РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2015Справа №910/19591/15

За позовом Комунального підприємства Макарівської районної ради «Макарівтепломережа»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче об'єднання «Екотех»

про визнання договору недійсним

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Пільчевський А.Є. - представник за довіреністю від 18.05.15

від відповідача Мулярчук О.А. - представник за довіреністю від 14.09.15

В судовому засіданні 30.09.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Комунального підприємства Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче об'єднання «Екотех» про визнання недійсним договору підряду від 15.10.2012, що був укладений між сторонами без погодження істотної умови, передбаченої ч.2 ст. 877 ЦК України, а саме, не визначено склад та зміст проектно-кошторисної документації, а також строк її передання.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.08.2015 порушено провадження у справі № 910/19591/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 16.09.2015.

15.09.2015 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника.

У судове засідання, призначене на 16.09.2015, з'явився представник відповідача, який проти відкладення розгляду справи не заперечував.

Ухвалою суду від 16.09.2015 розгляд справи відкладався до 30.09.2015.

25.09.2015 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позовних вимог заперечує з наступних підстав. За доводами відповідача, договір підряду від 15.10.2012 р., укладений між сторонами, є дійсний з таких підстав. Статутом позивача, а саме п. 6.4.4., визначено, що директор підприємства підписує та укладає договори та інші правочини, при цьому, укладання договорів на загальну суму більше 100 000 грн здійснюється за погодженням з органом управління, яким в силу п.1.1. статуту є Макарівська районна державна адміністрація. Проте, на думку відповідача, відсутність погодження з органом управління укладення договору, вимоги щодо виконання якого заявлені у даній справі, не є підставою для недійсності такого договору. Адже, згідно з п. 6.4.1. статуту позивача директор підприємства діє без доручення від імені підприємства. Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців станом на 15.10.2012 року, особою, яка призначена до органу управління та має право представляти КП МРР «Макарівтепломережа» є Самусенко О.М.- підписант; відомості щодо його обмежень до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців не внесені. А відтак, за переконанням відповідача, факт не погодження укладання відповідного договору з органом управління може бути лише підставою для відповідальності керівника перед органом управління у встановленому чинним законодавством порядку.

Крім іншого, відповідач зазначає, що в Макарівській державній адміністрації неодноразово проводились наради за участю директора ТОВ «Наукове виробниче об'єднання «Екотех» та директора КП МРР «Макарівтепломережа» на яких обговорювались питання щодо подальшої співпраці та погашення заборгованості перед ТОВ «Наукове виробниче об'єднання «Екотех».

Також відповідач стверджує, що ним були виконані роботи, необхідні для безпечної експлуатації теплових мереж погоджені умовами договором, що підтверджується актами виконаних робіт, підписаних в тому числі з боку позивача без зауважень. А тому, всі доводи позивача, що після підписання договору відповідач не звертався до замовника про надання йому необхідної документації, не інформування про хід виконання робіт, не надання для огляду журналів ремонтних робіт та журналу обліку робіт за нарядами та розпорядженнями не відповідають дійсності та обставинам справи.

Відповідач також не погоджується з твердженнями позивача, що договір підряду є неукладеним, оскільки не містить такої обов'язкової істотної умови, як погодження сторонами проектно-кошторисної документації. За переконанням відповідача за змістом спірний договір не передбачає будівництва чи створення нового об'єкту, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта, як визначено ст. 875 Цивільного кодексу України. А тому, даний договір підпадає під визначення ст.901 Цивільного кодексу України про надання послуг та містить ознаки договору, передбаченого ст.837 Цивільного кодексу України щодо виконання певної роботи (Договір підряду може укладатись на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату Замовникові). Відповідно до п.3.4. Договору передбачено виконання робіт, які необхідні для безпечної експлуатації теплових мереж.

Також позивач повідомляє суд про те, що 17.08.2015 Господарським судом Київської області у справі № 911/2139/15 було прийнято рішення, яким задоволено позовні вимоги ТОВ «Наукове виробниче об'єднання «Екотех» про стягнення з КП МРР «Макарівтепломережа» грошових коштів за спірним договором. З огляду на зазначене просить суд відмовити у позовних вимогах повністю.

У судове засідання 30.09.2015 з'явилися представник сторін.

Представник позивач позовні вимоги підтримав та проси суд задовольнити у повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

15 жовтня 2012 року Комунальним підприємством Макарівської районної ради «Макарівтепломережа», в особі директора Самусенка О.М., що діє на підставі статуту (надалі - замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче об'єднання «ЕКОТЕХ», в особі директора Якубовського В.А., що діє на підставі статуту (надалі - підрядник, відповідач) було укладено договір підряду (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору за цим договором підрядник зобов'язується на власний ризик виконати роботу відповідно до умов цього договору, передбачену ст. 2 цього договору, а замовник зобов'язується прийняти цю роботу та оплатити її.

Відповідно до п 2 договору предметом договору є технічне обслуговування теплових мереж в смт. Макарів, Київської області та с. Калинівка, Макарівського району Київської області, згідно з актом розмежування (додаток 1) та схеми теплових мереж (додаток 2).

Згідно з п. 4.1. договору робота виконується із матеріалів підрядника.

Замовник з моменту набрання чинності цим договором передає підрядникові необхідну проектну документацію: паспорти на теплові мережі, робочі креслення, проект на теплову мережу, інструкції з експлуатації, зразки та інші необхідні документи для виконання роботи, затверджені копії документів в установленому порядку (п.4.2. договору).

Згідно з п. 4.3. договору замовник зобов'язується забезпечити підрядникові необхідні умови для виконання роботи.

