РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2015Справа № 910/15999/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дельта-Інвест»

до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕТЕК МЕДІА ІНВЕСТ»

про визнання договору поруки припиненим

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Гуйван Т.П. за довіреністю № 010-01/5434 від 11.04.2014 р.;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дельта-Інвест» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» (далі - відповідач) про визнання припиненим Договору поруки № 151313Р24 від 29.11.2013 р. Крім того, позивач просив покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що 29.11.2013 р. сторони уклали Договір поруки, за умовами якого позивач зобов'язався перед відповідачем відповідати за своєчасне та повне виконання ТОВ «ВЕТЕК МЕДІА ІНВЕСТ» основного зобов'язання за Кредитним договором № 151313К15 від 28.10.2013 р. 11.08.2014 р. відповідач та позичальник уклали додатковий договір № 151313К15-4 до Кредитного договору, яким визначили, що у разі невиконання/порушення позичальником зобов'язання, визначеного пп. 5.1.32 цього Договору розмір комісії за управління, визначений у підпункті 3.2.5.2. цього Договору, збільшується на 0, 01 процентні пункти, починаючи з дати невиконання/порушення зазначеного зобов'язання і закінчується датою його виконання. При цьому, пунктом 5 Додаткового договору його сторони доповнили Кредитний договір пунктом 5.1.32., яким передбачили, що у строк до 01.12.2014 р. (включно) забезпечити оформлення в заставу за Договором частки у статутному капіталі ТОВ «Київ-Пресс», що буде придбана ТОВ «Украинская медиа группа» у ЗАТ «ВД Комсомольська правда» (Російська Федерація). Як зазначає позивач, оскільки позичальник у вказаний строк не забезпечив оформлення застави, відповідач звернувся до позивача з вимогою про сплату комісії, розрахованою за збільшеною ставкою. Вказані дії позивач вважає неправомірними, оскільки фактично, на його думку, відбулось збільшення без його згоди відповідальності поручителя, що є підставою для припинення Договору поруки. Враховуючи зазначене, позивач звернувся з даним позовом до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.06.2015 р. порушено провадження у справі № 910/15999/15, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕТЕК МЕДІА ІНВЕСТ», розгляд справи призначено на 28.07.2015 р.

27.07.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти позову заперечив, вказуючи на те, що відповідно до п. 3.1. Договору поруки поручитель взяв на себе обов'язок солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язання за Кредитним договором щодо відшкодування суми кредиту, процентів, штрафних санкцій, а також всіх та будь-яких витрат, пов'язаних з наданням та обслуговуванням кредиту. При цьому, пунктом 2.1.7. Договору поруки було визначено, що поручитель надає згоду на забезпечення цією порукою всіх зобов'язань позичальника за Кредитною угодою, в тому числі, з урахуванням всіх змін та доповнень до Кредитної угоди, що будуть укладені в майбутньому.

В судовому засіданні 28.07.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні 28.07.2015 р. проти позову заперечив.

Представник третьої особи в судове засідання 28.07.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

При цьому, представником позивача в судовому засіданні 28.07.2015 р. подано клопотання про продовження строку вирішення спору у справі № 910/15999/15 на п'ятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.07.2015 р. було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 03.09.2015 р.

Судове засідання 03.09.2015 р. не відбулось з огляду на перебування судді Ломаки В.С. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.09.2015 р. розгляд справи було призначено на 22.09.2015 р.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання 22.09.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 22.09.2015 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

28.10.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ветек Медіа Інвест» (позичальник) було укладено Кредитний договір № 151313К15.

Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору було визначено, що банк надає позичальникові кредит шляхом відкриття не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії на умовах цього договору, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, комісії на інші платежі, встановлені цим договором.

Ліміт кредитної лінії: еквівалентний 160 000 000,00 дол. США, при цьому сума основного боргу за кредитом за курсом Національного банку України на будь-яку дату не може перевищувати 1 295 440 000,00 грн. (п. 3.2.1. Кредитного договору) (із можливим відхиленням до 5 % у зв'язку зі зміною курсів валют).

Кінцевий термін погашення кредиту - 27.10.2022 р. (п. 3.2.2. Кредитного договору).

Цілі кредиту - часткове фінансування купівлі корпоративних прав згідно з договором купівлі-продажу акцій від 09.09.2013 р., укладеним між Trejoli Business Ltd. та позичальником, предметом якого є купівля акцій TriLado Enterprise Inc. (п. 3.2.3. Кредитного договору).

