ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року Справа № 910/5467/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіОвечкіна В.Е.,
суддівЧернова Є.В.,
Цвігун В.Л.,
розглянув касаційну скаргу
ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України"
на постановувід 09.07.2015 Київського апеляційного господарського суду
у справі№910/5467/15-г господарського суду міста Києва
за позовомПАТ "Укртрансгаз"
доДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України"
простягнення 41746,31
за участю представників:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.05.2015 (суддя Ю. Смирнова), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015 (судді : В. Андрієнко, С. Буравльов, В. Шапран) позов про стягнення 41746,31 грн. задоволено частково, стягнуто з дочірнього підприємства "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" на користь ПАТ "Укртрансгаз" заборгованість у розмірі 32472 грн. 17 коп., 3 % річних у розмірі 1780 грн. 19 коп. та судовий збір у розмірі 1499 грн. 03 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими у справі судовими актами дочірнє підприємство "Укравтогаз", - відповідач у справі, звернулося із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.05.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Вважає, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: ст.ст.256-258,264,266-267,526 ЦК України, ст.9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Судами недотримано вимог ст. 32 ГПК України.

До Вищого господарського суду України надійшов відзив ПАТ "Укртрансгаз", в якому позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові акти без змін.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно ст.1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

30.09.2010 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" (покупець) було укладено договір №262-х/х-1111-46 (надалі - Договір).

Відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 18.07.2012 № 530 "Про реорганізацію Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", припинено діяльність Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та визначено Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" правонаступником Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Згідно з п. 1.2 Статуту ПАТ "Укртрансгаз", товариство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України".

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупцеві запчастини до компресорів автомобільних газонаповнювальних компресорних станцій, згідно специфікацій, які додаються до даного договору та є невід'ємними його частинами, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити продукцію.

Назва, кількість та асортимент продукції зазначені у специфікаціях, які є невід'ємною частиною до цього Договору (п. 2.1 Договору).

За правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.

Згідно з п.п. 3.1, 3.3. Договору ціна продукції зазначена у специфікаціях, які додаються до даного договору та є невід'ємними його частинами. Загальна сума цього договору визначається за сумою всіх специфікацій до нього і складає 32472,17 грн. в т.ч. ПДВ 5412,03 грн.

У відповідності до п. 3.4 Договору покупець оплачує 100% вартості продукції по факту поставки зазначеної продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника до закінчення терміну дії договору.

Строк дії цього договору починає свій перебіг з моменту його підписання та діє до 31.12.2010 (п.9.2. Договору).

Позивачем на виконання умов Договору 30.09.2010 було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 32472,17 грн.

Отже, з урахуванням положень ст. 692 Цивільного кодексу України та приписів п.п. 3.4., 9.2. Договору відповідач зобов'язаний був здійснити розрахунки за поставлений товар до 31.12.2010 (включно).

Проте, відповідачем зобов'язання з оплати поставленого товару виконано не було, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 32472,17 грн.

В матеріалах справи наявні підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств акти звірки розрахунків від 30.06.2012, від 30.09.2013 та від 31.12.2013, за змістом яких відповідач визнає, що станом на 30.06.2012, 30.09.2013 та на 31.12.2013 відповідно у відповідача перед позивачем існує заборгованість у загальному розмірі 479693,76 грн., з яких 32472,17 грн. заборгованість за Договором поставки продукції №262-х/х-1111-46 від 30.09.2010.

Відповідачем належними та допустимими доказами факту існування заборгованості не спростовано, доказів її погашення в добровільному порядку не надано.

Разом з тим, в судовому засіданні 01.04.2015 відповідачем подану заяву про застосування позовної давності.

Розглянувши заяву, суди встановили, що сторонами в межах строку позовної давності, складено акти звірки взаєморозрахунків станом на 30.06.2012, 30.09.2013, 31.12.2013 на загальну суму 479693,76 грн., які включають борг за договором поставки продукції №262-х/х-1111-46 від 30.09.2010 в сумі 32472,17 грн. Враховуючи положення ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності для захисту позивачем своїх порушених прав розпочався заново з 01.01.2014 та спливає 01.01.2017.

Позивач звернувся з даним позовом до суду 06.03.2015 (згідно штампу загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва), тобто в межах строку позовної давності.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог про стягнення основної заборгованості не підлягає задоволенню, а вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 32472,17 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Твердження відповідача у відзиві на позов про те, що у видатковій накладній №540 від 30.09.2010 немає всіх необхідних для оплати товару реквізитів не визнано судами законним та обґрунтованим з огляду на те, що умовами укладеного між сторонами договору передбачена 100% оплата вартості продукції по факту поставки зазначеної продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника до закінчення терміну дії договору, тобто до 31.12.2010, а факт належної поставки продукції та прийняття її відповідачем підтверджується саме видатковою накладною №540 від 30.09.2010.

За своєю правовою природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги.

Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст.212 Цивільного кодексу України, відповідно до ч.1 якої особи, що вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина) та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 вказаного нормативно-правового акту, яка передбачає, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.09.2009 Верховного суду України по справі №37/405 та постанові від 18.06.2013 Вищого господарського суду України по справі №923/38/13-г.

При цьому, платіжні реквізити сторін наведені в договорі поставки продукції №262-х/х-1111-46 від 30.09.2010.

Судами також відхилено твердження відповідача у відзиві на позов про те, що головний бухгалтер не мав права підписувати акти звірки взаєморозрахунків між сторонами, а тому останні не можуть бути підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України, з огляду на встановлені нижче обставини справи.

Так, головний бухгалтер РВУ «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», як представник відповідача був на момент підписання актів звірки уповноваженою на вчинення відповідних дій особою, що відповідає нормам ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Статутні документи відповідача та посадова інструкція головного бухгалтера РВУ «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» не мають обмежень щодо дій головного бухгалтера з підписання актів звірки взаємних розрахунків з контрагентами по господарських договорах. Акти звірки взаємних розрахунків скріплені печатками підприємств.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, однією з яких є введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером. Частиною 7 цієї ж статті встановлено, що головний бухгалтер, зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Зі змісту вказаних законодавчих положень вбачається наявність повноваження у головного бухгалтера на підпис акту звірки взаєморозрахунків.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 2482,12 грн. (нараховану за період прострочення з 01.11.2011 по 29.06.2011), штраф у розмірі 2273,05 грн., 3% річних у розмірі 2927,83 грн. (за період з 01.01.2011 по 01.01.2014) та інфляційні втрати у розмірі 1591,14 грн. (за період з 01.01.2011 по 01.01.2014).

Судами встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Пунктом 5.3. договору сторонами погоджено, що за кожен день несвоєчасної оплати вартості продукції на умовах, вказаних у договорі, покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки оплати продукції.

Щодо наданого позивачем розрахунку пені, судами зауважено наступне.

До вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України).

Перебіг строку позовної давності щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені, яка передбачена п.5.3. договору розпочався з 01.01.2011 та закінчився 31.12.2011, а оскільки позов до суду подано позивачем 06.03.2015, то суд прийшов до висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені, у зв'язку з чим вказані позовні вимоги судом не задоволено.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 7% штрафу у розмірі 2273,05 грн., то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею.

Положеннями укладеного між сторонами Договору поставки продукції №262-х/х-1111-46 від 30.09.2010 не визначено розмір та базу нарахування штрафу.

При цьому, здійснюючи розрахунок штрафу, позивач посилається на положення статті 231 Господарського кодексу України. Судами зауважено, що положення вказаної норми стосуються відповідальності саме за порушення негрошового зобов'язання.

Аналогічна позиція викладена у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14, а саме, господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Таким чином, враховуючи, що сплата відповідачем суми коштів у розмірі 32472,17 грн. є грошовим зобов'язанням, оскільки є вираженим в грошових одиницях зобов'язанням сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, суди дійшли висновку, що нарахування позивачем штрафу за невиконання грошового зобов'язання за Договором поставки продукції №262-х/х-1111-46 від 30.09.2010 на підставі положень ст. 231 Господарського кодексу України є безпідставним.

За таких обставин, суди дійшли висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 2273,05 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2927,83 грн. (за період з 01.01.2011 по 01.01.2014) та інфляційних втрат у розмірі 1591,14 грн. (за період з 01.01.2011 по 01.01.2014) судами відзначено таке.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суди дійшли висновку щодо його обґрунтованості. Однак, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суди здійснивши перерахунок трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання, порядку розрахунків погодженого сторонами, з урахуванням строків позовної давності, дати подачі позову та заяви позивача про застосування позовної давності, дійшли висновку, що позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 1780,19 грн. за період прострочення з 06.03.2012 (в межах трьох років від дати подачі позову) по 01.01.2014 (дата, яка визначена позивачем у розрахунку до позовної заяви), а позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки за вказаний період інфляційне збільшення суми боргу не відбулось.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку про часткове задоволення позову.

Переглядаючи оскаржувані судові акти у касаційному порядку колегія суддів зазначає наступне.

Нормами ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Судами з'ясовано, що 30.09.2010 відповідно до видаткової накладної №540 відбулася поставка товару на суму 32472,17 грн. Станом на момент розгляду справи, відповідач за поставлений товар не розрахувався.

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що строк позовної давності було перервано діями відповідача щодо визнання ним боргу, що підтверджується актами звірки розрахунків від 30.06.2012, 30.09.2013, 31.12.2013.

Таку норму містить ст. 264 ЦК України, якою визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

В свою чергу, п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з визнання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Судами зауважено, що матеріали справи свідчать, що сторонами 30.06.2012, 30.09.2013, 31.12.2013, тобто в межах строку давності, складено Акти звірки взаєморозрахунків станом на 30.06.2012, 30.09.2013, 31.12.2013 на загальну суму 479693,76 грн., яка включає борг за Договором в сумі 32472,17 грн. Вказані акти з боку Покупця (Відповідача) підписані головним бухгалтером.

При цьому, висновок судів про те, що в загальну суму 479693,76 грн., включено борг за Договором в сумі 32472,17 грн. не ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах.

Між тим, постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 чітко роз'яснено, що акт звірки розрахунків як акт, яким визнається борг іншою стороною, має підтверджувати наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що головний бухгалтер відповідача при підписанні актів звірки від 30.06.2012, 30.09.2013, 31.12.2013 був наділений правом визнавати борг за підприємством. Посилання судів на ч. 4 ст. 8 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" колегія суддів оцінює критично. Так, вказаною нормою встановлено, що для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, однією з яких є введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером. Відповідно до ч.7 ст. 8 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" головний бухгалтер, зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій. Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що зі змісту вказаних законодавчих положень вбачається наявність повноваження у головного бухгалтера на підпис акту звірки взаєморозрахунків. Однак, вказана стаття не передбачає права головбуха визнавати борг.

Водночас, постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 наголошено на тому, що вчинення боржником дій з визнання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

В оскаржуваних рішеннях судів відсутні посилання на установчі документи, довіреності, норми закону, які б надавали головному бухгалтеру відповідача право визнавати борг підприємства перед позивачем на суму 32472,17 грн. Судами не досліджено посадову інструкцію головбуха, надану відповідачем (т.1, арк. 49-51).

Таким чином, колегія суддів вважає висновок судів про те, що строк позовної давності пропущено передчасним та таким, що не ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах. Клопотання відповідача про застосування строків позовної давності належним чином не розглянуто. Судами допущено порушення ст.ст. 34,43 ГПК України. Доводи відповідача в цій частині є обґрунтованими.

Між тим, колегія суддів позбавлена можливості перевірити правильність застосування норм матеріального права, на підставі яких винесено оскаржувані рішення до вирішення питання про строк позовної давності.

Згідно зі ст.11110 ГПК України це є підставою для скасування прийнятих у справі рішення господарського суду міста Києва від 21.05.2015 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015 та направлення справи на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

При новому розгляді необхідно повторно розглянути клопотання відповідача про застосування строків позовної давності. Ретельно дослідити наявні в матеріалах справи докази, за необхідності витребувати нові, та з'ясувати, чи мала головний бухгалтер відповідача право визнавати борг підприємства перед позивачем на суму 32472,17 грн.; на підставі яких договорів, накладних тощо було складено акти звірки від 30.06.2012, 30.09.2013, 31.12.2013; чи включають вказані акти борг за договором від 30.09.2010 №262-Х/111-46.

До встановлених обставин справи слід застосувати норми права, що регулюють спірні правовідносини, встановити дійсні права та обов'язки сторін, розглянути спір в межах заявлених предмета і підстав позову. Врахувати усе викладене вище, винести законне, обґрунтоване рішення суду.

Керуючись ст.ст.1115-11112 Господарського процесуального кодексу України, - Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 21.05.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015 - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий, суддяВ. Овечкін

Судді:Є. Чернов

В. Цвігун