РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2015Справа №910/18031/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією "Форнетті-Україна"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про стягнення 178 294,71 грн.
Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

від позивача -Калініченко Л.І. посв. №КВ5577 від 12.03.2015р. Верходанов О.А. дов. б/н від 01.07.2015р.
від відповідача -не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією "Форнетті-Україна" (надалі - «Товариство») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - «Підприємець») про стягнення 178 294,71 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору поставки №1-Ф від 27.11.2007 позивач здійснив поставку товару, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по оплаті поставленого товару не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 57 735,60 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 63 683,16 грн., 3% річних у розмірі 3 184,12 грн. та інфляційних у розмірі 44 825,83 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2015 порушено провадження у справі №910/18031/15 та призначено розгляд вказаної справи на 02.09.2015.

В судовому засіданні 02.09.2015 позивач подав заяву про зміну розміру позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 169 169,53 грн., з яких: 57 735,60 грн. - основний борг., 63 683,16 грн. - пені, 44 399,01 грн. - інфляційні, 3 351,76 грн. - 3% за користування коштами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 розгляд справи відкладено до 14.09.2015 у зв'язку із неявкою представників відповідача.

Розглянувши заяву позивача про зміну розміру позовних вимог, суд дійшов наступного висновку.

Частина 4 ст. 22 ГПК України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно абз.1 п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

За таких обставин, подана позивачем заява про зміну розміру позовних вимог за своєю правовою природою є заявою про зменшення позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву позивача про зменшення позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки зменшення позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві, прийняте господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є: 178 035,53 грн., з яких: 57 735,60 грн. - основний борг., 63 683,16 грн. - пені, 44 399,01 грн. - інфляційні, 3 351,76 грн. - 3% за користування коштами.

В судове засідання 14.09.20105 представники позивача з'явилися, вимоги ухвали суду виконали, позовні вимоги підтримали з урахування заяви про зменшення позовних вимог повністю.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового засідання сторони були належним чином повідомлені, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.11.2007 між Товариством (сторона-1) та Підприємцем (сторона-2) було укладено договір №1-Ф (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 2.1 Договору сторона-1 зобов'язується передати товар стороні-2, а стоорна-2 зобов'язується прийняти цей товар і оплатити його на умовах даного Договору та здійснити подальшу реалізацію товару кінцевому споживачу під торговою маркою «Fornetti» з дотриманням вимог встановлених цим Договором та доповненнями до нього.

Згідно п. 2.2 Договору сторона-1, з метою належного виконання стороною-2 умов даного Договору, передає, а сторона-2 приймає обладнання для випікання готової продукції, а також технологічну інструкцію по випіканню готової продукції із заморожених напівфабрикаті, інструкцію щодо порядку роботи, обслуговування печі та технології випікання. Сторона-2 зобов'язана використовувати для випікання виключно обладнання, що надається Стороною-1.

Пунктом 4.1 Договору встановлено, що асортимент та кількість кожної партії товару, повинна відповідати даним, зазначеним у заявці, узгодженій обома сторонами,та видатковій накладній. Асортимент Товару попередньо можна дізнатися за телефонувавши до ОЦ сторони-1.

Сторонами погоджено ціну товару, порядок розрахунків та ціну подальшої реалізації товару в п. 6 Договору, зокрема:

Відповідно до п. 6.6 та 6.7 Договору розрахунки за товар здійснюються стороною 2 в українській валюті - гривні. Умови оплати - 100% передоплати стороною 2 вартості товару. Відвантаження товару здійснюється лише після зарахування грошових коштів на банківський рахунок сторони-1.

На виконання умов Договору позивачем поставлена, а відповідачем прийнята продукція на суму 57 735,60 грн., що підтверджується видатковими накладними у період з 04.07.2013 по 06.09.2013.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті поставленого згідно Договору товару, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 57 735,60 грн.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (видатковими накладними 04.07.2013 по 06.09.2013) підтверджується передача відповідачу товару згідно умов Договору на суму 57 735,60 грн.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, п.п.6.7 Договору, заборгованість відповідача за поставлений товар становить 57 735,60 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача грошових коштів у розмірі 57 735,60 грн. на підставі Договору за переданий товар. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Підприємець обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства про стягнення з підприємця заборгованості у розмірі 57 735,60 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 63 683,16 грн. та 3% річних у розмірі 3 351,76 грн., інфляційних у розмірі 44 399,01 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання по кожній накладній окремо.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.5 Договору передбачено, що у випадку порушення строків оплати за отриманий товар, сторона-1 має право нарахувати, а сторона-2 зобов'язана сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент нарахування пені від вартості не оплаченого в строк товару, за кожен день прострочення. Розрахунок такої пені ведеться з наступного дня після закінчення терміну, передбаченого в п. 6.7 даного Договору.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання за Договором, нарахованої в розмірі 63 683,16 грн. у загальний період з 06.07.2013 р. по 10.07.2015 р. по кожній видатковій накладній окремо згідно розрахунку, наданого в судовому засіданні 02.09.2015 р., проте суд здійснює перерахунок пені, виходячи з наступного.

По-друге, згідно із ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Тобто, пеня нараховується за перші шість місяців прострочення, а не за весь період прострочення до подачі позову.

Таким чином, правомірною є вимога про стягнення пені, нарахованої з урахуванням приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, у розмірі 3 795,68 грн. В іншій частині (59 888,78 грн.) пеня нарахована неправомірно, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив та вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 44 399,01 грн. та 3% річних у розмірі 3 351,76 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Підприємця на користь Товариства заборгованості у розмірі 57 735,60 грн., пені у розмірі 3 795,68 грн., інфляційних у розмірі 44 399,01 грн. та 3% річних у розмірі 3 351,76 грн.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стосовно заявлених позивачем до відшкодування витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 8 866,00 грн. суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

16.06.2015 р. між адвокатом Калініченко Лілією Іванівною, яка здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, як само зайнята особа на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 12.03.2015 р. №5577 та ТОВ з ІІ «Форнетті-Україна» (клієнт) було укладено договір про надання правової допомоги №2/2015, відповідно до п. 1.1 адвокат бере на себе зобов'язання надати всі види правової допомоги з метою здійснення захисту інтересів клієнта та його представництва при стягненні боргу в досудовому та судовому порядку з боржника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 код ідентифікаційний: НОМЕР_1 на умовах і в порядку,що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати понесені адвокатом, необхідні для виконання договору.

Позивачем на виконання умов договору про надання правової допомоги №2/2015 від 16.06.2015 р. було сплачено вартість адвокатських послуг у розмірі 8 866,00 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача.

Проте, у вирішені питання про стягнення з Підприємця витрат на оплату послуг адвоката суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Таким чином, вирішуючи питання про розподіл витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним.

Згідно з п. 6.5 постанови Пленуму Вищого господарського суд України №7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

В даному випадку, розмір витрат на адвокатські послуги, які просить стягнути позивач, становить 8 8660 грн., а оскільки позовні вимоги задоволені частково, то розмір адвокатських повинен покладатися на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що вартість адвокатських послуг є обґрунтованою до стягнення з відповідача у розмірі 5 727,36 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією "Форнетті-Україна" задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (04209, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією "Форнетті-Україна" (17000, Чернігівська обл., Козелецький район, селище Козелець, вул. Комсомольська, 125; ідентифікаційний код 32858983) заборгованість у розмірі 57 735,60 грн., пеню у розмірі 3 795,68 грн., інфляційних у розмірі 44 399,01 грн., 3% річних у розмірі 3 351,76 грн., судовий збір у розмірі 2 185,64 грн. та витрати оплату послуг адвоката у розмірі 5 727,36 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

4. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

6. Дата складання повного тексту рішення 12.10.2015 р.

Суддя А.В. Яковенко