РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2015Справа №910/18312/15

за позовом: Комунального підприємства «Київський метрополітен», м.Київ,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Київ, ідентифікаційний номер НОМЕР_1

за участю третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м.Київ,

за участю третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Київської міської ради, м.Київ,

про виселення та зобов'язання вчинити дії

та за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Київ, ідентифікаційний номер НОМЕР_1

до відповідача: Комунального підприємства «Київський метрополітен», м.Київ,

про визнання договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. продовженим

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Гайда Т.В. - по дов.

від відповідача: ОСОБА_5 - по дов.

від третьої особи 1: Захарченко К.П. - по дов.

від третьої особи 2: Миронюк О.А. - по дов.

вільний слухач: ОСОБА_8

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 05.08.2015р. оголошувалась перерва до 19.08.2015р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Комунальне підприємство «Київський метрополітен», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Київ про:

- виселення з нерухомого майна (частини переходу), визначеного тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 згідно з викопіюванням зі схем тимчасового розташування малих архітектурних форм за адресою: станція метро «Мінська» (вестибюль №1), б/н, загальною площею 17 кв.м;

- демонтування тимчасової огороджувальної конструкції (кіосків), що належить Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 та знаходиться за адресою: станція метро «Мінська» (вестибюль №1), б/н, загальною площею 17 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилається на те, що після закінчення строку дії договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 всупереч умов договору та приписів чинного законодавства не було повернуто об'єкт оренди заявнику.

Відповідач у відзиві б/н від 05.08.2015р. та в процесі розгляду спору у судових засіданнях проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що договір №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. було пролонговано у відповідності до приписів Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а листів про припинення договору Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 від позивача не отримував.

Ухвалою від 20.07.2015р. господарського суду міста Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департамент комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Третя особа 1 у поясненнях без номеру та дати, що надійшли до господарського суду міста Києва 30.09.2015р., позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Ухвалою від 06.08.2015р. прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом зустрічний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. продовженим.

В обґрунтування зустрічного позову (з урахуванням заяви б/н від 18.08.2015р.) Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 посилався на те, що договір №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. є пролонгованим у відповідності до приписів Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Одночасно, позивачем за зустрічним позовом зазначено, що оскільки об'єкт оренди за спірним правочином належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, то Комунальне підприємство «Київський метрополітен» не уповноважене здійснювати розпорядження вказаним майном та відмовлятись від поновлення договору.

Відповідач за зустрічним позовом у відзиві №12/04-622 від 13.08.2015р. проти задоволення зустрічного позову надав заперечення, посилаючись на те, що орендодавцем листом було повідомлено орендаря про припинення договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р, а отже, останній не було пролонговано.

Ухвалою від 26.08.2015р. господарського суду міста Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Київську міську раду.

Третя особа 2 у поясненнях без номеру та дати, що надійшли до господарського суду міста Києва 22.09.2015р., також наголосила на обґрунтованості позовних вимог Комунального підприємства «Київський метрополітен».

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 30.09.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» зазначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 15.10.2011р. між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір №208-У(ОР)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, у відповідності до п.1.1 якого орендодавець на підставі рішення №590/4028 від 29.04.2010р. Київської міської ради передає, а орендар приймає в оренду для торгівлі непродовольчими товарами нерухоме майно (частину переходу), визначене відповідно до проектної документації, розробленої Державним підприємством «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, за адресою: станція метро «Мінська» (вестибюль №1).

Пунктом п.2.1 договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. визначено, що об'єктом оренди є частина переходу, визначена відповідно до проектної документації, розробленої Державним підприємством «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 17 кв.м та зазначена в викопіюванні зі схем тимчасового розташування малих архітектурних форм, яка складає невід'ємну частину договору.

Вартість об'єкта оренди згідно з затвердженим орендодавцем висновком про вартість майна станом на 08.07.2010р. становить 135 600 грн. (п.2.2 договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р.) без податку на додану вартість.

За умовами п.3.1 укладеного між сторонами правочину за користування об'єктом оренди орендар сплачує підприємству орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі рішення №590/4028 від 29.04.2010р. Київської міської ради та Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, затвердженої рішенням №34/91 від 28.09.2006р. Київської міської ради, та на дату підписання договору становить без податку на додану вартість 132,94 грн. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому станом на липень 2011р. складає 2260 грн.

Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 15.10.2011р. до 13.10.2014р. (п.9.1 договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. про передачу майна територіальної громади міста Києва як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з оренди майна територіальної громади міста Києва.

Наразі, твердження відповідача щодо відсутності у Комунального підприємства «Київський метрополітен» права на розпорядження комунальним майном територіальної громади міста, зокрема, на засадах оренди суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

У відповідності до ч.5 вказаної статті органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

У ч.1 ст.18 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

Статтею 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що орендодавцями є, в тому числі, підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

У відповідності до рішення №34/6250 від 22.09.2011р. Київської міської ради «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» уповноважено виступати орендодавцями майна територіальної громади міста Києва: Головне управління комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - щодо цілісних майнових комплексів комунальних підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації); районні в місті Києві державні адміністрації - щодо майна, яке передане їм в управління; комунальні підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, яке закріплено за ними на праві господарського відання або оперативного управління.

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, на підставі Наказу №98 від 23.04.2003р. Головного управління комунальної власності м.Києва за Комунальним підприємством «Київський метрополітен» на праві повного господарського відання було закріплено, в тому числі, підземний перехід станції метро «Мінська».

Пунктом 5.2 статуту позивача передбачено, що майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Києва і закріплено за ним на праві господарського відання.

При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (ст.136 Господарського кодексу України).

Предметом діяльності Комунального підприємства «Київський метрополітен» у відповідності до п.3.2 статуту заявника є, в тому числі, надання в оренду приміщень, обладнання іншим підприємствам та установам.

Відповідно до рішення №590/4028 від 29.04.2010р. Київської міської ради та додатку №2 до нього третьою особою 2 було дозволено позивачу укласти договір з відповідачем щодо передачі в оренду частини переходу за адресою: станція метро «Мінська» (вестибюль №1) загальною площею 17 кв.м.

Отже, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що Комунальне підприємство «Київський метрополітен» є уповноваженою особою на передання шляхом укладання відповідних договорів комунального майна територіальної громади міста Києва, яке закріплене за ним на праві господарського відання, в орендне користування іншим особам. Наведеними висновками суду фактично спростовуються твердження відповідача про відсутність у заявника права на розпорядження комунальним майном, що є предметом спірних правовідносин.

Одночасно, суд ще раз зазначає про відсутність в матеріалах справи доказів визнання недійсним договору у встановленому законодавством порядку, в тому числі, з огляду на відсутність у позивача права на передачу майна в оренду.

Відповідно до ст.765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частиною 1 ст.13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

За умовами п.4.1 договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. орендодавець зобов'язаний протягом тридцяти календарних днів з моменту підписання договору з додатками передати, а орендар по акту приймання-передачі прийняти об'єкт оренди.

Як свідчать матеріали справи, 01.11.2011р. Комунальним підприємством «Київський метрополітен» було передано, а Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 прийнято в орендне користування частину переходу загальною площею 17 кв.м, розташованого за адресою: м.Київ, станція метро «Мінська» (вестибюль №1), визначену огороджувальними конструкціями (кіосками), про що сторонами складено та підписано акт приймання-передачі б/н від 01.11.2011р.

З огляду на закінчення строку дії договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. Комунальним підприємством «Київський метрополітен» заявлено позов до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про виселення з нерухомого майна (частини переходу) та демонтування тимчасової огороджувальної конструкції (кіосків).

Одночасно, як зазначалось, заперечуючи проти первісного позову, відповідач наголосив на тому, що спірний правочин було пролонговано, що і стало підставою для подання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 зустрічного позову до Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання договору поновленим.

Виходячи з принципу повного та всебічного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення заявленого Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 зустрічного позову про визнання договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. поновленим. При цьому, суд зазначає наступне.

За приписом ст.180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Статтею 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. При цьому такі заперечення можуть бути висловлені останнім, як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення дії цього строку. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 16.06.2015р. Вищого господарського суду України по справі №925/2355/14.

Як зазначалось вище, п.9.1 договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. передбачено, що правочин є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 15.10.2011р. до 13.10.2014р.

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, листом №30 від 17.10.2014р. Комунальне підприємством «Київський метрополітен» повідомило Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 про те, що строк дії договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. закінчився 13.10.2014р. та не буде продовжуватись на новий термін. Факт направлення вказаного листа на адресу відповідача підтверджується поштовим повідомленням №186, фіскальним чеком №6243 від 20.10.2014р. та списком згрупованих поштових відправлень. Судом прийнято до уваги, що адреса Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, на яку було скеровано вказане вище повідомлення, відповідає, тій, що зазначена у Свідоцтві №619298 від 12.07.2007р. про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та у п.10 спірного правочину.

