КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2015 р. Справа№ 910/13825/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Мусійчук О.В.

від відповідача - не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ен-Ай-Ес" на рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2015 на рішення Господарського суду м. Києва від 09.06.2015 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ен-Ай-Ес"

про стягнення 42 994,88 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Ен-Ай-Ес" про стягнення 42 994,88 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.07.2015 у справі № 910/13825/15 позов задоволено частково.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2015 у справі № 910/13825/15 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2015 апелянту відновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду.

Через відділ документального забезпечення до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник позивача в судове засідання на вказану дату з`явився та надав усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду скарги повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотнім повідомлення, що міститься в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду скарги не подавав.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

Між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Ен-Ай-Ес», був укладений договір поставки від 18.11.2013 № 18-10.13.

Відповідно до умов договору постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а останній прийняти та оплатити товар.

Асортимент, кількість, ціна проданого товару погоджуються на кожну окрему партію товару та вказуються в рахунку-фактурі та накладній, які є невід'ємними частинами договору (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 2.3 договору оплата здійснюється у безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника у розмірі 50 % від вартості товару протягом 5 календарних днів з моменту виписки рахунку-фактури на цей товар, решту 50 % покупець сплачує протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач мотивує свої вимоги тим, що відповідач після отримання коштів у розмірі 50 % вартості поставленого товару, товар йому не поставив, чим порушив умов укладеного між сторонами договору.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти заявленого позову, обґрунтовує свої заперечення тим, позивачем перераховано попередню оплату на поточний рахунок, відкритого у АТ "БАНК "ФІНАНСИ І КРЕДИТ", який не відповідає тому, що зазначений в договорі та виставленому відповідачем рахунку-фактурі.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як передбачено у п. 4.2 договору, здача товару постачальником та його приймання покупцем по найменуванню, кількості та ціні здійснюється на підставі відповідної накладної. Покупець приймає товар в асортименті, кількості та по цінах, вказаних в супроводжувальних документах.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, відповідачем виставлено позивачеві рахунок-фактуру від 23.03.2015 № Сч-0000481 на суму 38960,10 грн (з ПДВ).

Із зазначеного рахунку вбачається, що грошові кошти підлягали зарахуванню на поточний рахунок 6482, відкритого у ПАТ "ТЕРРА БАНК".

У той же час судом встановлено, що постановою Національного банку України від 23.12.2014 № 831 вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ "ТЕРРА БАНК".

Відповідно до платіжного доручення від 27.03.2015 № 3582 позивач на підставі рахунку-фактури від 23.03.2015 № Сч-0000481 перерахував на поточний рахунок відповідача 2980, відкритий у ПАТ "БАНК "ФІНАНСИ І КРЕДИТ", грошові кошти в сумі 38960,10 грн., що підтверджується копією розрахункового документа, наявної в матеріалах справи.

03.04.2015 року позивач направив відповідачеві лист-претензію від 02.04.2015 № 164, яким вимагав від відповідача виконання зобов'язань з поставки товару протягом семи днів з моменту отримання даного листа.

Вказана претензія відповідачем отримана 06.04.2015.

У відповідь на вищевказану претензію відповідач у своєму листі від 10.04.2015 № 1004-1 зазначив, що позивачем перераховано грошові кошти платіжним дорученням від 27.03.2015 № 3582 на невірний поточний рахунок у зв'язку із чим відповідач не має змоги поставити позивачеві товар.

При цьому, відповідач у листі зазначив, що у рахунку від 23.03.2015 № Сч-0000481 був вказаний поточний рахунок 4120, який відкрито у АТ "УКРЕКСІМБАНК".

Також з листа вбачається, що позивач був повідомлений про зміну поточного рахунку, який відкрито у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК".

Так, за приписами ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається із тексту договору поставки, укладеного між сторонами, його умови не містять відомостей на який конкретно рахунок покупець зобов`язаний перераховувати кошти продавцю за отриманий товар.

Відповідно до п. 10.1 договору сторони визначили, що у разу зміни банківських реквізитів, адрес, найменування та організаційно - правової форми, сторони зобов`язані не пізніше 3-х робочих днів повідомити про такі зміни іншу сторону.

Апелянт, заперечуючи проти постановленого судом першої інстанції рішення та не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, зазначає, зокрема, що ним 06.01.2015 на адресу позивача направлявся лист про зміну банківських реквізитів на р/р, відкритий в Печерській філії ПАТ «КБ «Приватбанк» м. Києва.

В той же час, колегія суддів зазначає, що апелянтом ані суду першої ані суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, в розумінні норм чинного ГПК України, про направлення та отримання вказаного листа позивачем, зважаючи на те, що останнім заперечується факт отримання такого листа від продавця.

Крім того, з тексту даного листа вбачається, що відповідач просить всіх своїх ділових партнерів про сплату рахунків, виписаних до 06.01.2015, сплачувати на рахунок, вказаний у даному листі і в той же час, направляючи позивачеві в березні 2015 року рахунок - фактуру, на виконання умов договору поставки № 18-10.13, зазначає в ньому банківські реквізити ПАТ «Терра Банк».

