ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р. Справа № 926/1479/15

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю Фуд-Процесинг Інсталейшн, м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю Галс ЛТД, смт. Глибока Чернівецька область

про стягнення заборгованості на загальну суму 18290,14 грн.

Суддя Гурин М.О.

Представники:

від позивача не зявився

від відповідача ОСОБА_1, представник за довіреністю від 28.09.2015 р.

СУТЬ СПОРУ: товариство з обмеженою відповідальністю Фуд-Процесинг Інсталейшн звернулось з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Галс ЛТД про стягнення заборгованості на загальну суму 18290,14 грн.

Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 14.09.2015 р. порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 29.09.2015 р., зобовязано відповідача надати відзив на позов.

28.09.2015 р. господарським судом Чернівецької області отримано клопотання представника позивача про розгляд справи без участі представника на підставі наявних у справі документів та клопотання про розподіл судових витрат в якому представник позивача просить стягнути з відповідача судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1218,00 грн. та витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 3000,00 грн.

29.09.2015 р. до господарського суду Чернівецької області надійшов відзив відповідача на позов в якому останній позовні вимоги визнав частково за виключенням 2858,74 грн. які сплачені відповідачем 04.09.2015 р. що підтверджується платіжним дорученням №2069 від 04.09.2015 р.

Станом на день розгляду справи позивач у судове засідання не зявився, явку свого представника не забезпечив, хоча повідомлявся про судові засідання належними чином шляхом своєчасного надсилання ухвали за адресою місцезнаходження, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача позовні вимоги визнав частково.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а неявка належним чином повідомленого позивача у світлі достатності наданого судом часу для реалізації процесуальних прав останнім у світлі приписів ст.ст. 4-3, 22, 33 Господарського процесуального кодексу України істотним чином не впливають на таку кваліфікацію.

Заслухавши пояснення представника відповідача в судовому засіданні, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Частиною 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ч.1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладання даного виду договорів.

Як встановлено із матеріалів справи, позивач згідно видаткових накладних №6548 від 25.02.2014 р. на суму 343,20 грн., №6859 від 27.03.2014 р. на суму 100,80 грн., №7196 від 29.04.2014 р. на суму 4928,64 грн., №7262 від 12.05.2014 р. на суму 7304,70 грн., №7410 від 28.05.2014 р. на суму 3952,49 грн., які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками сторін, передав відповідачу товар на загальну суму 16629,83 грн.

Факт передачі товару належним чином доведений, документально підтверджений вищевказаними накладними, рахунками-фактурами №9636 від 25.02.2014 р., №9927 від 18.03.2014 р., №10595 від 29.04.2014 р., №10633 від 05.05.2014 р., №10793 від 19.05.2014 р., довіреностями на отримання матеріальних цінностей №26 від 25.02.2014 р., №50 від 18.03.2014 р., №71 від 29.04.2014 р., №74 від 07.05.2014 р., №78 від 19.05.2014 р., і не спростований представником відповідача.

У видаткових накладних та рахунках-фактурах сторонами вказані асортимент, вартість та кількість товару, що була відпущена.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець згідно договору купівлі - продажу передає або зобовязується передати у власність покупцеві товар, а покупець прийняти його та оплатити.

Таким чином, угода купівлі-продажу, відповідно до ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України, була укладена між сторонами шляхом передачі позивачем відповідачу товару та прийняття його відповідачем.

Згідно вимог статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідні положення також визначаються у ч.1 статті 193 Господарського кодексу України.

У відповідності до статті 525 Цивільного кодексу України та ч.7 статті 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобовязання не допускається, крім випадку коли право такої відмови встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч. 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Позивачем, на оплату поставленого товару, було виставлено відповідачу рахунки-фактури на загальну суму 16629,83 грн.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, є підставою виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобовязання визначається за правилами, встановленими частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України.

Відповідач виставлені позивачем рахунки-фактури оплатив частково, а саме: 1000,00 грн. оплачено 07.04.2015 р., що підтверджується банківською випискою та 2858,74 грн. оплачено 04.09.2015 р., що підтверджується копією платіжного доручення №2069, заборгувавши станом на день звернення до суду позивачу 12771,09 грн.

