КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р. Справа№ 910/13517/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Хитрова Л.В. ( за довіреністю № Э.37.7.0.0./Д-936 від 04.08.2014 року)

від відповідача: не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2015р.

у справі № 910/13517/15 (суддя: Нечай О.В.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна"

про стягнення суми в розмірі 7 751,09 грн.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення суми в розмірі 7 751,09 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.08.2015р. у справі № 910/13517/15 позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" страхове відшкодування в розмірі 7 251 грн. 09 коп.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не був зобов'язаний звертатись безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, та може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду. При цьому, задовольняючи позовні вимоги про стягнення суми страхового відшкодування, врахував суму франшизи, передбачену полісом № АС/560713 в розмірі 500 грн. Відшкодування судових витрат поклав на позивача, зазначивши, що бездіяльність останнього (по суті зловживання процесуальними правами) є підставою для застосування процесуальної санкції, яка передбачена ч.2 ст. 49 ГПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач - приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015р. у справі № 910/13517/15 в частині покладання судових витрат на позивача та зменшенні суми страхового відшкодування на 500,00 грн., ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 500,00 грн., на які було зменшено страхове відшкодування, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви, в іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що будь яких неправомірних дій з вини позивача не було, досудове врегулювання спору є правом, а не обов'язком, а тому суд першої інстанції безпідставно було відмовлено в стягненні судового збору на підставі ст. 49 ГПК України. Також, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем при зверненні з позовними вимогами не враховано франшизу, встановлену Полісом № АС/560713.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" та призначено справу № 910/13517/15 до розгляду.

В подальшому розгляд справи відкладався.

В судовому засіданні 29.09.2015 року представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині покладання судових витрат на позивача та зменшенні суми страхового відшкодування на 500,00 грн.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники були повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України").

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача, за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26 квітня 2007 року між ОСОБА_3 (страхувальник) та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (позивач) було укладено договір страхування наземного транспорту № PLA0AK00040150 (договір).(а.с.12)

За умовами договору, позивачем були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля "Деу", державний номерний знак НОМЕР_1.

Відповідно до постанови Октябрського районного суду міста Полтави від 11.02.2014 р., 21.01.2014 р. в 11 год. 15 хв., водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем ВАЗ 21099, д.н.з. НОМЕР_2, по 336 км. а/д Київ-Харків, при зміні напрямку руху не витримав безпечного бокового інтервалу та скоїв зіткнення з автомобілем Деу д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5, який рухався в попутному напрямку, що призвело до пошкодження транспортних засобів, після чого з місця скоєння ДТП зник. Зазначеною постановою ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених статтями 122-4 та 124 КУпАП, та призначено до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 350,00 грн.(а.с.24)

Відповідно до Звіту про оцінку шкоди, завданої власнику колісного транспортного засобу № 103-01-14Л (17502163) від 29.01.2014 р., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Деу державний номерний знак НОМЕР_1, внаслідок його пошкодження при вищезазначеній ДТП, складає 8 230,44 грн.(а.с.27)

Позивачем був складений та підписаний страховий акт № И-325 від 06.02.2014 р., згідно з яким пошкодження автомобіля марки "Деу", державний номерний знак НОМЕР_1, внаслідок ДТП, яка сталась 21.01.2014 р. в 11 год. 15 хв., по 336 км. а/д Київ-Харків, визнано позивачем страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 8 230,44 грн.

На підставі сформованого страхового акту № И-325 від 06.02.2014 р. позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 2 983,26 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень № 1 від 11.02.2014 р. та № E0211VK93Z від 11.02.2014 р. на суму 4 767,83 грн.(а.с.40, 43,44).

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "ВАЗ 21099", державний номерний знак НОМЕР_2, на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у ПАТ "Страхова компанія "Провідна" (відповідач), згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/560713.(а.с.11)

Отже, на підставі укладеного полісу № АС/560713 відповідач прийняв на себе обов'язок відшкодовувати шкоду, заподіяну страхувальником майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля "ВАЗ 21099", державний номерний знак НОМЕР_2.

Звертаючись з позовними вимогами, скаржник зазначав, що цивільно-правову відповідальність власника автомобіля марки "ВАЗ 21099", державний номерний знак НОМЕР_2, на момент скоєння вищезазначеної ДТП було застраховано відповідачем, що підтверджується полісом № АС/560713, відповідач згідно з статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про страхування" зобов'язаний в межах ліміту відповідальності виплатити страхове відшкодування позивачу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріалами справи встановлено факт наявності порушеного права та відсутності у позивача обов'язку використовувати будь-які досудові засоби врегулювання спору, та зазначає, що бездіяльність позивача є підставою для застосування процесуальної санкції, яка передбачена ч. 2 ст. 49 ГПК України, та покладання судового збору на позивача як сторону винну у виникненні спору.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат (затрат) переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув право вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Згідно з абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Статтею 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Зазначена норма передбачає наявність у страховика права на пред'явлення регресного позову, а не вимоги до особи, відповідальної за завданий збиток.

Отже, до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування наземного транспорту перейшло право пред'явити позов до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

(Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.08.2012 у справі № 23/279).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач у справі отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Отже, звернення позивача до господарського суду з позовом без досудового врегулювання спору не може свідчити про неправильність дій останнього, який звернувся до господарського суду за захистом своїх прав та інтересів.

В результаті ДТП автомобілю страхувальника заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 8230,44 грн. (а.с. 30)

Як вбачається з матеріалів справи, Полісом № АС/560713 встановлено франшизу в розмірі 500,00 грн.

Сума страхового відшкодування до виплати страхувальнику з урахуванням франшизи складає 7730,44 грн. (8230,44-500), яка підлягає стягненню з відповідача ПАТ «СК«Провідна».

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача є підставою для застосування процесуальної санкції, передбаченої ч.2 ст. 49 ГПК України, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що будь яких неправомірних дій з вини позивача не було, досудове врегулювання спору є його правом, а не обов'язком, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовивши у стягненні судового збору на підставі ст. 49 ГПК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду у справі № 910/22/15 від 15.07.2015 року.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015р. підлягає скасуванню в частині покладення судових витрат на позивача та зменшенні суми страхового відшкодування.

Керуючись ст. ст. 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" на рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015 року у справі № 910/13517/15 задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2015 року у справі № 910/13517/15 скасувати в частині покладення судових витрат на позивача та змінити розмір страхового відшкодування.

«Стягнути з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" (03049, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 25; ідентифікаційний код: 23510137) на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (49094, Дніпропетровська обл., місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 32; ідентифікаційний код: 33248430) страхове відшкодування в розмірі 7730,44 грн.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" (03049, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 25; ідентифікаційний код: 23510137) на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (49094, Дніпропетровська обл., місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 32; ідентифікаційний код: 33248430) судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1827,00 грн. та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 913,50 грн.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/13517/15 повернути господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді А.О. Мальченко

М.А. Дідиченко