ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2015 р. Справа № 922/1942/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Тарасова І. В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників cторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 14-88 від 18.04.2014 р.)

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність № б/н від 11.08.2014р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ (вх. № 3824 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 16.06.2015р. у справі № 922/1942/14

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської районної ради Харківської області, м. Лозова

про стягнення коштів в сумі 16763923,47 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області, в якому просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 14835611,25 грн., пені у розмірі 1301817,36 грн., інфляційних витрат у розмірі 202266,60 грн. та 3 % річних в розмірі 424228,26 грн., а також витрат зі сплати судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.06.2015р. по справі № 922/1942/14 (суддя Лаврова Л.С.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області на користь Публічного акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України» пеню у розмірі 61364,33 грн., інфляційні витрати у розмірі 34922,39 грн., 3 % річних у розмірі 206516,44 грн., а також судовий збір у розмірі 66962,72 грн. Відмовлено у позові щодо стягнення суми основного боргу (оплачена до моменту звернення позивача з позовом до суду) у розмірі 1403250,61 грн., пені у розмірі 1240453,03 грн., інфляційних витрат у розмірі 167344,21 грн., 3 % річних у розмірі 217711,82 грн., судових витрат у розмірі 6117,28 грн. Припинено стягнення суми основного боргу у розмірі 13432360,64 грн. Відстрочено виконання рішення суду на 4 місяці, починаючи з 16.06.2015 року по 16.10.2015 року.

Позивач із зазначеним рішення суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне зясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильне застосування та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати вказане рішення в частині відмови у стягненні пені у розмірі 1240453,03 грн., інфляційних витрат у розмірі 167344,21 грн., 3 % річних у розмірі 217711,82 грн. та в цій частині прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги в зазначеній частині задовольнити та стягнути з відповідача вказані суми, а в іншій частині позивач просить рішення суду у даній справі залишити без змін. Крім того, позивач просить покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.07.2015р. по справі № 922/1942/14 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М.) апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ на рішення господарського суду Харківської області від 16.06.2015р. у справі № 922/1942/14 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 11.08.2015р. об 11:30 год.

10.08.2015 року відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 11698), в якому просить рішення господарського суду Харківської області від 16.06.2015р. по справі № 922/1942/14 залишити без змін, оскільки вважає його законним, обґрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи позивача, що викладені в апеляційній скарзі, відповідач вважає безпідставними, в звязку з чим просить залишити їх без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.08.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 01.10.2015р. об 11:30 год.

Розпорядженням секретаря третьої судової палати ОСОБА_3 від 30.09.2015р. у звязку з відпусткою судді Білецької А.М. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Тарасова І.В.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиву на неї доводи, заслухавши в судовому засіданні 01.10.2015р. представників позивача та відповідача, які підтримали свої правові позиції у справі, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу у відповідності до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, враховуючи наступні обставини.

Як свідчать матеріали справи, 28.12.2012 року між позивачем у даній справі - Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець) та відповідачем - КП «Теплоенерго» (Покупець) укладено договір № 13/3030-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу, згідно з пунктом 1.1. якого Продавець зобовязався передати у власність Покупця у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець в свою чергу зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору.

У пункті 1.2. Договору купівлі-продажу природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року сторони передбачили, що газ, який продається за цим Договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Пунктом 2.1. Договору купівлі-продажу природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року сторонами визначено, що Продавець передає Покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 24605,203 тис. куб. м.

Згідно пункту 3.3. Договору купівлі-продажу природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві, у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання-передачі газу.

Ціну за 1000 куб. м природного газу сторони обумовили в пунктах 5.1-5.2. Договору купівлі-продажу природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року.

