КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2015 р. Справа№ 914/731/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Лобаня О.І.

при секретарі судового засідання Іващенко М.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: Кузнєцов В. Є. (довіреність від 19.12.2014, № б/н);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність від 18.03.2015, № б/н);

розглянувши матеріали апеляційної скарги

фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

на рішення господарського суду міста Києва від 03.06.2014

у справі № 914/731/14 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом гаражно-будівельного кооперативу "Верстат-7"

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

про зобов'язання звільнити нежитлове приміщення та стягнення 43 200, 00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.06.2014 року у справі № 914/731/14 позов задоволено частково, зобов'язано Фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 звільнити нежитлове приміщення НОМЕР_1, а саме об'єкт дільницю мийки автомобілів, загальною площею 91,1 кв. м. (два бокси), яке знаходиться на території ГБК "Верстат-7" за адресою: АДРЕСА_1 та стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь Гаражно-будівельного кооперативу "Верстат-7" 27096 грн. 77 коп. неустойки та 2363 грн. 97 коп. витрат по сплаті судового збору.

Прийняте рішення судом першої інстанції мотивоване тим, що в порушення ст. 785 Цивільного кодексу України відповідач після припинення дії договору не повернув з оренди нежитлове приміщення. Також судом першої інстанції задоволені позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки в розмірі 2363,97 грн. за час прострочення повернення приміщення.

Не погодившись із вказаним рішенням, фізична особа - підприємець ОСОБА_4 подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 03.06.2014 року у справі № 914/731/14.

Апеляційну скаргу скаржник обґрунтував тим, що правила виключної підсудності не поширюються на позови, що виникають із зобов'язань щодо прав на нерухоме майно (найм, оренда, застава тощо) та до таких позовів застосовуються загальні правила підсудності, а тому суд першої інстанції виніс рішення з порушенням правил підсудності та не відмовив у зв'язку з цим у задоволенні позовних вимог. Скаржник зазначає, що позивачем не надано суду опису вкладення в цінний лист, який би свідчив про надсилання відповідачу саме листа про розірвання договору оренди. Апелянт зауважує, що суд першої інстанції не дослідив повноваження голови правління ОСОБА_5 на підписання довіреності на право підписання позовної заяви. Також скаржник вказав, що договір оренди нежитлового приміщення підписано особою, яка не мала повноважень підписувати документи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що господарським судом Львівської області винесену ухвалу про направлення справи № 914/731/14 за підсудністю до господарського суду м. Києва та вказана ухвала набрала законної сили та не оскаржувалася сторонами. Позивач вказав, що неотримання відповідачем листа про розірвання договору оренди не підтверджуються ніякими доказами, а є лише припущеннями апелянта. На підтвердження повноважень особи на підписання договору оренди позивач посилається на витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2015 року у справі № 914/731/14 прийнято апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до провадження та призначено її до розгляду за участю уповноважених представників сторін на 07.07.2015.

Ухвалою суду від 07.07.2015 відкладено розгляд апеляційної скарги на 23.07.2015.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 22.07.2015 у зв'язку із перебуванням головуючого судді Тищенко А.І. на лікарняному та подальший вихід у довготривалу відпустку справу № 914/731/14 передано на повторний автоматизований розподіл, в результаті якого сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 914/731/14 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Федорчук Р.В., судді - Лобань О.І., Майданевич А.Г.

Ухвалою суду від 23.07.2015 справу № 914/731/14 прийнято до провадження та призначено її розгляд на 05.08.2015.

Ухвалою суду від 05.08.2015 відкладено розгляд справи на 21.09.2015.

21.09.2015 представник апелянта заявив клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення Святошинським районним судом м. Києва справи № 759/4605/15-ц за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до голови правління ГБК «Верстат-7» про призначення голови правління ОСОБА_5 недійсним та скасування всіх подальших рішень за його підписом.

Колегія суддів порадившись вирішила відхилити заявлене клопотання виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої ст. 79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Відповідно до зазначеної Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011, під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Враховуючи вищенаведені норми та те, що апеляційна інстанція не переглядає рішення суду першої інстанції в частині повноважень голови правління ГБК «Верстат-7» ОСОБА_5 та дійсності договору оренди, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення заявленого клопотання.

Представник скаржника підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі та просить скасувати рішення суду першої інстанції

Представник позивача в судовому засіданні 21.09.2015 заперечив на подану апеляційну скаргу та просить апеляційний суд залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29.02.2012 між Гаражно-будівельним кооперативом "Верстат-7" (орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення НОМЕР_1 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар отримує у тимчасове володіння об'єкт - дільницю мийки автомобілів за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 91,1 кв. м. (два бокси).

Відповідно до п. 1.4. договору об'єкт вважається переданим в оренду з моменту підписання даного договору з правом подальшої пролонгації.

Пунктом 1.2. договору сторонами встановлено строк оренди з 01.03.2012 по 01.03.2013.

Згідно з п. 4.3. договору якщо жодна сторона в строк один місяць до закінчення строку дії договору не заявить намір про його розірвання договір автоматично пролонгується на строк 11 місяців.

Сторонами доказів в підтвердження виявлення небажання продовжувати орендні відносини не подано, а отже договір за згодою сторін був пролонгований на 11 місяців, тобто до 01.02.2014.

Умовами п. 4.2. договору передбачено, що у випадку невиконання орендарем хоча б одного пункту своїх зобов'язань, орендодавець має право розірвати цей договір.

Так, згідно п. 3.2. договору орендар зобов'язаний своєчасно здійснювати орендні платежі.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.08.2013 у справі № 914/2463/13 за позовом Гаражно-будівельного кооперативу "Верстат-7" до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, яке набрало законної сили, встановлено наявність заборгованості відповідача по орендній платі за період з 01.03.2012 по 01.03.2013 в розмірі 20800,00 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині були задоволені та стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 20800,00 грн. заборгованості за оренду нежитлового приміщення.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення господарського суду Львівської області від 15.08.2013 у справі № 914/2463/13 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі № 914/731/14, не можуть йому суперечити.

Листом № 91/11 від 19.11.2013 позивач розірвав договір та вимагав звільнити приміщення. Даний лист надісланий відповідачу рекомендованою кореспонденцією 19.11.2013, що підтверджується квитанцією № 8914 та отриманий останнім 21.11.2013, що підтверджується наданою інформацією поштового відділення зв'язку.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що суду першої інстанції дійшов правомірного висновку, що договір оренди нежитлового приміщення НОМЕР_1 від 29.02.2012 вважається розірваним з 21.11.2013.

Проте, відповідач орендоване приміщення не звільнив, у зв'язку з чим позивач подав позов до суду про звільнення приміщення та стягнення неустойки за прострочення звільнення приміщення.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Відповідно до ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 764 Цивільного кодексу України визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Згідно п. 2 ст. 782 Цивільного кодексу України у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона бала одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Зважаючи на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимоги позивача про зобов'язання відповідача повернути нежитлові приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З згідно зі ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1).

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч. 2).

Таким чином неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин за порушення орендарем обов'язку щодо своєчасного повернення орендованого майна.

У відповідності до п. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України з наймача справляється плата, за користування майном, розмір, якої встановлюється договором оренди.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення неустойки підлягають задоволенню частково в розмірі 27096,77 грн. нараховану за період з грудня 2013 року по травень 2014 року, оскільки прострочення повернення приміщення має обчислюватись з 01.12.2013., з моменту настання цього строку (за час прострочення).

Що стосується доводів апелянта щодо порушення правил підсудності, апеляційний суд зазначає наступне.

З огляду на те, що чинним законодавством не передбачено можливості спору між господарськими судами з приводу підсудності справи згідно п. 16 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-08/2351 від 20.10.206 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України» та ухвалою Господарського суду Львівської області № 914/731/14 від 22.04.2014 справу передано за підсудністю на підставі ч. 3 статті 16 ГПК України, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що Господарським судом м. Києва даний спір розглядався правомірно.

Також скаржник вказав, що договір оренди нежитлового приміщення підписано особою, яка не мала повноважень підписувати документи.

Проте колегія суддів апеляційної інстанції не приймає доводи скаржника про повноваження особи щодо підписання договору, оскільки дослідження дійсності договору та повноважень директора на підписання договору оренди не було предметом спору в даній справі.

В будь-якому випадку необхідно зазначити, що діяльність представника має здійснюватись у межах повноважень. У зв'язку з чим ч. 1 ст. ст. 241 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем передано та відповідачем прийнято в оренду майно, а отже цей факт засвідчує прийняття до виконання договору оренди відповідачем.

Скаржник зазначає, що позивачем не надано суду опису вкладення в цінний лист, який би свідчив про надсилання відповідачу саме листа про розірвання договору оренди.

Судом першої інстанції встановлено, що лист про розірвання договору оренди позивач направив відповідачу 19.11.2013, що вбачається з поштової квитанції від 19.11.2013.

Документами на підтвердження поштового відправлення, виходячи з п. 2 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 (далі - Правила поштового зв'язку), є касовий чек, який підтверджує факт надання послуг поштового зв'язку з надсилання особі листа.

У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля (п. 61 правил)

Таким чином, опис вкладення підтверджує перелік документів, надісланих адресату, а не підтверджує факт надання послуги поштового зв'язку з відправлення документів.

Проте, скаржник не надав суду апеляційної інстанції доказів того, що отримав від позивача іншу кореспонденцію по поштовій квитанції від 19.11.2013 ніж лист про розірвання договору.

Апелянт зауважує, що суд першої інстанції не дослідив повноваження голови правління ОСОБА_5 на підписання довіреності на право підписання позовної заяви.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява підписана ОСОБА_14 на підставі довіреності № 0113 від 22.07.2013.

Довіреність № 0113 від 22.07.2013 підписана головою кооперативу ОСОБА_5

Повноваження ОСОБА_5, як керівника Гаражно-будівельного кооперативу «Верстат-7» підтверджується Випискою з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АД № 671518.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 03.06.2014 року у справі № 914/731/14 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

В той же час, доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду міста Києва від 03.06.2014 року у справі № 914/731/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 03.06.2014 року у справі № 914/731/14 залишити без змін.

3. Справу № 914/731/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді А.Г. Майданевич

О.І. Лобань