Приймаючи до уваги, що строк оплати отриманого товару по видатковим накладним сторонами визначено не було і видаткова накладна є первинним обліковим документом, яка є підставою виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар, тому відповідно до частини 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, перебіг строку виконання грошового зобовязання по спірних накладних починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Строк виконання грошового зобовязання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу та поставки, чітко встановлений спеціальною нормою статті 692 Цивільного кодексу України та не може ставитися в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

Обовязок щодо повної оплати отриманого товару відповідачем не виконаний, що є порушенням ст. ст. 525,692 Цивільного кодексу України і ст. 193 Господарського кодексу України.

Станом на час вирішення спору заборгованість відповідача в повній сумі не погашена, тому позовні вимоги в частині стягнення 12771,09 грн. основного боргу визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення основного боргу в сумі 2858,74 грн., суд відмовляє в задоволенні даної позовної вимоги у звязку з необґрунтованістю, оскільки дані кошти сплачені відповідачем до порушення провадження у справі.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення інфляційних та тьох процентів річних, суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача інфляційні втрати за період з 07.04.2015 р. по 01.09.2015 р. становлять 2470,18 грн., а 3 проценти річних за той самий період складають 190,13 грн. Перевіривши правильність розрахунку інфляційних витрат та 3 процентів річних, суд встановив, що вони нараховані правомірно у звязку з чим позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.

За приписами статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ст. 34 ГПК України).

При вирішення даного спору судом приймається до уваги те, що під належністю доказу розуміється наявність обєктивного звязку між змістом судових доказів і фактами, що є обєктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Виходячи із змісту ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Із врахуванням вищевикладених норм та фактичних обставин справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно з частиною першою статті 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, повязаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, повязаних з розглядом справи.

Статтею 48 ГПК України встановлено, що витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України Про адвокатуру.

Згідно із п. 2 ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як свідчать матеріали справи, 08.01.2015 р. між товариством з обмеженою відповідальністю Фуд-Процесинг Інсталейшн (Клієнт) та адвокатом ОСОБА_2 укладено Договір про надання правової допомоги.

В додатку №4 від 03.08.2015 р. до даного договору сторони визначили, що Адвокат надає Клієнтові правову допомогу (надалі - «Послуги») щодо здійснення юридичних дій, спрямованих на стягнення дебіторської заборгованості з ТОВ Галс ЛТД за поставлений товар.

В п. 2 додатку сторони визначили, що Послуги Адвоката за даним Додатком включають наступне:

- вивчення матеріалів справи та розроблення правової позиції Адвоката в справі;

- ведення претензійної роботи в справі;

- підготовка позовної заяви від імені ТОВ Фуд-Процесинг Інсталейшн про стягнення заборгованості з ТОВ Галс ЛТД;

- комплексне представництво інтересів ТОВ Фуд-Процесинг Інсталейшн щодо стягнення заборгованості з ТОВ Галс ЛТД під час розгляду справи в Господарському суді Чернівецької області.

За домовленістю Сторін загальна вартість послуг (гонорар) Адвоката, визначених в п. 2 даного Додатку, складає 3529,42 грн. (п. 3 додатку).

Згідно банківської виписки від 21.09.2015 р. адвокат ОСОБА_2 отримав від позивача 3529,42 грн. за надання адвокатських послуг.

Однак, враховуючи те, що розмір адвокатських послуг є явно завищеним, оскільки адвокат ОСОБА_2 отримав дані кошти фактично тільки за підготовку та подання позову до суду без забезпечення представництва позивача у суді, суд вважає за необхідне обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи та прийшов до висновку, що позов в частині стягнення витрат на оплату послуг адвоката підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню підлягають витрати на оплату послуг адвоката в сумі 2000,00 грн. В частині стягнення 1000,00 грн. витрат позовні вимоги не підлягають задоволенню у звязку з необґрунтованістю.

Судові витрати у даній справі покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме стягненню підлягає 1027,63 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Галс ЛТД (60400, Чернівецька обл., смт. Глибока, вул. Першотравнева, 60а, код 30844146) на користь товариства з обмеженою відповідальністю Фуд-Процесинг Інсталейшн (03142, м. Київ, вул. Академіка Кримського, 4-А, офіс 100, код 36564492) 12771,09 грн. основного боргу, 2470,18 грн. інфляційних, 190,13 грн. три проценти річних, 2000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката, 1027,63 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Повне рішення складено 02.10.2015 р.

Суддя М.О. Гурин