РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2015Справа №910/17074/15
За позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніфрейт»

про стягнення 36025,18 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Куршова Ю.П. (представник за довіреністю);

від відповідача - Романенко В.А. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Предметом спору за указаним позовом є стягнення заборгованості та санкцій за Договором гарантії № 117/Г від 29.09.2009 разом у сумі 36025,18 грн. у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем умов договору.

Відповідач проти позову заперечив, вказуючи, що обумовлені договором послуги не отримував у зв'язку з введенням у банку Позивача тимчасової адміністрації, а потім - у зв'язку з ліквідаційною процедурою у банку. Окрім того Відповідач указує на договірний обов'язок Позивача списувати кошти з інших рахунків Відповідача у цьому ж банку самостійно у погашення оплати комісії по договору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного між сторонами Договору від 29.09.2009 № 117/Г, з урахуванням подальших змін та доповнень, (далі - Договір), Позивачем (Банк/Гарант) було надано Відповідачу (Принципал) обумовлену умовами Договору гарантію терміном до 12.08.2015, а строк дії самого Договору встановлено до 27.08.2015.

Вказані вище обставини підтверджуються матеріалами справи на визнаються сторонами.

Предметом спору у даній справі є вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 26450,02 грн. - заборгованості по комісії за Договором (надання та обслуговування гарантії, інші комісії банку), а також нарахованих за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по сплаті комісії - 3800,21 грн. - пені, 203,78 грн. - 3% річних та 5571,17 грн. - інфляційних.

За своєю правовою природою Договір є договором з надання банківських послуг (банківська операція) у вигляді надання банком гарантії (поруки банку-гаранта перед кредитором іншої особи за виконання нею свого зобов'язання в повному обсязі або в частині).

У розділах 1 та 2 Договору, з урахуванням пізніше внесених змін, сторони на погоджених ними умовах керуючись ст.ст. 627, 1054 ЦК України і ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» погодили обов'язок Принципала сплачувати Гаранту у встановлених Договором розмірах та строки платежі по комісії та інші платежі, зокрема з комісії за надання та обслуговування гарантії, за оформлення Договору про надання гарантії, інших комісійних згідно з діючими тарифами банка, а також фіксовану плату за прийняття зобов'язань по Гарантії (у відсотках річних від суми Гарантії).

При розгляді даного спору судом враховано, що на підставі постанови Правління НБУ від 20.11.2014 № 733 банк Позивача було віднесено до категорії неплатоспроможних і виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 123 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в банку Позивача строком на з 21.11.2014 по 20.02.2015. Цей строк було продовжено до 20.03.2015 рішенням виконавчої дирекції Фонду №35 від 17.05.2015.

У подальшому, постановою Правління НБУ від 19.03.2015 № 188 у банку Позивача було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації банку, у зв'язку з чим виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 про початок процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

Позаяк надання гарантії є видом банківської послуги, то за приписами ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» її надання та виконання можливе лише за умови наявності у банку ліцензії за здійснення банківської діяльності.

Під час запровадження у банку тимчасової адміністрації, за приписами Розділу VII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції на час винесення постанови Правління НБУ від 20.11.2014 № 733, Позивачу не було заборонено надавати банківські послуги за Договором, зокрема, щодо надання та обслуговування банківської гарантії, натомість за ст. 37 вказаного Закону уповноваженій особі Фонду надано право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Судом враховано, що Відповідачем не спростовано отримання ним він Позивача спірних банківських послуг по Договору у спірний період в частині - до та під час введення а банку тимчасової адміністрації, та зокрема не доведено що Відповідач звертався до банку та отримував відмову у виконання Позивачем умов Договору.

При цьому, посилання Відповідача, що Позивач повинен був самостійно списати оплати по комісії та іншим платежам, з яких складається спірна заборгованість, у відповідності до п. 2.4.2 Договору з інших рахунків Відповідача судом відхиляється, оскільки за указаним пунктом договору це є правом, а не обов'язком Позивача.

Натомість з часу відкликання у банку Позивача банківської ліцензії та початку процедури ліквідації банку (вищеописані постанова Правління НБУ від 19.03.2015 № 188 та рішення Фонду від 20.03.2015 № 63), тобто з 20.03.2015, Позивач уже не міг здійснювати банківські операції з обслуговування гарантії за Договором у зв'язку з відсутністю ліцензії на здійснення такої діяльності (ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Тому, враховуючи неможливість користування Відповідачем, за відсутності його вини та з незалежних від нього обставин своїми правами за Договором в частині отримання від Позивача послуг банківської гарантії, що в силу умов Договору та ст.ст. 627, 1054 ЦК України і ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кореспондується з обов'язком Відповідача здійснити оплату послуг, то у суду відсутні правові підстави, з урахуванням приписів ст.ст. 538, 612, 614 ЦК України вважати Відповідача таким, що порушив взяті на себе за Договором грошові зобов'язання по сплаті на користь Позивача комісії банку за обслуговування гарантії у період з 20.03.2015 (тобто з дати, з якої Відповідача було позбавлено можливості отримати визначений Договором обсяг послуг).

З огляду на наведене, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення комісії, нарахованої з 20.03.2015, тобто нарахованої 31.03.2015 в сумі 3028,01 грн., 30.04.2015 в сумі 2630,85 грн. та 29.05.2015 в сумі 2718,73 грн., а разом в сумі 8377,59 грн. У іншій частині - про стягнення комісії, заборгованість по якій станом на 19.03.2015 становить 18072,43 грн., суд вимоги задовольняє. При обрахунку вказаних сум суд використовував дані з розрахунку розміру комісії до сплати та її часткових оплат, який доданий до позиву, оскільки судом даний розрахунок було перевірено та визнано арифметично правильним (розміри комісії зі строками їх нарахування відповідали умовам Договору).

Отже, вимоги про стягнення комісії суд задовольняє частково в сумі 18072,43 грн.

Також, щодо доведеної перед судом заборгованості зі сплати комісії, яка виникла до 20.03.2015, суд визнає Відповідача виходячи з положень ст. ст. 610, 611, 613 ЦК України порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування на цю суму та стягнення:

- пені відповідно до статей 546, 549 ЦК України та на підставі пункту 4.1 Договору;

- інфляційних та 3% річних за ст. 625 ЦК України.

Суд визнає арифметично правильними та обґрунтованими дані доданого до позову розрахунку заборгованості станом на 19.03.2015, та використовуючи їх робить власний розрахунок пені, інфляційних та 3% річних, у межах заявленого Позивачем періоду нарахування, та відповідно за розрахунком суду Відповідачу належить сплатити: 807,77 грн. пені, 56,36 грн. 3% річних та 3100,83 грн. втрат він інфляції, тому у цій частині вимоги задовольняються судом. У іншій частині суд у позові відмовляє.

Судовий збір за звернення до суду з даним позовом, та від сплати якого Позивач у встановленому Законом України «Про судовий збір» був звільнений, стягується відповідно до ст. 49 ГПК України з Відповідача в дохід Державного бюджету України пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніфрейт» (м. Київ, вул. Червонопрапорна, 34; ідентифікаційний код 30383186) на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (м. Київ, вул. Дегтярівська, 27 Т; ідентифікаційний код 19017842) 18072 (вісімнадцять тисяч сімдесят дві) грн. 43 коп. заборгованості зі сплати комісії, 807 (вісімсот сім) грн. 77 коп. пені, 56 (п'ятдесят шість) грн. 36 коп. 3% річних та 3100 (три тисячі сто) грн. 83 коп. втрат він інфляції.

Видати наказ.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніфрейт» (м. Київ, вул. Червонопрапорна, 34; ідентифікаційний код 30383186) у дохід Державного бюджету України 1117 (одну тисячу сто сімнадцять) грн. 62 коп. судового збору.

Видати наказ.

У іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Сташків Р.Б.