Твердження апелянта проте, що у рахунку-фактурі № Сч-0000481 зазначений банківські реквізити АТ "УКРЕКСІМБАНК", не відповідає дійсності, з урахуванням відсутності таких даних у вказаному рахунку.

Відповідачем належними доказами не доведено судам обох інстанцій той факт, що рахунок, на який прераховано позивачем попередню оплату товару платіжним дорученням від 27.03.2015 № 3582 не належить відповідачеві.

Крім того, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про закриття рахунку в АТ «Банк «Фінанси та кредит» та неможливість перерахування на такий рахунок коштів за товар.

Заперечення апелянта стосовного того, що АТ «Банк «Фінанси та кредит» не виконують своїх зобов`язань за договором про відкриття та обслуговування банківських рахунків не приймається до уваги колегією суддів як доказ неналежного виконання позивачем своїх зобов`язань за договором поставки, оскільки відносини, що склалися між продавцем та банком не мають жодного відношення до виконання сторонами умов договору поставки № 18-10.13.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Отже, зважаючи на все вище зазначене, судом першої інстанції обґрунтовано та правомірно було визначено, що позивачем виконано грошове зобов'язання за договором належним чином та у повному обсязі, а відтак відповідач був зобов'язаний в термін до 13.04.2015 року поставити позивачеві товар, який обумовлено сторонами у рахунку-фактурі від 23.03.2015 № Сч-0000481.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Разом з тим, ст. 615 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Згідно ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким, відповідачем були порушені умови договору щодо своєчасної поставки товару, що належним чином був оплачений покупцем з урахування п. 2.3 договору, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача попередньої оплати за непоставлений товар в розмірі 38960,10 грн. правомірно були задоволені Господарським судом міста Києва.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача, за порушення умов договору поставки пеню та відсотки за користування чужими коштами.

Відповідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 5.3 договору постачальник за порушення строків передачі товару, передбаченого цим договором, за вимогою покупця зобов'язаний сплатити останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від ціни непоставленої у строк частини товару.

Колегія суддів погоджується із позицією місцевого суду, що позивачем доведені всі обставини наявності вини відповідача у неналежному виконання зі свого боку умов договору поставки та наявні всі підстави для застосування до відповідача такого виду санкції як неустойка у формі пені.

В той же час суд апеляційної інстанції зазначає, що місцевим судом при здійснені розрахунку пені та процентів за користування чужими коштами була допущена арифметична помилка, що призвела до невірно визначення розміру пені та процентів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Так, вартість непоставленого товару становить 38960,10 грн., кількість днів просторочення за період з 14.04.2015 до 27.05.2015 становить 44 дні, подвійна облікова ставки НБУ за вказаний період становить 60%, а отже за розрахунком суду апеляційної інстанції розмір пені повинен становити: 38960,10*44*60/365/100=2817,94 грн.

Проте, позивач просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 2689,85 грн., з розрахунку 42 днів прострочення.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст.83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для /захисту прав та інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої особи.

Зважаючи на те, що вказаного клопотання від позивача не надходила, колегія суддів приходить до висновку, що задоволенню підлягає вимога про стягнення пені в розмірі, визначено позивачем, тобто 2689,85 грн.

Стосовно процентів за користування чужими коштами, про стягнення яких також позивачем заявлено вимогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Однак, розмір таких процентів ні укладеним між сторонами договором, ні положеннями Цивільного кодексу України чи інших актів цивільного законодавства, що регулюють відносини поставки, не передбачений. Тому у даному випадку слід застосовувати аналогію закону щодо розміру стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 1048 ЦК України, оскільки статтею 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), а в даному випадку подібність відносин полягає в користуванні грошовими коштами.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зважаючи на зазначене, за розрахунком суду до стягнення з відповідача підлягає сума процентів у розмірі 1408,97 грн., проте з урахуванням положень статті 83 ГПК України, суд присуджує до стягнення проценти, в розмір, визначеному позивачем, а саме: 1344,93 грн.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 2 ст. 101 ГПК України визначено, що апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до п.4 ч.1. ст. 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має права змінити рішення.

Зважаючи на те, що місцевим судом при визначені розміру пені та відсотків за користування чужими коштами була допущена арифметична помилка, в цій частині рішення суду підлягає зміні.

Враховуючи положення ст. 104 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Ен-Ай-Ес" не підлягає задоволенню, але рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2015 у справі № 910/13825/15- підлягає зміні.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Ен-Ай-Ес" залишається без задоволення, судові витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 49, 99, 101, п. 4 ст. 103, ч.1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ен-Ай-Ес" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2015 по справі № 910/13825/15-г - змінити. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ен-Ай-Ес» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 12; ідентифікаційний код 32531992, з будь-якого його рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А; ідентифікаційний код 37356833, на будь-який його рахунок, виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) суму попередньої оплати товару в розмірі 38960,10 грн. пеню в сумі 2689,85 грн. проценти за користування чужими коштами в сумі 1344,93 грн. та судовий збір за подання позовної заяви 1827 грн.»

Видати судовий наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/13825/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов