ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.09.2015р. Справа №905/679/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до відповідача: Комунального підприємства «Сервіс», смт Новоамвросіївське,

про стягнення 8556,97 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 гол. юрисконс.

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Комунального підприємства «Сервіс», смт Новоамвросіївське про стягнення суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 394,30 грн, 3% річних 521,07 грн, пені 2605,27 грн, 7% штрафу 5036,33 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №4012/2-12-БО від 20.07.2012р. купівлі-продажу природного газу в частині своєчасної та в повному обсязі оплати товару на суму 338139,04 грн (жовтень-грудень 2012 року), що стало підставою для нарахування інфляційних збитків, 3% річних та неустойки.

Відповідач у судові засідання 22.07.2015р., 13.08.2015р., 10.09.2015р. не зявився, будь-яких пояснень по суті спору не надав, витребуваних судом документів не представив. Одночасно, за висновками суду, Комунальне підприємство «Сервіс» було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи з урахуванням наступних обставин.

За приписами ст.64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

За змістом ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно із спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 14.08.2015р. місцезнаходженням відповідача є: Донецька обл., смт Новоамвросіївське, вул.Зелена, буд.1.

На вказану адресу відповідача господарським судом було скеровано ухвали про порушення провадження у справі від 01.07.2015р., відкладення розгляду справи від 13.08.2015р.

Зазначені процесуальні документи повернулись на адресу суду з посиланням на розпорядження №1085-р від 07.11.2014р. Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження».

Відомостей щодо будь-якої іншої адреси Комунального підприємства «Сервіс» матеріали справи не містять.

У п.3.9.1 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Комунального підприємства «Сервіс», яка наявна у матеріалах справи, в тому числі, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи.

Вказані висновки суду також підтверджуються тим, що господарський суд вчиняв дії по встановленню телефонного звязку з відповідачем, про що свідчить телефонограма №350 від 14.08.2015р. Одночасно, ухвалу суду від 13.08.2015р. було направлено на електронну адресу відповідача, на яку міститься посилання в договорі №4012/2-12-БО від 20.07.2012р.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач, зокрема, у судове засідання 10.09.2015р. на виклик суду не зявився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 20.07.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Комунальним підприємством «Сервіс» (покупець) було підписано договір купівлі-продажу природного газу №4012/2-12-БО.

Згідно із п.1.1 вказаного договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезензий на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ.

За приписами п.2.1 договору №4012/2-12-БО від 20.07.2012р. продавець передає покупцеві з 01.08.2012р. по 31.12.2012р. газ обсягом до 100,0 тис. куб. м.

За змістом п.5.2 укладеного сторонами правочину ціна за 1000 куб. м природного газу становить 4661,74 грн.

Відповідно до п.11.1 договору №4012/2-12-БО від 20.07.2012р. договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині поставки газу з 01.08.2012р. до 31.12.2012р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Як свідчать матеріали справи, на підставі договору №4012/2-12-БО від 20.07.2012р. позивачем та відповідачем було підписано, зокрема, акти приймання-передачі природного газу у жовтні 2012 року на суму 30156,78 грн, листопаді 2012 року 116161,14 грн, грудні 2012 року 191821,12 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п.6.1 договору №4012/2-12-БО від 20.07.2012р. остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За приписами п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» якщо у договорі виконання грошового зобовязання визначається до настання певного терміну, наприклад до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 Цивільного кодексу України), то останнім днем виконання такого зобовязання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі 31 липня 2014 року).

Відтак, зобовязання з оплати газу, який було прийнято у жовтні, листопаді, грудні 2012 року мали бути виконані 13.11.2012р. включно, 13.12.2012р. включно, 14.01.2013р. включно (з урахуванням того, що останній день строку (13.01.2013р.) припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України).

При цьому, як свідчать матеріали справи, фактичне перерахування вартості природного газу на загальну суму 338139,04 грн було здійснено відповідачем з порушенням строків оплати, а саме:

1) поставка жовтня 2012 року на суму 30156,78 грн:

- 23.11.2012р. 490,79 грн,

- 27.11.2012р. 22481 грн,

- 28.11.2012р. 7184,99 грн;

2) поставка листопада 2012 року на суму 116161,14 грн:

- 28.11.2012р. 4597,79 грн,

- 21.12.2012р. 98814,63 грн,

- 26.12.2012р. 12748,72 грн;

3) поставка грудня 2012 року на суму 191821,12 грн:

- 26.12.2012р. 42630,32 грн,

- 28.12.2012р. 27628,51 грн,

- 07.02.2013р. 49614,72 грн,

- 26.02.2013р. 35041,53 грн,

- 31.03.2013р. 36906,04 грн.

За таких обставин, господарським судом встановлено, що фактичне перерахування вартості природного газу на суму 338139,04 грн було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором №4012/2-12-БО від 20.07.2012р.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частинами 2, 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до п.7.2 договору №4012/2-12-БО від 20.07.2012р. у разі невиконання покупцем пункту 6.1 договору він у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 відсотків від суми простроченого платежу.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення пеню на загальну суму 2605,27 грн, а саме:

1) за поставкою жовтня 2012 року на суму 30156,78 грн за період з 14.11.2012р. по 28.11.2012р. 175,16 грн,

2) за поставкою листопада 2012 року на суму 116161,14 грн за період з 14.12.2012р. по 26.12.2012р. 391,90 грн,

3) за поставкою грудня 2012 року на суму 191821,12 грн за період з 14.01.2013р. по 13.03.2013р. 2038,21 грн.

Здійснивши перевірку розрахунку пені з урахуванням приписів п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» щодо не нарахування пені у день фактичної оплати, суд дійшов висновку, що сума пені за простроченими зобовязання відповідача по оплаті газу, який було поставлено у жовтні-грудні 2012 року (в межах визначених позивачем періодів) становить 2447,27 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення суму штрафу у розмірі 5036,33 грн (період з 14.01.2013р. по 26.02.2013р.), яка утворилась внаслідок прострочення виконання зобовязання з оплати товару, що був поставлений у грудні 2012 року.

Навіть з урахуванням того, що позивачем невірно визначено дати початку та закінчення прострочення відповідача за зобовязаннями грудня 2012 року, борг Комунального підприємства «Сервіс» на суму 71947,57 грн (виходячи з якої розраховано штраф) дійсно існував понад 30 днів, внаслідок чого, за висновками суду, позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 5036,33 грн є обґрунтованими.

Одночасно, за приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 521,07 грн, а саме:

1) за поставкою жовтня 2012 року на суму 30156,78 грн за період з 14.11.2012р. по 28.11.2012р. 35,04 грн,

2) за поставкою листопада 2012 року на суму 116161,14 грн за період з 14.12.2012р. по 26.12.2012р. 78,38 грн,

3) за поставкою грудня 2012 року на суму 191821,12 грн за період з 14.01.2013р. по 13.03.2013р. 407,65 грн.

За розрахунком суду, здійсненим з урахуванням того, що у день фактичної оплати відсотки річних не нараховуються, сума 3% річних за простроченими зобовязаннями відповідача дорівнює 489,74 грн.

Крім того, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 394,30 грн, а саме:

1) за поставкою листопада 2012 року на суму 116161,14 грн за грудень 2012 року 233,13 грн,

2) за поставкою грудня 2012 року на суму 191821,12 грн за січень, лютий 2013 року 171,17 грн.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, суд зазначає про наступне:

За приписами п.3.2 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Поставка листопада 2012 року на суму 116161,14 грн.

Як встановлено судом вище, платіж за зобовязаннями листопада 2012 року мав бути здійснений не пізніше 13.12.2012р. включно. Відтак, період прострочення для нарахування інфляційних витрат за ним починається з січня 2013 року. Тобто, підстави для нарахування інфляційних втрат в грудні, як це здійснено позивачем, відсутні.

Поставка грудня 2012 року на суму 191821,12 грн.

Платіж за зобовязаннями грудня 2012 року мав бути здійснений не пізніше 14.01.2013р. включно. Відтак, період прострочення для нарахування інфляційних витрат за ним починається з лютого 2013 року. Тобто, підстави для нарахування інфляційних втрат в січні, як це здійснено позивачем, відсутні. Крім того, протягом лютого 2013 року відповідач здійснював часткові оплати за цією поставкою. На 28.02.2013р. залишкова сума на останній день лютого 2013 року, у якому здійснено платежі, дорівнювала 36906,04 грн, яка є базою для визначення інфляційних втрат у лютому 2013 року. Наразі, інфляційні втрати у лютому 2013 року мають відємне значення, внаслідок чого не підлягають стягненню з відповідача.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків неустойки, 3% річних, інфляційних втрат, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме на суми 2447,27 грн пені, 489,74 грн 3% річних, 5036,33 грн штрафу. Крім того, у задоволенні вимог про стягнення інфляційної складової боргу слід відмовити з урахуванням визначених вище обставин.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 1827 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ до Комунального підприємства «Сервіс», смт Новоамвросіївське про стягнення суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 394,30 грн, 3% річних 521,07 грн, пені 2605,27 грн, 7% штрафу 5036,33 грн, задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Сервіс» (87333, Донецька обл., Амвросіївський район, селище міського типу Новоамвросіївське, вул.Зелена, буд.1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ) пеню 2447,27 грн, 7% штрафу - 5036,33 грн, 3% річних 489,74 грн, а також судовий збір в сумі 1702,39 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 10.09.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 14.09.2015р.

Суддя Ю.О.Паляниця