Ціна роботи за цим договором складає 617 355,00 грн, в опалювальний сезон (п. 5.1. договору).

Відповідно до п. 11.1. договору даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30 квітня 2013 року та до повного виконання всіх зобов'язань сторонами обумовлених даним договором.

За доводами позивача договір підряду від 15.10.2012 р. було укладено директором позивача з перевищенням повноважень, в порушення п. 6.4.4. статуту позивача, оскільки орган управління (Макарівська районна державна адміністрація) не надавав згоду на укладання такого договору, що є підставою для визнання вказаного правочину на підставі ст.ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним.

Також позивач зазначає, що відповідачем не було дотримано умов договору, а саме: п. 4.2, зокрема, відповідач не звертався до позивача щодо надання йому необхідної документації, та п. 7.1. відповідач не інформував позивача про хід виконання роботи, що в свою чергу свідчить про технічну неможливість здійснення відповідачем послуг з обслуговування теплових мереж протяжністю 2,834 км.

Додатково позивач, вказує, що сторонами за спірним договором не погоджено усіх істотних умов, а саме не погоджено проектно-кошторисної документації та строк її передавання, а відтак, договір не відповідач ч.2 ст. 877 ЦК України, а тому є недійсним.

Також, на думку позивача, при укладенні вказаного договору не було дотримано вимог Закону України «Про здійснення державних закупівель», а тому даний договір підлягає визнанню недійсним у відповідності зі ст. 203 ЦК України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу України, зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Укладений між сторонами договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України) і згідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання Сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з приписами ст. 32 ГПК України доказами у справі є фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці докази оцінюються судом на основі всебічності, повноти й об'єктивності усіх обставин справи у своїй сукупності відповідно до положень ст. 43 ГПК України.

Як вбачається із матеріалів справи п. 6.3. Статуту КП Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» управління діяльністю підприємства здійснюється директором.

Відповідно до п. 6.4. Статуту позивача, директор підприємства, зокрема, укладає угоди і договори, інші правочини, видає довіреності, відкриває в установах банків (казначейств) рахунки. Укладення договорів на загальну суму більш як 100 тис. грн. здійснюється за погодженням з органом управління (органом управління відповідно до п. 1.1. Статуту є Макарівська районна державна адміністрація).

Суд зазначає, що відповідно ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з п. 3.4 Постанови № 11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Тобто, навіть у разі встановлення судом факту укладання договору від імені однієї зі сторін неповноважною на те особою, у суду відсутні підстави для визнання його недійсним, якщо наявні в матеріалах справи докази свідчитимуть про наступне схвалення такого правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем та відповідачем вчинялись дії, що свідчать про виконання сторонами договору, зокрема підрядник виконано роботи визначені договором, що підтверджується актами наданих послуг, а саме: №41 від 31.10.2012 року на суму 25 358,82 грн; №48 від 30.11.2012 року на суму 75 384,68 грн; № 63 від 25.12.2012 року на суму 113 783,47 грн; № 9 від 28.01.2013 року на суму 127 326,30 грн, а замовником прийнято зазначені послуги (вказані акти підписані з боку позивача без зауважень) та частково оплачені роботи, що підтверджується виписками з рахунку відповідача. Зазначене також підтверджується рішенням Господарського суду Київської області від 17.08.2015 у справі № 911/2139/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове виробниче об'єднання «ЕКОТЕХ» до Комунального підприємства Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» про стягнення 356 199,75 грн.

Вказаним вище рішенням встановлено, що акти здачі-приймання робіт (надання послуг) підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками. Таким чином, підписані з боку замовника акти виконаних робіт засвідчують факт виконання робіт підрядником.

Крім іншого, суд зазначає, що у вказаному рішенні Господарський суд Київської області вже надавав оцінку доводам КП Макарівської районної ради «Макарівтепломережа» щодо відсутності обов'язкової істотної умови договору, а саме: погодження сторонами проектно-кошторисної документації. Зокрема, у рішенні зазначено, що «суд не погоджується з таким твердженнями відповідача, оскільки за змістом договір не передбачає будівництва чи створення нового об'єкту, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта, як визначено ст. 875 Цивільного кодексу України. Натомість, Договір підпадає під визначення ст. 901 Цивільного кодексу України про надання послуг та в містить ознаки договору, передбаченого ст. 837 Цивільного кодексу України щодо виконання певної роботи (Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові) - з огляду на п. 3.4. Договору передбачено виконання робіт, які необхідні для безпечної експлуатації теплових мереж. Також, суд не приймає посилання відповідача на недійсність Договору підряду, оскільки наведені відповідачем обставини не спростовують факту виконання робіт та необхідності їх оплати. Про факт надання послуг та їх прийняття замовником також свідчить часткова оплата послуг відповідачем».

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір (п. 26. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18).

З урахуванням викладеного у суду відсутні підстави для повторного доказування наведеної обставини, адже існування даної обставини підтверджує судове рішення від 17.08.2015 у справі № 911/2139/15 у спорі, що виник між тими ж сторонами.

З огляду на факти встановлені рішенням від 17.08.2015 у справі № 911/2139/15 не відповідають дійсності доводи відповідача щодо недотримання сторонами вимог Закону України «Про здійснення державних закупівель».

Згідно з приписами ст. 32 ГПК України доказами у справі є фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці докази оцінюються судом на основі всебічності, повноти й об'єктивності усіх обставин справи у своїй сукупності відповідно до положень ст. 43 ГПК України.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що спірна угода суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання спірної угоди недійсною відсутні. Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.09.2015 р.

Суддя Л.Г. Пукшин