Таким чином, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що орендодавцем за спірним правочином було у передбаченому чинним законодавством України порядку висловлено свій намір на припинення з орендарем правовідносин, що виникли на підставі договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р.

При цьому, твердження відповідача про те, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не отримував лист №30 від 17.10.2014р., ніяким чином не нівелюють висновків суду щодо висловлення позивачем заперечень з приводу пролонгації правочину, оскільки в контексті наведених вище норм про припинення договору оренди будь-якій із сторін достатньо заявити протягом місяця після закінчення терміну дії договору про свої наміри. Тому, будь-яке документальне підтвердження факту здійснення такої заяви на адресу контрагента припиняє договір оренди, без урахування того, чи отримано іншою стороною цю заяву, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку орендодавців доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень тощо) про припинення дії договорів оренди або ж пересвідчуватися в тому, чи отримував орендар повідомлення (заяви тощо) про припинення дії договору, які надсилаються, а передбачений лише обов'язок довести факт належного направлення такого повідомлення-заяви орендарю, яке буде свідчити про відсутність волевиявлення на продовження орендних правовідносин. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 06.10.2011р., від 25.06.2014р. Вищого господарського суду України по справах №5023/1385/11, № 910/24379/13.

За таких обставин, з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги, що орендодавцем за договором №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. було у передбаченому чинним законодавством України порядку висловлено заперечення проти пролонгації договору, суд дійшов висновку, що строк дії договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. закінчився 13.10.2014р. та пролонгованим у відповідності до ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», укладений між сторонами правочин не був.

Таким чином, враховуючи наведені вище висновки суду щодо закінчення строку дії договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р., зустрічний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. продовженим підлягає залишенню без задоволення.

Стосовно первісних позовних вимог Комунального підприємства «Київський метрополітен» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про виселення з нерухомого майна (частини переходу) та демонтування тимчасової огороджувальної конструкції (кіосків) суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 291 Господарського кодексу України та ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що договір оренди припиняється, в тому числі, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

У ст.785 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди (ст.27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Пунктом 4.14 спірного правочину передбачено, що орендар після припинення дії договору оренди та у разі відмови у продовженні оренди зобов'язаний протягом тридцяти календарних днів передати майно по акту приймання-передачі орендодавцю.

За умовами п.7.5 договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. у разі закінчення строку дії договору або при його розірванні орендар зобов'язаний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди підприємству у стані, в якому об'єкт був переданий, з урахуванням здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити без заподіяння шкоди об'єкту, з урахуванням зносу за період строку дії договору.

Пунктом 8.5.6 укладеного між сторонами правочину (в редакції додаткової угоди №1 від 15.10.2011р.) передбачено, що у разі припинення дії договору орендар звільняє орендовану частину приміщення переходу метро «Мінська» (вестибюль №1) у строк, визначений п.4.14 договору, від своїх огороджуючих конструкцій. При невиконанні вказаного обов'язку орендодавець самостійно розпоряджається конструкціями (кіосками).

За таких обставин, враховуючи, що строк дії договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. закінчився 13.10.2014р., суд дійшов висновку, що строк звільнення Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 об'єкта оренди, а саме частини переходу загальною площею 17 кв.м, що знаходиться за адресою станція метро «Мінська» (вестибюль №1), настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, орендарем після закінчення строку дії договору об'єкт оренди у первісний стан не приведено, не звільнено та не повернуто Комунальному підприємству «Київський метрополітен».

У судовому засіданні 05.08.2015р. судом зобов'язано учасників процесу провести спільне обстеження майна, переданого у користування відповідачу на підставі договору №208-У(ОР)-11 від 15.10.2011р. та скласти спільний акт про зовнішній вигляд тимчасових огороджувальних конструкцій з наданням докладного опису їх технічних характеристик.

Відповідно до представленого суду акту №1 від 28.07.2015р. про проведення огляду об'єкта оренди станом на дату проведення огляду у частині переходу на станції метро «Мінська» (вестибюль №1) знаходяться тимчасові огороджувальні конструкції відповідача загальною площею 17 кв.м, в яких здійснюється торговельна діяльність.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства «Київський метрополітен» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 є обґрунтованими та правомірними.

Стосовно обраних позивачем способів захисту суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Примусове виконання обов'язку в натурі застосовується в зобов'язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов'язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов'язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов'язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов'язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором. Таку позицію наведено у висновках Верховного суду України про практику застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України.

Одночасно, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, як спосіб захисту цивільних прав, підлягає застосуванню у випадку, якщо певним законодавчим актом чи договором передбачено обов'язок учасника господарських правовідносин виконати певну дію на користь іншої особи, яку у добровільному порядку виконано не було.

У даному випадку, суд зауважує, що під виселенням слід розуміти звільнення приміщення, зазначеного у відповідному документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, тощо та у забороні даній особі користуватись приміщенням.

Норми ст.20 Господарського процесуального кодексу України та ст.16 Цивільного кодексу України визначають такі способи захисту цивільних прав та інтересів, як присудження виконання обов'язку в натурі та примусове виконання обов'язку, а отже, коли колишній орендар не звільнив приміщення після закінчення договору оренди, вимога орендодавця або визначеної ним особи виконати такий обов'язок шляхом виселення є обґрунтованою та законною.

При цьому, суд зауважує, що фактично визначення позивачем у прохальній частині позовної заяви такого формулювання як виселення відповідача та демонтування огороджувальної конструкції свідчить про те, що заявником вказано які саме дії слід вчинити для захисту його законних прав та інтересів.

За висновками суду, заявлені Комунальним підприємством «Київський метрополітен» відповідають таким способам захисту, як зобов'язання вчинити певні дії та зобов'язання виконати обов'язок в натурі.

Правові висновки суду щодо відповідності застосування таких способів захисту також підтримано Вищим господарським судом України у постановах від 10.09.2013р., від 02.06.2014р., від 17.04.2012р. по справах №18/3399/11, №16/17-3878-2011 та №916/2943/13.

Слід зауважити, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

За приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду ухвалюється іменем України і складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин, при цьому.

Частиною 2 ст.84 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказуються: найменування сторони, на користь якої вирішено спір, і сторони, з якої здійснено стягнення грошових сум або яка зобов'язана виконати відповідні дії, строк виконання цих дій, а також строк сплати грошових сум при відстрочці або розстрочці виконання рішення.

У п.9.1 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» зазначено, що у рішеннях суд повинен вказати найменування майна, місце його знаходження (у спорі про передачу майна), строк виконання відповідних дій та/або про видачу наказу про примусове виконання рішення.

Отже, з огляду на наведене вище, господарський суд дійшов висновку про необхідність зазначення у резолютивній частині рішення по справі строку виселення з об'єкта оренди та демонтування огороджувальних конструкцій не пізніше, ніж десять календарних днів.

Одночасно, відповідно до ст.21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у ст.1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Відповідачем слід вважати особу, яка залучається до участі у справі за вказівкою позивача чи з ініціативи суду, внаслідок припущення, що вона порушила чи оспорює права позивача. Зазвичай відповідачем є особа, яка знаходиться з позивачем у матеріальних правовідносинах.

З системного аналізу ст.ст.1, 21, 24, 65 Господарського процесуального кодексу України слідує, що набуття особою процесуального статусу відповідача закон пов'язує не з дійсною наявністю матеріальних правовідносин сторін, а наділення її таким статусом позивачем, який висуває певні притязання до конкретно визначеної ним особи.

Таким чином, з наведеного вбачається, що кожна з позовних вимог, що заявляється в процесі розгляду справи, заявляється саме до особи відповідача, найменування якого повинно бути визначено судом в резолютивній частині судового рішення.

Таким чином, при задоволенні позовних вимог про демонтування тимчасових огороджувальних конструкцій, суд вважає за необхідне зазначити в резолютивній частині судового акту про зобов'язання саме відповідача вчинити такі дії. На переконання суду, таке викладення резолютивної частини рішення ніяким чином не буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, оскільки повністю відповідає обраним позивачем способам захисту (зобов'язання вчинити певні дії та зобов'язання виконати обов'язок в натурі) та узгоджується з приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України щодо змісту резолютивної частини рішення.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що з метою досягнення дійсної мети застосування способів захисту цивільного права та інтересу позивача, доцільним є зазначення в резолютивній частині рішення саме про зобов'язання відповідача демонтувати огороджувальні конструкції та встановити строк вчинення таких дій в десять днів.

Клопотання б/н від 30.09.2015р. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про залишення зустрічного позову без розгляду з огляду на наявність в провадженні господарського суду справи про той же предмет та з тих же підстав, що і розглядається в межах справи №910/18312/15, залишене судом без задоволення з огляду на таке.

Пунктом 2 ч.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

За таких обставин, залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України, можливе лише у випадку існування справи між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, тобто, тотожної.

Згідно з п.3.12 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання, відповідач зазначив, що в провадженні господарського суду міста Києва знаходиться справа за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання продовженим договору.

Проте, як вказувалось вище, обов'язковою умовою залишення позову без розгляду на підставі п.2 ст.81 Господарського процесуального кодексу України є той же предмет та підстави позову.

Проте, з представлених відповідачем документів не вбачається щодо якого саме правочину відповідачем заявлено окремий позов.

При цьому, судом прийнято до уваги, що з довідки №2/08-ВД від 26.08.2013р. Комунального підприємства «Київський метрополітен», оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні 30.09.2015р., вбачається, що у позивача та відповідача наявні і інші договірні відносини з оренди частин пішохідних переходів на станціях метро міста Києва.

До того ж, з представлених відповідачем документів вбачається, що провадження по справі №910/25317/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання продовженим договору було порушено тільки ухвалою від 25.09.2015р., тоді як розгляд зустрічного позову в межах справи №910/18312/15 здійснюється з 05.08.2015р.

За таких обставин, враховуючи все наведене вище, з огляду на позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку, що клопотання б/н від 30.09.2015р. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про залишення зустрічного позову без розгляду є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Клопотання б/н від 30.09.2015р. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зупинення провадження по справі до розгляду пов'язаної справи №910/25317/15 також залишене судом без задоволення з наступних підстав.

За приписами ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження по справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Зупинення провадження у справі, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі, тобто закінчення строку визначається вказівкою на подію. Крім того, перелік підстав відкладення розгляду справи не є вичерпним, а зупинити провадження у справі господарський суд може лише з підстав, установлених законом.

Господарський суд повинен зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої справи, незалежно від заяв учасників судового процесу. Така інформація підтверджується тільки судовими документами: ухвалами, рішеннями, постановами судів, позовними заявами, скаргами.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом та чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи. Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

Як зазначалось, обґрунтовуючи заявлене клопотання, відповідач посилався на те, що господарським судом міста Києва розглядається справа №910/25317/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Київський метрополітен» про визнання продовженим договору.

Проте, всупереч приписів ст.34 Господарського процесуального кодексу України позивачем за зустрічним позовом не наведено суду належних доказів, що вказана справа є пов'язаною з розглядуваним спором та її розгляд унеможливлює розгляд справи №910/18321/15.

Отже, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що клопотання б/н від 30.09.2015р. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зупинення провадження по справі до розгляду пов'язаної справи є доказово необґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без задоволення.

Заява б/н від 30.09.2015р. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відмову від зустрічного позову була залишена судом без розгляду з огляду на клопотання б/н від 30.09.2015р. відповідача, в якому останній просив наведену вище заяву не розглядати.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

З огляду на приписи ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання первісного позову покладається на відповідача. Судовий збір за подання зустрічного позову залишається за відповідачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 27, 43, 49, 75, 81, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Комунального підприємства «Київський метрополітен», м.Київ до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Київ.

Виселити Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 (03067, м.Київ. АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у строк не пізніше 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили з нерухомого майна (частини переходу), визначеного тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 згідно з викопіюванням зі схем тимчасового розташування малих архітектурних форм за адресою: станція метро «Мінська» (вестибюль №1), б/н, загальною площею 17 кв.м.

Зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 (03067, м.Київ. АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у строк не пізніше 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили демонтувати тимчасові огороджувальні конструкції (кіоски), що належать Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 та знаходиться за адресою: станція метро «Мінська» (вестибюль №1), б/н, загальною площею 17 кв.м.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (03067, м.Київ. АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Київський метрополітен» (03056, м.Київ, Солом'янський район, проспект Перемоги, буд.35, ) судовий збір в сумі 2436 грн.

Відмовити в задоволенні зустрічного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Київ до Комунального підприємства «Київський метрополітен», м.Київ.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 30.09.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 05.10.2015р.

Суддя М.О. Любченко