Розділом 6 даного Договору сторони визначили порядок та умови проведення розрахунків за газ, зокрема у пункті 6.1. Договору передбачили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України уномровано, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до частини першої 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 7.2 Договору купівлі-продажу природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року передбачено, що у разі порушення Покупцем умов пункту 6.1 цього Договору, Покупець зобов'язується крім суми заборгованості сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

У своїй позовній заяві ПАТ «НАК «Нафтогаз України» посилається на те, що на виконання умов Договору купівлі-продажу природного газу №13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012р. позивач у період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року передав у власність відповідача природний газ, а відповідач в свою чергу його прийняв, виконавши свої зобов'язання в цій частині за Договором повністю, проте здійснив розрахунки несвоєчасно, що змусило позивача звернутись до господарського суду із даним позовом про стягнення основного боргу в сумі 14835611,25 грн., пені в розмірі 1301817,36 грн., 3% річних в розмірі 424228,26 грн., інфляційних втрат в розмірі 202266,60 грн., нарахованих за прострочку платежів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення з нього пені у розмірі 613643,29 грн., 3% річних у сумі 206516,44 грн. та інфляційних втрат у розмірі 34922,39 грн., надавши свій розрахунок (том 4 аркуші справи 208-210), однак в іншій частині цих сум, що заявлені у позові, відповідач просив суд першої інстанції відмовити, оскільки ці нарахування зроблені позивачем без урахування погашення суми основного боргу у відповідності до Договорів про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам та правову оцінку обставинам справи, господарським судом обґрунтовано встановлено, що заборгованість по договору купівлі-продажу природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року на суму у розмірі 14835611,25 грн. була погашена відповідачем на підставі договорів про організацію взаєморозрахунків на загальну суму у розмірі 12490742,25 грн. та спільних протокольних рішень на суму у розмірі 2344869,00 грн.

Так, колегія суддів вважає, що господарський суд перевірив всі обставини справи в їх сукупності та відповідність доводів сторін наданим доказам, за якими правомірно встановив, що оплата по договору купівлі-продажу природного газу №13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року на суму у розмірі 12490742,25 грн. була проведена ним на підставі укладених між сторонами у даній справі договорів про організацію взаєморозрахунків № 121/30 від 12.02.2014 року та № 381/30 від 24.09.2014 р., у тому числі на підставі договору про організацію взаєморозрахунків № 121/30 від 12.02.2014 року суму 446836,61 грн. було проведено відповідачем 01.04.2014 р., тобто до моменту звернення позивача із даним позовом до суду.

За умовами договорів про організацію взаєморозрахунків № 121/30 від 12.02.2014 року та № 381/30 від 24.09.2014 р. сторони зобовязалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору купівлі-продажу природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року (п.п. 2 п. 15 Договорів), а також те, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору (п.п. 2 п. 10 Договорів).

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною першою статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Господарським судом при вирішенні даної справи враховано, що зміст договорів про організацію взаєморозрахунків № 121/30 від 12.02.2014р. та № 381/30 від 24.09.2014р. повністю відповідає змісту договорів про організацію взаєморозрахунків, що були предметом розгляду аналогічних справ у Верховному суді України (№ 3-322гс15 від 01.07.2015р., № 5011-1/1043-2012-42/528-2012 від 09.09.2014 р., № 5011-35/1272-2012-42/527-2012, № 5011-35/1533-2012-19/522-2012) та Вищому господарському суді України (№ 910/7258/14 від 22.09.2014 р.).

Колегія судів вважає, що згідно з правовою позицією судів вищих інстанцій з подібних спорів, яка правомірно застосована судом першої інстанції і при вирішенні даної справи, укладенням договорів про організацію взаєморозрахунків № 121/30 від 12.02.2014 року та № 381/30 від 24.09.2014 р., сторони тим самим змінили порядок і строки проведення розрахунків за природний газ, що був поставлений відповідно до Договору поставки природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012р.

Вказане виключає застосування до відповідача відповідальності у вигляді нарахування пені, передбаченої даним Договором поставки природного газу, а також наслідків за порушення грошового зобовязання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Правові підстави для застосування всіх цих санкцій та наслідків, на яких наполягає позивач, в даному випадку відсутні, оскільки оплата вартості природного газу в сумі 12490742,25 грн. була здійснена відповідачем в рамках договорів про організацію взаєморозрахунків, що діяли на момент розгляду справи, умовами яких засвідчено, що після їх виконання сторони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору.

Крім того, в рішенні суду першої інстанції у даній справі знайшла своє відображення і та підтверджена вичерпними доказами обставина, що згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2015 року № 20 між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Харківської області, Департаментом фінансів Харківської облдержадміністрації, Комунальним підприємством Теплоенерго та ПАТ НАК Нафтогаз України були підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України № 831 від 14.04.2014 р. на суму 956414,00 грн.; № 1137 від 16.05.2014 р. на суму 166335,00 грн. ; № 1333 від 13.06.2014 р. на суму 258030,00 грн.; № 1505 від 14.07.2014 р. на суму 349811,00 грн.; № 1671 від 15.08.2014 р. на суму 314427,00 грн.; № 1790 від 15.09.2014 р. на суму 299852,00 грн. Порядок проведення взаєморозрахунків передбачений розділами 2 всіх цих протокольних рішень.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено і матеріалами справи достеменно підтверджується, що на виконання зазначених протокольних рішень, відповідачем погашена заборгованість на загальну суму 2344869,00 грн. за поставлений у 2013 році природний газ за договором від 28.12.2012 року № 13/3030-ТЕ-32. Із наявних в матеріалах справи виписок з банківського рахунку вбачається проведення відповідачем коштів на суму 956414,00 грн. (25.04.2014 року), на суму 166335,00 грн. (26.05.2014 року), на суму 258030,00 грн. (25.06.2014 року), на суму 349811,00 грн. (23.07.2014 року), на суму 314427,00 грн. (19.08.2014 року), на суму 299852,00 грн. (24.09.2014 року).

З огляду на те, що основне зобовязання по сплаті 13432360,64 грн. боргу припинено його виконанням відповідачем в процесу розгляду справи, а також враховуючи відсутність спору до порушення провадження у даній справі в частині вимоги про стягнення боргу в розмірі 1403250,61 грн., адже його погашено відповідачем до моменту звернення позивача з позовом до суду (на підставі договору про організацію взаєморозрахунків № 121/30 від 12.02.2014 року суму 446836,61 грн. проведено 01.04.2014 р. та на підставі спільного протокольного рішення № 831 від 14.04.2014 р. суму 956414,00 грн. проведено 17.04.2014 р.), господарський суд правомірно застосував положення пункту 1-1 статті частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, припинивши стягнення суми основного боргу у розмірі 13432360,64 грн., а в частині стягнення суми основного боргу 1403250,61 грн. відмовивши, як безпідставно заявленому.

Погоджуючись із даною правовою позицією суду першої інстанції колегія суддів також вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення на його користь пені в сумі 1240453,03 грн., 3% річних в сумі 217711,82 грн. та інфляційних втрат в розмірі 167344,21 грн., нарахованих на суму основного боргу, що була сплачена відповідачем у відповідності до договорів про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень, а тому в правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині також не знаходить.

Натомість перевіривши розрахунки пені, 3 % річних та інфляційних витрат, які зроблені відповідачем (том 4 аркуші справи 208-210), та враховуючи той факт, що заборгованість по договору купівлі-продажу природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року була погашена на підставі договорів про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень, суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги розрахунок відповідача, згідно з яким сума пені складає 613643,29 грн., сума 3 % річних складає 206516,44 грн., а сума інфляційних витрат складає 34922,39 грн. Наданий відповідачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат позивачем не спростований.

Однак при цьому, за оцінкою поданих сторонами до матеріалів справи доказів, господарський суд першої інстанції правомірно скористався правом, наданим суду пунктом 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, частиною першою статті 233 Господарського кодексу України та частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, зменшивши розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, на 90 %, тобто до 61364,33 грн.

З даним висновком повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України) судом першої інстанції повно та об'єктивно оцінено даний випадок, прийнято до уваги причини неналежного виконання відповідачем зобов'язання, а також правильно застосовано вищезазначені норми матеріального та процесуального права в їх сукупності.

Відповідно до пункту 3 частини першої 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України, передбачено, що в разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Крім того, згідно частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

З аналізу наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд, окрім іншого, бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1-2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідачем доведено, а позивачем не спростовано те, що причинами порушення відповідачем своїх зобовязань по сплаті вартості отриманого природного газу стали несвоєчасні розрахунки з відповідачем окрім населення, також і бюджетних установ (організацій), які заборгували йому суму у розмірі 13478736,38 грн., і це до того ж не залежать від волі відповідача, адже вказані установи також несвоєчасно фінансуються з місцевого та державного бюджетів. При цьому, обсяг заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію склав суму у розмірі 19188,48 тис. грн. (14642,3 тис. грн., не доплачена державою сума у розмірі за надані послуги населенню + 4546,18 тис. грн., не доплачена державою сума у розмірі за надані послуги бюджетним організаціям та іншим споживачам), на момент вирішення даної справи по суті не узгоджений Територіальною комісією Харківської області з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу, адже Постанова Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. за № 30, якою передбачався порядок та умови надання субвенції на 2014 р., втратила чинність, а на 2015 рік Кабінетом Міністрів України лише прийнята постанова № 375 від 04.06.2015р. «Питання погашення у 2015 році заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню».

Також, в рамках даної справи Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром ГУМВС України в Харківській області була проведена експертиза № 75 від 27.05.2015р., висновки якої не превалюють над іншими доказами у справі, однак приймаються судами першої та апеляційної інстанції до уваги та оцінюються поряд з іншими доказовими матеріалами в якості підтвердження тяжкого фінансового стану підприємства відповідача, зокрема наданим відповідачем фінансовими звітами (балансами, звітами про фінансові результати діяльності, звітами з праці, звітами про витрати на виробництво та фінансовими показниками діяльності підприємства від надання послуг водопостачання, водовідведення та теплопостачання та інші фінансовими документами), з яких вбачається наявність значних збитків підприємства від надання послуг теплопостачання, водопостачання та водовідведення, а також те, що фінансова стійкість підприємства є дуже низькою, що створює передумови для його кризового становища. Без зовнішнього фінансування розрахунки за договором про закупівлю природного газу № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року не можливі, а в обігу підприємства відповідача знаходиться більше позикових коштів, ніж власних, і це співвідношення стає все більше вагомим.

Неможливість самостійного погашення боргу підприємством відповідача перед позивачем без отримання належних відповідачу субвенцій з Державного бюджету підтверджує також і Департамент житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації у листах № 05-13/1156 від 22.05.2014 р. та № 02-08/12 від 02.06.2015 року.

Крім того, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правильно взяв до уваги і те, що 62 % усіх грошей за договором № 13/3030-ТЕ-32 від 28.12.2012 року було перераховано з Державного бюджету на погашення різниці у тарифах на теплопостачання, при цьому виплати з бюджету проводились значно пізніше виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості за поставлений природний газ за вище вказаним договором, тому відповідач з обєктивних причин не міг розрахуватися з позивачем своєчасно, а сума штрафних санкцій є надмірно великою поряд з сумами 3 % річних та інфляційних витрат, які підлягають стягненню та направлені на те, щоб компенсувати всі негативні наслідки затримки розрахунку з боку відповідача.

При повторному розгляді справи в апеляційному порядку колегією суддів при вирішенні питання щодо правомірності зменшення судом першої інстанції пені до 90% також враховується, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"» № 423-VІІІ від 14.05.2015р. у пункті 13 передбачено погашення нарахованих на суму боргу за газ куплений у НАК Нафтогаз України пені, штрафів та фінансових санкцій у разі погашення боргу, що виник за 2013 рік, однак станом на момент прийняття рішення у даній справі Кабінетом Міністрів України у відповідності до цього Закону порядок, згідно з яким буде проводитися списання нарахувань на суму заборгованості, ще не прийнято.

Приймаючи рішення щодо зменшення пені, господарський суд керуючись принципом обєктивної істини, що проявилось у виявленні ним дійсних причин неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань, обґрунтовано встановив, що прострочка платежів відповідача об'єктивно виникла не з вини останнього, а внаслідок неузгодженості в сфері виділення бюджетних коштів та не покриття тарифами собівартості енергоносіїв. Окрім цього, суд зясував, що порядком примусового перерозподілу грошей, які направляються до ПАТ НАК Нафтогаз України, не передбачено погашення існуючого боргу та нарахувань на суму боргу перед ПАТ НАК Нафтогаз України, а прийнятий Закон України № 423-VIII від 14.05.2015 р., хоча і передбачає погашення нарахованих на суму боргу за газ куплений у НАК Нафтогаз України пені, штрафів та фінансових санкцій, проте механізм, за яким відповідач може скористатися визначеними у цьому Законі преференціями, ще не затверджено.

Позивачем також не спростовано той факт, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 р. Про затвердження Порядку розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (з наступними змінами та доповненнями), постановами Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, регулюється порядок без згоди на це відповідача. Залишок грошей, що залишається у відповідача згідно встановлених нормативів розподілу грошей, затверджених постановами Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, є незначним.

Також обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що відповідач має потребу в грошових коштах, які необхідні йому на виплату заробітної плати робітникам та на підтримання технологічного процесу виробництва теплової енергії, а тому примусове і негайне стягнення нарахованих сум пені, інфляційних та 3 % річних не дасть очікуваного результату, а навпаки може зруйнувати господарську діяльність відповідача, витрати на відновлення якої будуть набагато більшими від отриманих позивачем грошей.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовані положення матеріальних та процесуальних норм, правомірно враховано, що заборгованість відповідача об'єктивно виникла не з його вини, а внаслідок неузгодженості в сфері виділення бюджетних коштів та не покриття тарифами собівартості енергоносіїв, тощо.

Ці обставини цілком обґрунтовано оцінено судами як виключні, що одночасно є підставою і для зменшення суми пені і для надання відстрочки виконання рішення суду.

Крім того, колегія судів вважає необхідним зазначити, що необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій та розмір, до якого вони підлягають зменшенню, так і права на надання відстрочки, закон відносить на розсуд суду.

На підставі аналізу поданих доказів колегія суддів підтримує правову позицію господарського суду про необхідність використання такого права.

Разом з цим, стосовно розглянутого та частково задоволеного судом першої інстанції клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду на 4 місяці, починаючи з 16.06.2015р. по 16.10.2015р., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймаючи рішення має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

За приписами частини першої статті 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Згідно з пунктом 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, тощо.

Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства також мають значення для правильного вирішення питання про надання відстрочки.

Колегія суддів апеляційної інстанції приймає до уваги те, що відповідач є підприємством комунальної форми власності, основним напрямком діяльності якого є задоволення потреб населення у теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. Підприємство не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які відповідають витратам за надання послуг, тому постачає теплову енергію по вартості нижчої її собівартості. Основним фінансовим джерелом відповідача, з якого проводиться оплата за спожитий природний газ є грошові кошти від реалізації теплової енергії споживачам, платіжна дисципліна яких є незадовільною. На підприємстві склалась дуже складна економічна ситуація, яка виникла у зв'язку зі збитковістю послуг з теплопостачання, водопостачання та водовідведення. До моменту прийняття нових тарифів у березні 2015 року тарифи на теплопостачання покривали лише частину витрат на їх виробництво.

Враховуючи те, що предметом стягнення у даній справі фактично є не заборгованість, а лише фінансові нарахування на неї (пеня, 3% річних та інфляційні втрати), колегія суддів вважає, що негайне виконання рішення суду та сплата цих сум одразу і в повному обсязі, може призвести до зупинки діяльності підприємства, що виключить надалі можливість розрахунку з позивачем, а тому відстрочка виконання рішення на 4 місяці, починаючи з 16.06.2015р. по 16.10.2015р., була надана відповідачу судом першої інстанції правомірно. Крім того, суд першої інстанції частково задовольняючи клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення врахував інтереси позивача, стягнувши на його користь суму пені, 3% річних та інфляційних втрат, а також правомірно зважив на те, що чотирьохмісячний термін відстрочення є достатнім для того, що надати відповідачу можливість скористатися пільгами, визначеними у Законі України «Про внесення змін до деяких законів України щодо стабілізації фінансового стану Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"» № 423-VІІІ від 14.05.2015р. після затвердження порядку їх використання Кабінетом Міністрів України у відповідності до прикінцевих статей цього Закону.

Доводи позивача, що викладені в апеляційній скарзі, є юридично неспроможними, не підтверджуються жодними доказами і не можуть бути підставами для скасування цілком законного та обґрунтованого рішення, а тому судом апеляційної інстанції відхиляються з вищенаведених підстав та обставин в їх сукупності.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.06.2015р. у справі № 922/1942/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повний текст постанови складено 06.10.15р.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Тарасова І. В.