РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2015Справа №910/4564/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбокс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Софтліст"

про стягнення надмірно сплачених коштів в розмірі 92 150,14 грн.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Тарасенко О.М., за довіреністю

від відповідача: Прокопенко О.В., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду м. Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбокс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Софтліст" про стягнення надмірно сплачених коштів в розмірі 92 150,14 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.03.2015 у справі № 910/4564/15-г в позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 у справі № 910/4564/15-г вищевказане судове рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.08.2015 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбокс" задоволено частково, рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 у справі № 910/4564/15-г скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Згідно з Розпорядженням Керівника апарату господарського суду міста Києва № 04-23/1183 від 12.08.2015 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/4564/15-г, за результатами якого зазначену справу передано для розгляду судді Нечаю О.В.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 14.08.2015 справу № 910/4564/15-г було прийнято суддею Нечаєм О.В. до свого провадження, розгляд справи призначено на 17.09.2015.

14.08.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано заяву про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог. 03.09.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано заяву.

04.09.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

11.09.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано письмові пояснення.

У судове засідання 17.09.2015 представник позивача з'явився, надав свої пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 17.09.2015 з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував.

Розглянувши заяву представника позивача про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог, суд дійшов висновку про неможливість її прийняття, з огляду на наступне.

З поданої представником позивача заяви про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог вбачається, що зазначена заява за своїм змістом є заявою про одночасну зміну предмету та підстав позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з частинами 4, 5 та 6 п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Разом з тим, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, поданої до господарського суду м. Києва 26.02.2015, підставами позову є незаконне включення відповідачем до ціни товару суми ПДВ та недотримання відповідачем вимог пункту 2.6 Договору на постачання програмного забезпечення № кд/2012/46 при виставленні позивачу рахунку № 1600 від 19.12.2014, предметом позову є стягнення з відповідача надмірно сплаченої суми коштів у розмірі 92 150,14 грн.

В свою чергу, у заяві про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог, поданій до господарського суду м. Києва 14.08.2015, позивач як підставу позову зазначає неправомірну зміну відповідачем умов вищезазначеного договору шляхом виставлення позивачу рахунків, які не відповідають умовам договору, а саме збільшення відповідачем вартості товару за договором в односторонньому порядку. Предметом позову за вказаною заявою є стягнення з відповідача на користь позивача завданих збитків у зв'язку з помилковою оплатою позивачем рахунків відповідача, у яких відповідачем в односторонньому порядку було збільшено вартість товару, в розмірі 197 556,85 грн.

Отже, заявою про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог позивач фактично одночасно змінив предмет та підставу позову.

З огляду на викладене, суд залишає вищезазначену заяву позивача без розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.11.2012 Товариством з обмеженою відповідальністю "Айбокс" (далі - позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Софтліст" (далі - відповідач, постачальник) було укладено Договір на постачання програмного забезпечення № кд/2012/46 (далі - Договір) відповідно до якого постачальник здійснює постачання покупцю програмного забезпечення Microsoft за програмою ліцензування Microsoft Open Value, відповідно до додатків до Договору в рамках ліцензійної угоди Microsoft Open Value. Під програмним забезпеченням (далі - ПЗ) сторони розуміють комп'ютерні програми, зазначені у додатку № 1 до цього договору, далі - специфікація.

Відповідно до п. 1.2 Договору найменування та асортимент товару визначені в специфікації, що є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з п. 2.1 Договору загальна вартість товару визначена на підставі зазначених у додатках до Договору:

- специфікації на закупівлю програмного забезпечення 1-го року дії контракту Open Value на окремі одиниці товару складає: 160 381,02 грн, у т.ч. ПДВ 26 730,17 грн;

- специфікації на закупівлю окремих одиниць товару 2-го року дії контракту Open Value і складає: 125 446,62 грн, у т.ч. ПДВ 20 907,77 грн;

- специфікації на закупівлю окремих одиниць товару 3-го року дії контракту Open Value і складає: 125 446,62 грн, у т.ч. ПДВ 20 907,77 грн.

Пунктом 2.2 Договору визначено, що оплата товару здійснюється після підписання цього договору щорічно протягом 3-х років з моменту його підписання сторонами. Покупець зобов'язується сплатити за товар, що постачається за Договором, повну ціну Договору протягом 3-х років після підписання Договору на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.5 Договору суми, зафіксовані сторонами в специфікаціях, є договірними, та залежать від валютного курсу долара США до української гривні.

Згідно з пунктами 2.7 та 2.8 Договору додаткова вартість, визначена в пункті 2.6, сплачується покупцем на основі виставленого продавцем рахунка-фактури протягом 3-х робочих днів з моменту його отримання покупцем. Підставою для оплати товару покупцем є відповідна специфікація та рахунок-фактура постачальника.

Пунктами 2.10 - 2.12 Договору визначено, що перший річний платіж (за 2012 рік) має бути здійснений не пізніше ніж 30.11.2012, другий (за 2013 рік) - не пізніше ніж 01.11.2013, третій (за 2014 рік) - не пізніше ніж 01.11.2014.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідачем було виставлено позивачу рахунки на оплату на загальну суму 567 015,57 грн, а позивачем оплачено виставлені йому рахунки в зазначеній сумі, що підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що приймання - передача товару здійснюється сторонами на підставі відповідних видаткових накладних, при цьому підпис представника покупця в таких накладних має бути підтверджений відповідною довіреністю.

Згідно з п. 4.11 Договору факт передачі товару постачальником покупцю сторони фіксують у видатковій накладній, яку постачальник, разом з податковою накладною та рахунком надає покупцю в день поставки товару.

У матеріалах справи наявні видаткові накладні, підписані сторонами на суму 567 015,57 грн. Будь-яких претензій щодо поставленого відповідачем товару у позивача не було.

Проте, позивачем направлено на адресу відповідача претензію від 06.02.2015 № 562, в якій зазначено, що в порушення умов Договору відповідачем виставлено рахунки від 09.12.2013 № 2041 і від 19.12.2014 № 1600 "на оплату другого та третього років дії контрактів", які (рахунки) не відповідають умовам Договору, що й "призвело до надмірно сплаченої суми в розмірі 92 150,14 грн".

За твердженням позивача, відповідачем до згаданих двох рахунків були включені суми ПДВ, що суперечить підпункту 26.1 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України, яким встановлено тимчасове, з 01.01.2013 до 01.01.2023, звільнення від оподаткування ПДВ операцій з постачання програмної продукції.

Однак, з наявних у матеріалах справи рахунків на оплату від 09.12.2013 № 2041 на суму 125 446,62 грн та від 19.12.2014 № 1600 на суму 281 187,93 грн вбачається, що сума ПДВ становить 0,00 грн, тобто до зазначених рахунків ПДВ не включався.

Як зазначено в пункті 10.1 Договору, будь-які зміни та доповнення до цього договору, в тому числі щодо коригування його вартості, вважаються дійсними за умови їх оформлення у письмовому вигляді та підписання сторонами або їх уповноваженими представниками виключно у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством України.

Відповідач заперечуючи проти позову, зазначає суду, що внаслідок цінової політики виробника програмного забезпечення, що є предметом Договору, відповідач запропонував позивачу змінити вартість програмного забезпечення, передбаченого Додатком № 2 до Договору, шляхом надання позивачу рахунків № 2041 від 09.12.2013 та № 1600 від 19.12.2014.

Згаданими рахунками №№ 2041 і 1600 відповідач направив позивачу пропозицію щодо зміни вартості ПЗ, а останній прийняв її, що підтверджується оплатою, а також підписаними сторонами видатковими накладними, які підтверджують також і передачу товару постачальником покупцю "по новій ціні". У матеріалах справи відсутні докази заперечень позивача проти зміни вартості ПЗ під час оплати рахунків та отримання товару.

Причиною спору стало питання наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми 92 150,14 грн, яку позивач вважає надмірно сплаченою.

Таким чином, з наданих позивачем пояснень, вбачається, що сума 92 150,14 грн є різницею між ціною Договору та фактично сплаченою позивачем відповідачу сумою за Договором.

В обґрунтування заявленої до стягнення суми 92 150,14 грн, позивач, як вбачається з його позовної заяви (в її первинній редакції), посилається, з одного боку, на статті 525, 526, 626, 651, 654 ЦК України, з іншого - на статтю 1212 названого Кодексу. Відповідні правові підстави позову є взаємовиключними, оскільки остання з названих статей містить загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, а решта згаданих статей - норми, що регулюють договірні зобов'язання, а до договірних зобов'язань положення статті 1212 згаданого Кодексу не застосовуються (і навпаки, положення ЦК України щодо договірних зобов'язань не застосовуються до правовідносин, про які йдеться у статті 1212 цього Кодексу). У разі невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань настають наслідки, визначені в главі 51 ЦК України.

Разом із тим, за положеннями ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути замовнику попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням постачальником умов Договору.

Оскільки між сторонами у справі було укладено Договір, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім у якості оплати за поставлений товар, який був отриманий позивачем, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано, відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, як безпідставне збагачення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 14.10.2014 у справі № 922/1136/13/3-129гс14.

Отже позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів в розмірі 92 150,14 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року N 7 у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг покласти на позивача.

Повне рішення складено 01.10.2015.

Суддя О.В. Нечай