КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2015 р. Справа№ 910/15119/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Петченко І.В. - представник, дов. б/н від 01.09.2015;

від відповідача: Малачла Н.Д. - представник, дов. № 5 від 05.01.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтура"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2015

у справі № 910/15119/15 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтура"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ідеї Рішення Інвестиції"

про визнання договору від 01.06.2012 № 01-06/2012 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.08.2015 у справі № 910/15119/15 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що сторонами було врегульовано договірні відносини на свій розсуд; у зв'язку з фактичним виконанням сторонами умов договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи підписаними сторонами актами приймання-передачі робіт (наданих послуг) та погодженням у 2012р. з умовами, викладеними у договорі, зокрема, з п.5.4 договору, суд дійшов висновку, що договір не суперечить чинному законодавству України та не підлягає визнанню недійсним; позивач не надав суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, не довів належними доказами, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були не додержані умови, які встановлені ч.ч.1 - 3, 5 та 6 ст.203 ЦК України та не довів обставин, передбачених ч.1 ст.230 ЦК України, з наявністю яких закон пов'язує визнання правочину недійсним.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2015 у справі № 910/15119/15 скасувати з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Посилаючись на положення ст.207 ГК України, скаржник зазначає про те, що умова договору, яка викладена в п.5.4 договору № 01-06/2012 від 01.06.2012, укладеного між сторонами, щодо сплати замовником за рахунок виконавця суми в розмірі річної абонентської плати за ініціативу в достроковому розірванні договору, є непропорційно великою санкцією, яка дорівнює: 12 000,00 грн. (абонентська плата за 2 міс.)х12 (місяців у році)=14 400,00 грн., при цьому, вказана санкція обмежує право замовника на дострокове розірвання договору, яке надано в п.5.3 договору, а також договором не встановлено аналогічної санкції для виконавця. На думку скаржника, вказана обставина надає право вважати, що така умова господарського договору має бути визнана недійсною.

Скаржник вказує на те, що із аналізу наданого відповідачем у справу № 910/7987/15-г договору від 01.06.2012 вбачається, що у сторін договору від 01.06.2012 знаходяться різні за змістом примірники цього договору, а саме: п.п.4.7, 4.12, 4.13, 5.2, 5.4, 5.5, 6.2, 7.1, при цьому скаржник зазначає, що примірник позивача містить підписи договору зі сторони відповідача на кожній сторінці договору, що виключає підробку, зміну в попередньо погоджені умови договору зі сторони позивача. Скаржник вважає, що наведені обставини дають право стверджувати, що вказаний договір укладено з порушенням ч.1 ст.181 ГК України, відповідно до якої господарський договір укладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Скаржник наголошує на тому, що якби позивач був обізнаний з тими умовами, які викладені відповідачем в даній справі в його примірнику договору, зокрема, в п.п.4.13, 5.2, 5.4, 5.5, то позивач, який виступив замовником в правовідносинах за договором від 01.06.2012 № 01-06/2012, вказану редакцію договору не акцептував би та не підписав, відтак, волевиявлення учасника правочину - позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

На думку скаржника, відповідачем при укладанні договору № 01-06/2012 від 01.06.2012 порушені права позивача, зокрема, право на вільний вибір контрагента та визначення умов договору.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів скарги, вказуючи, зокрема, що позивачем не доведено того, що п.5.4 договору № 01-06/2012 можна вважати нікчемною умовою господарського зобов'язання, тобто такою, недійсність якої прямо встановлена законом та того, що договір № 01-06/2012 відноситься до типових договорів або договорів приєднання; зазначена в п.5.4 договору грошова сума у вигляді річної абонентської плати має компенсаційний характер, не пов'язана з невиконанням або неналежним виконанням другою стороною умов договору, отже, з цих підстав її не можна відносити до жодної господарської санкції, встановленої ст.217 ГК України; встановлення в договорі за згодою сторін додаткових зобов'язань не суперечить приписам ст.627 ЦК України і такий висновок узгоджується із судовою практикою, про що свідчать, у тому числі постанови Вищого господарського суду України від 09.02.2015 у справі № 904/3156/13, від 17.03.2015 у справі № 910/11133/14; відсутність прямої норми права, встановленої законом, яка б мала наслідком недійсність договору № 01-06/2012 у випадку недодержання сторонами письмової форми (тобто не викладення його у формі єдиного документу), є підставою для здійснення висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним; смислові змісти спірних пунктів договору не є різночитабельними та суперечливими, протиріччя між ним немає, зміст обох примірників договору № 01-06/2012 свідчить про те, що при укладенні договору у сторін була наявна воля на укладення одного правочину, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач фактично оскаржує не сам договір № 01-06/2012, а примірник договору відповідача, що не є підставою для визнання договору недійсним у розумінні ч.1 ст.215 та ст.203 ЦК України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивачем подана до суду першої інстанції позовна заява про визнання недійсним договору № 01-06/2012 від 12.06.2012 про надання консультаційних, юридичних послуг та послуг по окремих дорученнях, укладеного між позивачем та відповідачем з підстав, встановлених ст.16, 203, 207, 215, 627 ЦК України, посилаючись на те, що умова договору, викладена в п.5.4, має бути визнана недійсною, враховуючи наведені у позовній заяві обставини; договір укладено з порушенням ч.1 ст.181 ГК України, відповідно до якої господарський договір викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами; волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, тому що позивач, якби був обізнаним із умовами, викладеними відповідачем в даній справі в його примірнику договору, зокрема, в п.п.4.13, 5.2, 5.4, 5.5 договору, то вказану редакцію договору не акцептував та не підписав би.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.06.2012 між позивачем та відповідачем укладено договір № 01-06/2012 надання консультаційних, юридичних послуг та послуг по окремих дорученнях, який підписаний сторонами та скріплений відбитком печаток (а.с.23).

Згідно із п.1.1 договору № 01-06/2012 позивач, за договором замовник, доручає, а відповідач, за договором виконавець, приймає на себе проведення консультаційного обслуговування персоналу замовника з питань комерційної діяльності та управління підприємства, фінансових і економіко-правових питань, пов'язаних з господарською діяльністю та управлінням замовника, консультування та аналіз нормативних та інших документів, надання послуг з юридичного обслуговування, перевірку надійності потенційних клієнтів замовника, супроводження договорів з клієнтами замовника, виконання окремих доручень замовника, що потребують спеціальних знань.

Відповідно до п.5.1 договору № 01-06/2012 даний договір набирає чинності з 01.06.2012 і діє до 31.12.2016, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Згідно з п.5.3 договору № 01-06/2012 сторона, яка має намір розірвати або припинити дію даного договору, зобов'язана повідомити іншу сторону про це не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати, із якої передбачається розірвання або припинення договору.

Позивач зазначає, що у примірнику договору № 01-06/2012, який знаходиться у відповідача, п.5.4 договору викладено у наступній редакції: "Сторони домовились, що у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи замовника, замовник одночасно з пропозицією про дострокове розірвання договору перераховує на рахунок виконавця кошти у розмірі річної абонентської плати, як відшкодувавння виконавцю доходів, які виконавець міг би реально одержати за рік в зв'язку з виконанням ним обов'язків за договором, як компенсацію за дострокове розірвання договору та відшкодовує виконавцю фактичні витрати, які виникли в зв'язку з виконанням обов'язків за договором. Будь-які суми, що були перераховані замовником на момент розірвання договору поверненню не підлягають".

У примірнику договору № 01-06/2012, який знаходиться у позивача, п.5.4 договору погоджено у наступній редакції: "Сторони домовились, що у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи виконавця, у випадку наявності заборгованості із абонентської плати згідно п.7.2 договору в сумі більш ніж за 2 (два) місяці, замовник перераховує виконавцю протягом 5-ти календарних днів, з дня отримання рахунку, кошти у розмірі річної абонентської плати, як відшкодування збитків, тобто доходів, які виконавець міг би реально одержати за рік, в зв'язку з виконанням ним обов'язків за договором, та відшкодовує виконавцю фактичні витрати, які виникли в зв'язку з виконанням обов'язків за договором. Сторони домовились, що у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи замовника з будь-якої причини, замовник одночасно з пропозицією про дострокове розірвання договору протягом 5-ти календарних днів з дня направлення цієї пропозиції виконавцю, перераховує виконавцю кошти у розмірі річної абонентської плати. Будь-які суми, що були перераховані замовником на момент розірвання договору поверненню не підлягають."

