КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р. Справа№ 910/2328/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Коротун О.М.

за участю представників сторін

від позивача: Маловічко І.М. - представник за дов. б/н від 06.02.2015 року;

від відповідача: Мединський М.М. - представник за дов. б/н 05.03.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК"

на рішення Господарського суду м. Києва від 17.03.2015 року

у справі № 910/2328/15-г (суддя: Якименко М.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АКТИВА КОНСАЛТИНГ"

до Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК"

про стягнення 312 821,91 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АКТИВА КОНСАЛТИНГ" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 312 821,91 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо оплати вартості наданих позивачем послуг згідно умов Договору №S_14-04/UA про надання послуг від 22.08.2014 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 року у справі №910/2328/15-г позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АКТИВА КОНСАЛТИНГ" 301 800,00 грн - основного боргу, 9 955,27 грн - пені, 1066,64 грн - 3% річних, 6256,44 грн - судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "ДЕЛЬТА БАНК" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 року у справі №910/2328/15-г та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Крім того, скаржник зазначив, що вимога позивача, як вимога кредитора банку, не може бути виконана відповідачем в силу положень ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку із введенням у відповідача тимчасової адміністрації.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 14.04.2015 року апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" була прийнята до провадження та розглядалась різним складом суду.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015 року, у зв'язку з перебуванням суддів Яковлєва О.М., Тарасенко К.В. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/2328/15-г колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Гаврилюка О.М., Коротун О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015 року прийнято до провадження справу № 910/2328/15-г у складі колегії суддів: головуючий суддя Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Коротун О.М.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02.08.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АКТИВА КОНСАЛТИНГ" (виконавець) та Публічним акціонерним товариством "ДЕЛЬТА БАНК" (замовник) було укладено договір №S_14-04/UA про надання послуг (далі - договір), предметом якого відповідно до умов договору є зобов'язання позивача надавати відповідачу послуги у сфері інформаційних технологій і комп'ютерних систем, а саме: послуги з проведення аудиту сховища даних під управлінням СУБД Oracle (Oracle Database 11 g Enterprise Edition Release 11.2.0.3.0 - 64bit Production (c SID DWH), а також інші послуги, що входять до зазначеної сфери та письмово визначені сторонами, а відповідач зобов'язався приймати та оплачувати надані належним чином послуги та їх результати згідно з умовами договору та замовлень до нього.

Згідно з п. 1.2 договору, позивач та відповідач домовились визначати у замовленні на надання послуг детальний перелік послуг, їх обсяг, строки надання та вартість, а також, в разі необхідності, технічне завдання, статут проекту, графік, порядок надання послуг

Позивач та відповідач 22.08.2014 року уклали замовлення на надання послуг №1 до договору (далі - замовлення). Згідно з умовами замовлення до договору, позивач взяв на себе зобов'язання надати послуги у сфері інформаційних технологій і комп'ютерних систем (далі - послуги), а саме: послуги з проведення аудиту сховища даних під управлінням СУБД Oracle (Oracle Database llg Enterprise Edition Release 11.2.0.3.0 - 64bit Production (с SID DWH). Детальний склад послуг та їх результатів зазначений у пункті 1.1 хамовлення.

Відповідно до п. 3.3. договору, відповідач зобов'язався здійснювати передоплату в розмірі 50% вартості послуг згідно з відповідним замовленням протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту надання відповідного рахунку (пп. 3.3.1. договору), та оплату остаточної вартості в розмірі 50% вартості послуг згідно з відповідним замовленням, протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту надання відповідного рахунку за умови підписання сторонами відповідного акту (пп.: 3.3.2. договору):

04.09.2014 року на виконання п. 3.3.1 договору відповідач здійснив передоплату (50%) за послуги згідно з замовленням у розмірі 301800,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договорів позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги на загальну суму 603600,00 грн, що підтверджується підписаним між сторонами Актом приймання-передачі послуг від 30.10.2014 року (наявний в матеріалах справи).

28.12.2014 року між сторонами було підписано додаткову угоду №1 до договору (далі - додаткова угода №1) згідно якої:

- внесено зміни до п. 3.3.2 договору та передбачити, що оплата остаточної вартості послуг здійснюється у встановленому раніше договором порядку, якщо інше не передбачено відповідним замовленням;

- внесено зміни до замовлення, згідно з якими відповідач зобов'язується здійснити оплату першої частини остаточної вартості послуг у розмірі 100 000,00 грн не пізніше 29.12.2014 року, а оплату решти вартості послуг - частинами або однією сумою, в строк до 01.03.2015 року.

- визначено, що така додаткова угода набуде чинності з моменту здійснення відповідачем першої частини платежу у розмірі 100000,00 грн (сто тисяч гривень).

Проте, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, оплата в розмірі 100000,00 грн не надійшла, тому позивач звернувся до відповідача з претензією (вих. №15-01/UA від 05.01.2015 року) про сплату заборгованість за договором, додавши до неї оригінал рахунку №51 від 22.12.2014 року на оплату першої частини остаточної вартості послуг у розмірі 100000,00 грн, шляхом направлення 05.01.2015 року цінного листа на ім'я відповідача №773 з описом вкладення (наявний в матеріалах справи), який було вручено представнику відповідача Горбуновій (за довіреністю) 13.01.2015 року.

Відповідач в свою чергу відповіді не надав, заборгованість не сплатив.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання скаржника, що у зв'язку із запровадженням у скаржника тимчасової адміністрації, вимоги щодо повернення коштів позивачу будуть задовольнятися відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому підстави для задоволення позову відсутні, з огляду на наступне.

Так, правлінням Національного банку України 02.03.2015 року було винесено постанову «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» № 150, якою відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» № 51 від 02.03.2015 року з 03.03.2015 року розпочато процедуру виведення банка з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації, а також запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 рік включно, та продовжено ще на три місяці з 03.06.2015 року по 02.09.2015 рік.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Відповідно до п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 вказаного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

За правилами ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом;

5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Так, як було встановлено вище, акт приймання-передачі наданих послуг був складений, підписаний позивачем та відповідачем і скріплений печатками сторін 30.10.2014 року, а грошові кошти згідно з цим актом повинні були бути сплачені відповідачем у строк до 06.11.2014 року, у той час, коли тимчасова адміністрація у відповідача запроваджена з 03.03.2015 року.

Крім того, вимоги про сплату грошових коштів (претензії) були отримані банком 24.11.2014 року, 10.12.2014 року, 22.12.2014 року, 05.01.2015 року, та мали бути виконані відповідачем.

Отже, враховуючи, що акт приймання-передачі наданих послуг було підписано сторонами 30.10.2014 року, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач протягом 5 (п'яти) банківських днів, як це передбачено п. 3.3. договору, мав реальну можливість виконати свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг, до запровадження тимчасової адміністрації, тобто в період часу, коли відповідач не був обмежений жодними нормами закону чи рішенням Національного банку України на перерахування позивачу оплати за надані ним послуги.

Тобто, початок тимчасової адміністрації не є підставою для невиконання договору про надання послуг, а саме: виконання відповідачем його обов'язку щодо оплати за надані послуги.

Відповідно у відповідача відсутні підстави для невиконання зобов'язань посилаючись на здійснення тимчасової адміністрації та запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів (аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України від 28.01.2015 року №904/6931/14).

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 301800,00 грн суми основної заборгованості.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 9955,27 грн пені та 1066,64 грн 3 % річних, з огляду на наступне.

Згідно п. 7.4. договору, у випадку несвоєчасного виконання стороною грошового зобов'язання, винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань " щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, для всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого позивачем нарахування штрафних санкцій, річних тощо, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно (аналогічна правова позиція викладена в ч. 1 п. 18 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005 року № 01-8/344 „Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені в доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році").

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд, здійснивши розрахунок пені та 3 % річних погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення 9955,27 грн пені та 1066,64 грн 3 % річних.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання відповідача в апеляційній скарзі як на підставу для скасування спірного рішення на постанови Верховного суду України в інших справах, оскільки:

- в постанові Верховного суду України від 25.03.2015 року у справі № 3-24гс15 (справа № 910/9232/14) розглядалася вимога про зобов'язання банку здійснити переказ грошових коштів, яка була ініційована вже після запровадження тимчасової адміністрації;

- в постанові Верховного суду України від 27.05.2015 року у справі № 3-217гс15 (справа № 910/12766/14) розглядалася вимога про зобов'язання банку здійснити перерахування грошових коштів, яка була ініційована вже у період дії тимчасової адміністрації тимчасової адміністрації.

Тобто, висновки викладені в вищевказаних постановах Верховного суду України не мають обов'язкового значення для вирішення даного спору, оскільки, вищезазначені судові рішення прийняті за наслідками розгляду спорів про інший предмет за інших обставин, зокрема вимога виникла коли в банку вже було запроваджено тимчасову адміністрацію та банк був обмежений законом у виконанні доручень клієнтів.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що оскаржуваним рішенням права відповідача не порушуються, оскільки останній захищений від примусового стягнення коштів до його фінансового оздоровлення та скасування тимчасової адміністрації, адже згідно п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 року у справі №910/2328/15-г підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 року у справі №910/2328/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2328/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун