РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015Справа №910/16516/15
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом Дніпровського басейнового управління водних ресурсів

до державного підприємства "Укрводсервіс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: публічне акціонерне товариство "Київенерго"

про стягнення 281 682,49 грн.

Представники сторін:

від позивача: Пономаренко М.В. - представник за довіреністю № АС/01-15/862 від 22.07.2015 року;

Варова А.А. - представник за довіреністю № АС/01-15/863 від 22.07.205 року;

від відповідача: Шепета С.П. - представник за довіреністю б/н від 07.07.2015 року;

від третьої особи: Марковська В.В. - представник за довіреністю № 91/2014/11/07-3 від 07.11.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Дніпровського басейнового управління водних ресурсів до державного підприємства "Укрводсервіс", третя особа публічне акціонерне товариство "Київенерго" про стягнення 281 682,49 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.01.2014 року між Дніпровським басейновим управлінням водних ресурсів та публічним акціонерним товариством "Київенерго" в особі структурного відокремленого підрозділу «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» укладений договір № 311957 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

На виконання вказаного договору № 311957 від 02.01.2014 року між публічним акціонерним товариством "Київенерго" в особі структурного відокремленого підрозділу «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» та державним підприємством "Укрводсервіс" укладений договір поруки від 02.01.2014 року.

Позивач, враховуючи цілісність опалювальної системи адміністративної будівлі по вул. Соломянська,1 в м. Києві та наявність єдиного приладу обліку теплової енергії фактично взяв на себе зобов'язання по сплаті теплової енергії, яку споживають всі балансоутримувачі вказаного приміщення, в тому числі відповідач.

13.02.2014 року між позивачем та відповідачем, який є балансоутримувачем частини адміністративної будівлі по вул. Соломянська,1 опалювальної площі 4553,23 кв. м. укладений договорі № 5 по сплаті частини фактично спожитої теплової енергії відповідно до займаної площі.

Кількість спожитої теплової енергії відповідачем підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг) за грудень 2014 року, січень 2015 року, лютий 2015 року та березень 2015 року. Відповідач частково оплатив вказані послуги заборгованість відповідача становить 199 361,85 грн. Внаслідок несплати відповідачем вказаних коштів у позивача виникла заборгованість перед публічним акціонерним товариством "Київенерго".

22.05.2015 року публічним акціонерним товариством "Київенерго" направлена позивачеві претензія щодо сплати заборгованості.

В свою чергу позивач направив відповідачеві претензію № АС/0115/623 від 28.05.2015 року щодо сплати заборгованості в сумі 199 361,85 грн. листом від 03.06.2015 року за № 2/1-62 відповідач визнав вказану заборгованість.

Враховуючи викладене вище позивач просить стягнути з відповідача за договором № 5 від 13.02.2014 року на користь публічного акціонерного товариства "Київенерго" основну заборгованість в сумі 199 361,85 грн. та нараховану пеню з 27.01.2015 року по 15.06.2015 року в сумі 82 320,64 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.07.2015 року порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 28.07.2015 року.

28.07.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій просив суд розстрочити виконання рішення.

У судове засідання 28.07.2015 року представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 01.07.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 016.

У судове засідання з'явилися представники позивача та відповідача. Представник відповідача підтримав заяву про розстрочку виконання рішення на 4 місяці. Представник позивача заперечував проти заяви.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 28.07.2015 року розгляд справи перенесено на 08.09.2015 року

27.08.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до яких просив стягнути з відповідача на користь позивача основну заборгованість в сумі 199 361,85 грн. та нараховану пеню в сумі 82 320,64 грн.

У судове засідання 08.09.2015 року з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.

У судовому засіданні 08.09.2015 року судом оголошена перерва до 15.09.2015 року.

10.09.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва третя особа подала заперечення на позовну заяву.

У судове засідання 15.09.2015 року з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.

Представники позивача позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з пунктом 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 Господарським процесуальним кодексом, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи- об'єднання позовних вимог, чи- зміну предмета або підстав позову.

Як вбачається з поданої заяви про уточнення позовних вимог позивачем, в якій зазначається, що позивач виявив, що подав позов з вимогою про стягнення коштів відповідачем на користь третьої особи та просить стягнути кошти на користь позивача. Вказана заява не є заявою про збільшення/зменшення розміру позовних вимог, чи- об'єднання позовних вимог, чи- зміну предмета або підстав позову, її можна розцінювати як подання іншого позову з іншими позовними вимогами, а тому дана заява не приймається судом до розгляду.

Представник відповідача надав суду додаткові докази по справі, заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Позивач, враховуючи цілісність опалювальної системи адміністративної будівлі по вул. Соломянська,1 в м. Києві та наявність єдиного приладу обліку теплової енергії фактично взяв на себе зобов'язання по сплаті теплової енергії, яку споживають всі балансоутримувачі вказаного приміщення, в тому числі відповідач.

02.01.2014 року між Дніпровським басейновим управлінням водних ресурсів та публічним акціонерним товариством "Київенерго" в особі структурного відокремленого підрозділу «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» укладений договір № 311957 на постачання теплової енергії у гарячій воді з додатками та додатковими угодами від 28.02.2015 року, від 05.05.2014 року.

Предметом договору № 311957 від 02.01.2014 року є постачання, користування та своєчасна оплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання вказаного договору № 311957 від 02.01.2014 року та між публічним акціонерним товариством "Київенерго" в особі структурного відокремленого підрозділу «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» та державним підприємством "Укрводсервіс" укладений договір поруки від 02.01.2014 року.

Відповідно до п. 1.1. договору поруки від 02.01.2014 року згідно з цим договором поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання зобов'язання щодо оплати спожитої теплової енергії Дніпровським басейновим управлінням водних ресурсів, які виникли за договором постачання теплової енергії № 311957 від 02.01.2014 року.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 1, 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

13.02.2014 року між позивачем та відповідачем, який є балансоутримувачем частини адміністративної будівлі по вул. Соломянська,1 в м. Києві опалювальної площі 4553,23 кв. м. укладений договорі № 5 по сплаті частини фактично спожитої теплової енергії відповідно до займаної площі та додаткова угода № 1 від 26.05.2015 року.

Відповідно до договору № 5 від 13.02.2014 року за цим договором сторона 2 (відповідач) бере на себе зобов'язання по оплаті в своїй частині, фактично спожитої теплової енергії, пропорційно займаної площі, відповідно до розрахунків, які надаються стороною 1 (позивачем) яка є абонентом за договором № 311957 від 02.01.2014 року безпосередньо ПАТ «Київенерго» на підставі договору поруки від 02.01.2014 року.

Відповідно до п. 2.2. договору № 5 від 13.02.2014 року опалювальна площа приміщень, розташованих в адміністративній будівлі по вул. Солом'янська,1, що перебувають на балансі сторони 2 складає 4553,23 кв. м.

Кількість спожитої теплової енергії відповідачем підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг) за грудень 2014 року, січень 2015 року, лютий 2015 року та березень 2015 року та рахунків, копії яких знаходяться в матеріалах справи. За твердженням позивача Відповідач частково оплатив вказані послуги за договором № 5 від 13.02.2014 року та заборгованість відповідача становить 199 361,85 грн. внаслідок чого у позивача виникла заборгованість перед публічним акціонерним товариством "Київенерго".

22.05.2015 року публічним акціонерним товариством "Київенерго" направлена позивачеві претензія щодо сплати заборгованості.

В свою чергу позивач направив відповідачеві претензію № АС/0115/623 від 28.05.2015 року щодо сплати заборгованості в сумі 199 361,85 грн. листом від 03.06.2015 року за № 2/1-62 відповідач визнав вказану заборгованість.

Судом встановлено, що відповідно до п. 2.5. договору № 5 від 13.02.2014 року розрахунки стороною 2 (відповідачем) з ПАТ «Київенерго» проводяться протягом 5 днів після отримання розрахунку від сторони 1 але не пізніше 25 числа поточного місяця, шляхом перерахування коштів за договором поруки від 02.01.2014 року на розрахунковий рахунок ПАТ «Київенерго».

Окрім того, п. 1.2. договору № 5 від 13.02.2014 року сторони домовились, що сторона 2 втрачає право зворотної (регресної вимоги) за договором поруки від 023.01.2014 року в частині зобовязання що виникає у сторони 2 за цим договором.

Таким чином, згідно умов договір № 5 від 13.02.2014 року спрямований на виконання умов договору поруки.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 статті 530 ЦК України зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Третьою особою у відзиві зазначено, та сторонами не заперечується, що між третьою особою та відповідачем не може бути укладено договору поставки через відсутність у приміщенні, яке займає відповідач, рамки підключення та можливості окремого підключення/відключення теплопостачання.

П. 3.1. договору поруки від 02.01.2014 року передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов'язання щодо оплати спожитої теплової енергії, а також відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки відповідно до умов основного договору.

Судом встановлено, що договором поруки від 02.01.2014 року (п. 5.1.) передбачено що у разі порушення боржником зобов'язання за основним договором поручитель зобов'язується виконати за боржника зобов'язання останнього в п'ятиденний термін з дня отримання вимоги кредитора.

Відповідно до п. 6.1. договору поруки від 02.01.2014 року у разі невиконання боржником зобов'язання за основним договором кредитор має право звернутись з вимогою про виконання такого зобов'язання до поручителя.

Судом встановлено, що третя особа вимоги до поручителя не направляла, вказана вимога, копія якої знаходиться в матеріалах справи була відправлена тільки 10.09.2015 року.

Таким чином, станом на день подачі позову у відповідача не виникло обов'язку щодо сплати вказаних коштів на рахунок третьої особи за договором поруки.

Оскільки між третьою особою та відповідачем укладено тільки договір поруки від 02.01.2014 року, строк оплати за яким не настав, відповідно вимога позивача про стягнення з відповідача на користь третьої особи коштів за невиконання договору № 5 від 13.02.2014 року (укладеного між позивачем та відповідачем) належним чином не доведена та документально не підтверджена в частині стягнення коштів в сумі 199 361,85 грн. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням грошових зобов'язань позивачем, відповідно до п. 5.2 договору № 5 від 13.02.2014 року, нараховано пеню з 27.01.2015 року по 15.06.2015 року у сумі 82 320,64 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбула Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» передбачає, що Цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Враховуючи викладене вище, та вимоги про стягнення пені є похідними від вимог про стягнення основної заборгованості, та те, що в задоволенні вимоги про стягнення основної суми відмовлено, вимоги про стягнення пені у сумі 82 320,64 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 01.10.2015 року.

Суддя С.М. Мудрий