В п.п.8.4, 8.5 договору № 01-06/2012 передбачено, що за даним договором виконавець наприкінці кожного місяця складає та надає замовнику для підписання акт здачі-прийняття робіт (надання послуг); якщо у двохденний термін замовник не підпише акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) та не надасть виконавцю письмову мотивовану відмову від його підписання - роботи (послуги) вважаються виконаними належним чином та прийнятими замовником.

Сторонами складено, підписано, затверджено та скріплено відбитком печаток акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за договором № 01-06/2012 від 01.06.2012 у період: червень 2012р., 2013р., січень-вересень 2014р. (а.с.48-73); у зазначених актах вказано, що сторони претензій одна до одної не мають; на оплату робіт, послуг, виконаних згідно із договором № 01-06/2012 відповідачем були виставлені позивачу рахунки-фактури у червні 2012р., вересні-грудні 2012р., 2013р., січні-вересні 2014р. (а.с.76-110); позивачем здійснювалась оплата рахунків відповідача, про що свідчить витяг із особового рахунку відповідача (а.с.74-75).

В ч.4 ст.179 ГК України передбачено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

В ч.ч.1, 3 ст.6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін актів цивільного законодавства випливає із їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно із ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно із ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Чинним законодавством не встановлено обов"язкову норму щодо змісту умови про розірвання договору в односторонньому порядку.

Таким чином, відповідно до положень ст.ст.6, 627, 628 ЦК України, ч.4 ст.179 ГК України сторони за договором № 01-06/2012 мали право укласти договір із пунктом 5.4 у зазначеній редакції на власний розсуд.

Позивачем до матеріалів справи надано два примірники договору № 01-06/2012 від 01.06.2012 (а.с.23, а.с.32), які мають розбіжності в тексті умов, викладених в п.п.4.7, 4.12, 4.13, 5.2, 5.4, 5.5, 6.2, 7.1, зміст яких наведено у позовній заяві.

Скаржник стверджує, що у позивача знаходився примірник договору № 01-06/2012 із наявністю підпису представника відповідача на кожному аркуші договору, а із існуванням примірника договору № 01-06/2012 від 01.06.2012, у якому інша редакція вищезазначених пунктів, позивач не був обізнаним до часу розгляду справи № 910/7987/15-г, у якій відповідачем надано зазначений примірник договору № 01-06/2012.

Однак, оскільки обидва примірники договору № 01-06/2012 від 01.06.2012, копії яких надано у справу, підписані обома сторонами та скріплені відбитком печаток, відсутні підстави для твердження про те, що якась із сторін не була обізнана із змістом умов обох примірників договору № 01-06/2012.

Згідно із ч.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальної вимоги до форми та порядку укладення даного виду договору.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, тедеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку; правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

До матеріалів справи надано копії двох примірників договору № 01-06/2012 від 01.06.2012, які підписані сторонами та скріпленими відбитком печатки.

Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У договорі № 01-06/2012 про надання консультаційних, юридичних послуг та послуг по окремих дорученнях погоджені всі істотні умови, передбачені такими ст.180 ГК України для господарського договору, а наявність двох примірників договору із різною редакцією його 8-ми пунктів, не є підставою для визнання погодженого сторонами договору № 01-06/2012 недійсним, адже нормами чинного законодавства встановлені конкретні підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, серед яких відсутня така підстава, як підписання сторонами примірників договору, у яких редакція деяких пунктів не співпадає.

В ч.1 ст.207 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині, а частина 2 цієї статті регламентує визнання недійсною нікчемної умови господарського зобов'язання. Однак, договір № 01-06/2012, або якусь його умову, немає правових підстав вважати нікчемними.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачем відповідно до ст.33 ГПК України не доведено матеріалами справи наявності обставин, які нормами чинного законодавства передбачені підставами для визнання договору недійсним, а доводи апеляційної скарги є такими, що не відповідають нормам чинного законодавства та не ґрунтуються на матеріалах справи, враховуючи вищенаведене.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2015 у справі № 910/15119/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтура" залишити без задоволення.

2. Справу № 910/15119/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 06.10.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха