РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"29" вересня 2015 р. Справа № 903/585/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючий суддя Грязнов В.В.

суддя Мельник О.В. ,

суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Карпович О.В.,

за участю представників сторін:

позивача- Гриценко І.Г. (довіреність №14/11/1 від 14.11.2014р.);

відповідача- не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відповідача-Фермерського гос-подарства «Волиньагроком» ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 22.07.2015р. у справі №903/585/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тандем-2002» м.Полтава

до Фермерського господарства «Волиньагроком» ОСОБА_1

Даниловича с.Пірванче Горохівського району Волинської області

про стягнення 479 854 грн. 41 коп. боргу, пені, річних та інфляційних,-

Представнику Позивача розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 22, 28 Господар-ського процесуального кодексу України. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу заявлено не було. Заяви про відвід суддів не надходило.

Рішенням господарського суду Волинської області від 22.07.2015р. у справі №903/585/15 (суддя Гарбар І.О.) задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Тандем-2002» (надалі в тексті Товариство) до Фермерського господарства «Волиньагроком» ОСОБА_2 (надалі в тексті Фермерське господарство) про стягнення 479 854 грн. 41 коп. боргу, пені, річних згідно укладеного договору та інфляційних втрат.

Приймаючи рішення, суд виходив з того, що Позивач свої зобовязання виконав у повному обсязі, однак зобовязання з повної і своєчасної оплати товару Відповідач не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 331 836 грн. 49 коп., яка підтверджується договором постав-ки, видатковими накладними, довіреностями на прийняття товару та виписками з банку по рахун-ку. Крім того, обґрунтованими і такими, що підлягають стягненню суд визнав вимоги Позивача про стягнення 81 002 грн. 19 коп. пені, 20 558 грн. 62 коп. -10% річних та 46 457 грн. 11 коп. інфля-ляційних втрат.(арк.справи 93-94).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Фермерське господарство подало скаргу до Рів-ненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Волин-ської області від 22.07.2015р. у даній справі скасувати в частині стягнення пені, інфляційних та 10% річних та прийняти у цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.(арк. справи 114-115).

Обґрунтовуючи скаргу Скаржник зазначає, що приймаючи рішення господарський суд не-повно зясував всі обставини справи, прийнявши рішення з порушенням норм матеріального пра-ва; вважає, що Позивач безпідставно поставляв товар після першого прострочення оплати. Крім того, нарахував пеню та 10% річних, що є подвійною відповідальністю за одне й те ж порушення, що не враховано судом першої інстанції під час вирішення спору.(арк.справи 114-зворот).

Ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 04.09.2015р. поновлено про-пущений строк, прийнято до провадження та призначено розгляд скарги Відповідача на 29.09.2015 року.(арк.справи 110,111).

Від Позивача 21.09.2015р. на електронну адресу суду та в день судового засідання через канцелярію надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.(арк.справи 122-125,129-131).

У судовому засіданні апеляційної інстанції 29.09.2015р. представник Позивача заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї правової по-зиції.

Відповідач не забезпечив явку свого представника у призначене на 29.09.2015р. судове за-сідання. Разом з тим 16.09.2015р. поштою надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, яке було відхилене, з огляду на те, що матеріалів справи достатньо для розгляду спору по суті, а явка представників обовязковою не визнавалась.(арк.справи 111).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ «Тандем-2002»-постачальник та ФГ «Волинь-аг-роком» ОСОБА_1 Даниловича-покупець уклали договір поставки від 03.02.2015р. №03/ 02/1 (надалі в тексті Договір), відповідно до п.1.1 якого постачальник зобовязується передати у власність покупця білко-мінерально-вітамінні добавки, комбікорми (насипом або фасовані в міш-ки), премікси, інший товар за погодженням сторін, а покупець зобовязується прийняти товар і оп-латити його на умовах, передбачених цим договором.(арк.справи 26-27).

Відповідно до п.2.1 Договору, найменування товару, його кількість, ціна товару за одиницю і по позиціях вказується у видаткових накладних постачальника на товар.

Поставка товару здійснюється партіями протягом усього терміну дії цього Договору. Термі-ни поставки конкретних партій товару узгоджуються сторонами додатково шляхом підписання від-повідних додаткових угод або здійснення конклюдентних дій сторін, повязаних з передачею при-йманням товару.(п.п.3.1, 3.2 Договору).

Згідно з п.п.4.1, 5.1 Договору, ціна товару, що поставляється, вказується у видаткових нак-ладних Постачальника. У вартість товару включаються усі витрати постачальника згідно з базисом поставки. Оплата товару покупцем здійснюється в порядку 100% оплати вартості даної партії то-вару (відповідно до видаткової накладної) не пізніше дати поставки конкретної партії товару. Да-тою поставки конкретної партії товару є дата видаткової накладної постачальника.

У разі прострочення здійснення плати за партію товарів, що ставляться, покупець сплачує постачальникові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент нарахування пені, від простроченої до оплати суми за кожен день прострочення, а також 10% річних від прост-роченої до оплати суми.(п.8.3 Договору).

Пунктом 10.3 Договору сторони погодили, що для штрафних санкцій, передбачених умова-ми договору, термін позовної давності складає три роки.

Договір підписано уповноваженими представниками Tовариства і Фермерського господарс-тва, скріплено відтисками печаток сторін.(арк.справи 27).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору у лютому-липні, вересні-жовтні і грудні 2014 року через представника ОСОБА_2, на підставі видаткових накладних №Т-00000288 від 06.02.2014р. на суму 9 033 грн., №Т-00000655 від 14.03.2014р. на суму 2 745 грн., №Т-00000866 від 08.04.2014р. на суму 20 148 грн., №Т-00001382 від 04.06.2014р. на суму 9 358 грн. 50 коп., № Т-00001774 від 11.07.2014р. на суму 18 384,00 грн., №Т-00001977 від 29.07.2014р. на суму 31 959 грн., №Т-00002478 від 17.09.2014р. на суму 16 773 грн., №Т-00002793 від 21.10. 2014р. на суму 76 362 грн. 92 коп., №Т-00003235 від 01.12.2014р. на суму 135 020 грн. 57 коп., №Т-00003367 від 01.12.2014р. на суму 19 252 грн. 50 коп.ТзОВ «Тандем-2002» передало, а ФГ «Волинь-агроком» ОСОБА_2 прийняло товар на загальну суму 339 036 грн. 49 коп., проте оплатило його вартість частково в сумі 7 200 грн., що стверджується виписками з банку по рахунку від 11.02.2014р. та від 21.02.2014р.(арк.справи 28-47).

Пропозицію сплатити 331 836 грн. 49 коп. боргу, яка вбачається з листа Позивача від 21.04. 2015р. №197 Відповідач визнав обґрунтованою і запропонував розстрочити погашення основної заборгованості протягом травня 2015р. квітня 2016р. згідно графіку.(арк.справи 65, 66).

Виходячи із суми боргу 331 836 грн. 49 коп., яка утворилася через недотримання строків оп-лати з підстав ст.193 ГК України, ст.ст. 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України та п.8.3 Договору По-зивач нарахував 81 002 грн. 19 коп. пені, 20 558 грн. 62 коп. -10% річних та 46 457 грн. 11 коп. ін-фляційних втрат.(арк.справи 10-14).

Перевіривши дотримання місцевим судом вимог чинного законодавства при ухваленні ос-каржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Позивача безпідставна і не підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Предметом даного спору є стягнення боргу і пені за договором поставки.

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України (надалі в тексті ГК України) госпо-дарський договір є однією з підстав виникнення господарських зобовязань і є обовязковим для виконання сторонами. Аналогічно врегульовано підстави виникнення господарського зобовязан-ня у ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України).

Зобовязанням, згідно ст.509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (борж-ник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, вико-нати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно зі статтею 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарсь-ких відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до за-кону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовя-зання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарсь-ких договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, пе-редбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного Виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногоспо-дарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Матеріалами справи стверджено, що 03.02.2014р. з моменту укладення Договору між сторо-нами виникли відносини поставки, оскільки взаємовідносини сторін підпадають під визначення, яке містять статті 265 ГК України та 712 ЦК України: коли продавець (постачальник), який здійс-нює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов-язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовя-зується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Оскільки, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, тому в си-лу ст.ст. 655, 692 ЦК України та п.п. 1.1, 4.2, 5.1 Договору факт прийняття Відповідачем товару зумовлює виникнення у нього зобовязання оплатити вартість цього товару в сумі 339 036 грн. 49 коп.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та стверджується матеріалами справи Відповідач не оплатив Позивачеві вартість поставленого товару в сумі 331 836 грн. 49 коп.

Вирішуючи дану справу, колегія суддів приймає до уваги, що матеріалами справи стверджу-ється обґрунтованість вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 331 836 грн. 49 коп. заборго-ваності, тому така вимога підлягає задоволенню як вірно встановлено судом першої інстанції.

При цьому, не заслуговують на увагу апеляційного суду твердження Скаржника про непра-вомірну, всупереч п.3.6 Договору, поставку товару після першого прострочення оплати, оскільки прийняття неоплаченого товару не призвело до порушення прав Фермерського господарства, а ма-теріали справи не містять доказів відмови від прийняття чи повернення покупцем вказаного това-ру.

Разом з тим, відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязан-ня або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає вико-нанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.(ст.ст. 526, 530 ЦК Ук-раїни).

Позивач також заявив додаткові грошові вимоги.

Дослідивши суми нарахованих згідно ст.625 ЦК України та п.8.3 Договору втрат від інфля-ції та 10% річних, колегія суддів дійшла висновку, що за загальний період з 07.02.2014р. по 20.05. 2015р. Позивач вправі був нарахувати 158 580 грн. 87 коп. інфляційних втрат та 20 558 грн. 62 коп. -10% річних, однак до стягнення заявив 46 457 грн. 11 коп. інфляційних втрат та 20 558 грн 62 коп. -10% річних за користування коштами, які згідно ст.33 ГПК України підлягають стягненню з Від-повідача у сумах, зазначених в позовній заяві.

Крім того, на підставі ст.230 ГК України, ст.549 ЦК України та п.8.3 Договору місцевий гос-подарський суд стягнув 81 002 грн. 19 коп. заявленої пені за період з 07.02.2014р. по 20.05.2014р.

Перевіривши правильність нарахування пені в сумі 81 002 грн. 19 коп. з підстав ст.231, ч.6 ст.232 ГК України, ст.549 ЦК України, ст.ст.3, 4 Закону України «Про відповідальність за невико-нання грошових зобовязань» апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарсь-кого суду щодо вірного визначення Позивачем строків та порядку нарахування пені, оскільки цей висновок передбачає встановлення Договором неустойки у формі пені за порушення грошових зо-бовязань у відсотковому відношення до суми невиконаного зобовязання, при цьому розмір пені не перевищує розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, крім того, сторони погодили, що строк позовної давності для штрафних санкцій складає три роки.

Апеляційний суд також відхиляє як безпідставні твердження Скаржника щодо застосування судом подвійної відповідальністї боржника за одне й те ж порушення в частині задоволення пені та 10% річних.

Так, дійсно, в силу статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічи притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що пеня та річні за своєю правовою природою не є тотожними, оскільки пеня (неустойка) це штрафна санкція, самостійний захід договірної відпові-дальності, передбачений ст.230 ГК України та ст.549 ЦК України, а річні, згідно ст.625 ЦК України є різновидом боргу і нараховуються за користування чужими коштами в розмірі 3%, якщо інший розмір процентів не встановлено договором.

Відповідно до ст.144 ГК України, майнові права та майнові обовязки субєктів господарю-вання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але та-ких, що йому не суперечать. Крім того, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контра-гента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного за-конодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору згідно ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України становлять (пункти), визначенні на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи і зазначалось вище пунктом 8.3 Договору сторони пого-дили, що у разі прострочення здійснення плати за партію товарів, покупець сплачує постачальнико-ві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент нарахування пені, від прост-роченої до оплати суми за кожен день прострочення, а також 10% річних від простроченої до оп-лати суми.

Тому у даному випадку не йдеться про притягнення двічи до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, тому що відповідальність настає лише один раз у вигляді стя-гнення неустойки, а проценти річних є боргом, платою за безпідставне користування чужими гро-шима. Такої ж позиції дотримується Вищий господарський суд України, що знайшло відображен-ня у п.п. 2.1, 4.1 постанови Пленуму №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосуван-ня законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Отже, з вищевикладених мотивів колегія суддів зазначає, що фактичні обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, зясовані судом першої інстанції з достатньою повнотою. В той же час, судом першої інстанції в порядку ст.43 ГПК України всебічно, повно і обєктивно розг-лянуто всі обставини справи в їх сукупності, досліджено подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази, належним чином проаналізовано права та обовязки сторін, враховано положення ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України.

З огляду на викладене, доводи Скаржника зазначені в апеляційній скарзі, не визнаються апеляційним судом такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуаль-ного кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інс-танції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм мате-ріального та процесуального права, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без за-доволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодек-су України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Волиньагроком» ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 22.07.2015р. у справі №903/ 585/15 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

3. Справу №903/585/15 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Філіпова Т.Л.