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій, суд виходить з такого.

Розмір штрафних санкцій (пені та штрафу) складає більш ніж половину розміру загальної заборгованості.

Належних доказів понесення збитків або упущеної вигоди позивачем суду не надано. Натомість, компенсацією внаслідок зменшення купівельної спроможності гривні виступає стягнення інфляційних втрат, що за своєю правовою природою направлені на нівелювання негативних наслідків від знецінення національної валюти.

Позивач, також, був обізнаний і розумів наявні проблеми з бюджетним фінансуванням, а відтак заздалегідь усвідомлював негативні наслідки у виді несвоєчасної оплати.

Суд при цьому враховує, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013).

Отже, суд вважає за можливе скористатися правом, передбаченим п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України і застосувати норми ст.551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, а тому стягненню підлягає пеня у розмірі 100000,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 23140,20 грн 3% річних за період з 02 вересня 2011 року по 13 липня 2015 року та 162662,79 грн інфляційних втрат за період з 01 січня 2013 року по 13 липня 2015 року.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності, що також підтверджується ч.2 ст.218 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки викладені у Постановах Верховного суду України від 15 листопада 2010 року у справі № 3-11гс10 та від 12 грудня 2011 року у справі № 3-132гс11.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічні висновки викладені у листі Верховного суду України від 03 квітня 1997 року N 62-97р. "Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ".

При розрахунку інфляційних втрат позивач використав найменший розмір заборгованості, який застосовано до загального періоду заборгованості, не надавши при судовому розгляді правового обґрунтування правомірності застосування такого способу.

Як встановив суд, незважаючи на застосування найменшої суми боргу, нарахування інфляційних втрат позивачем проведено неправильно, без урахування проведеної позивачем часткової оплати 28 листопада 2014 року, яка змінює суму боргу та перериває період для визначення сукупного індексу інфляції, а тому відповідні заперечення відповідача суд вважає правомірними.

Здійснивши перевірку нарахувань, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 141901,03 грн та 23140,20 грн, відповідно.

За наведених обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню 100000,00 грн пені, 21450,02 грн штрафу, 141901,03 грн інфляційних втрат та 23140,20 грн 3 % річних.

Крім витрат по сплаті судового збору позивач просить стягнути з відповідача 7850,00 грн витрат на правову допомогу адвоката. На підтвердження факту понесення ним вказаних витрат позивачем надано суду договір № 10/07-01 від 10 липня 2015 року про надання юридичних послуг (правової допомоги), ордер серії КС № 087316 від 18 серпня 2015 року, платіжне доручення № 12 від 17 липня 2015 року про сплату 7850,00 грн з призначенням платежу "оплата юридичних послуг за позовом ФОП ОСОБА_1 до Срібн. РАД". На підтвердження наявності у Сапона К.Л. статусу адвоката надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_2 від 17 червня 2009 року.

Згідно зі ст. 44 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, віднесені до судових витрат та підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи в порядку ч.5 ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, як зазначено в підп. 6.5 п.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що заявлені до стягнення позивачем витрати на правову допомогу є обґрунтованими та доведеними.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу судовий збір та суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних.

Згідно п. 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Аналогічне правило суд застосовує і до розподілу судових витрат на послуги адвоката.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (вул. Київська, 17, м. Чернігів, 14000; р/р 401 в АБ "Експрес-БАНК", МФО 322959, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; р/р НОМЕР_3 в АТ "ПроКредит Банк", МФО 320984, ІПН НОМЕР_1) 100000,00 грн пені, 21450,02 грн штрафу, 141901,03 грн інфляційних втрат, 23140,20 грн 3% річних, 7850,00 грн на відшкодування витрат на правову допомогу адвоката та 7071,81 грн на відшкодування витрат по сплаті позивачем судового збору.

3. У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 01 жовтня 2015 року, на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено тільки вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 05 жовтня 2015 року.

Суддя Ю.М.Бобров