Тип процентної ставки за користування кредитом за цим договором - фіксована. Проценти за користування кредитом сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі: 18,1 % річних - для заборгованості у гривнях; 10,1 % річних - для заборгованості в доларах США (п. 3.2.4. Кредитного договору).

Пунктом 3.2.5. Кредитного договору було визначено, що позичальник сплачує банку, зокрема, комісію за управління кредитною лінією в розмірі 0, 031 % від ліміту кредитної лінії щомісяця.

Згідно з п. 3.2.2 Кредитного договору, кінцевий термін погашення кредиту: 27.10.2022 р.

Пунктом 3.9.1. Кредитного договору було визначено, що на дату надання кредиту позичальник зобов'язаний надати банку та/або сприяти наданню банку поручителем забезпечення на умовах, що задовольняють банк, у розмірі, зазначеному в п. 3.2. цього договору. Забезпечення у зазначеному розмірі повинно підтримуватись позичальником протягом всього строку чинності цього договору. забезпеченням зобов'язань позичальника за цим договором є, в тому числі застава права вимоги коштів з депозитного рахунку, відкритого відповідно до депозитного договору, укладеного між банком та позивальником.

На виконання вищевказаних умов Кредитного договору з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника, між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю «Ветек Медіа Інвест», та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІЛОНІТ-ТВ» (поручитель) 29.11.2013 р. було укладено Договір поруки № 151313Р24.

Згідно з п. 2.1.6 Договору поруки вбачається, що поручитель ознайомився з умовами кредитної угоди, укладеної між кредитором і позичальником, проінформований про фінансово-економічний стан позичальника і повністю розуміє свої обов'язки згідно з цим договором.

Згідно п. 2.1.7 Договору поруки його сторони визначили, що поручитель надає згоду на забезпечення цією порукою всіх зобов'язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що будуть укладені в майбутньому.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Договору поруки було погоджено, що поручитель зобов'язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання (зобов'язання позичальника, передбачені кредитною угодою, щодо відшкодування суми кредитів, процентів, штрафних санкцій, а також всіх та будь-яких витрат, пов'язаних з наданням та обслуговуванням кредиту). У випадку невиконання позичальником основного зобов'язання кредитор має право вимагати виконання цього зобов'язання у поручителя та/або позичальника, як у солідарних боржників.

При цьому, за змістом ст. 6 Договору поруки його сторони відзначили, що цей договір відбиває повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань, що містяться у договорі.

Відповідно до п.п. 7.1, 7.4. Договору поруки, він набуває чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін. Дія цього договору припиняється після повного виконання основного зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.08.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ветек Медіа Інвест» було укладено Додатковий договір № 151313К15-4 до Кредитного договору від 28.10.2013 р. № 151313К15.

Відповідно до п. 4 Додаткового договору, підпункт 4.1.2 п. 4.1 ст. 4 договору доповнено абзацом в наступній редакції: «У разі невиконання/порушення позичальником зобов'язання, визначеного пп. 5.1.32 цього договору розмір комісії за управління, визначений у пп. 3.2.5.2 цього договору збільшується на 0,01 процент пункту, починаючи з дати невиконання/порушення зазначеного зобов'язання і закінчуючи датою його виконання».

При цьому, відповідно до п. 5 Додаткового договору № 4 його сторони доповнили кредитний договір пунктом 5.1.32 у наступній редакції - « 5.1.32 У строк до 01.12.2014 (включно) забезпечити оформлення в заставу за договором частки у статутному капіталі ТОВ «КИІВ-ПРЕСС», що буде придбана ТОВ «УКРАИНСКАЯ МЕДИА ГРУППА» у ЗАТ «ВД Комсомольська Правда» (Російська Федерація)».

Відповідно до пояснень позивача позичальник у строк до 01.12.2014 р. не забезпечив оформлення в заставу за договором частки в статутному капіталі ТОВ «КИЇВ-ПРЕСС», яку придбало ТОВ «УКРАИНСКАЯ МЕДИА ГРУППА» у ЗАТ «ВД Комсомольська Правда» (Російська Федерація), у зв'язку з чим банк надіслав позичальнику лист № 195-01/7812 від 27.11.2014 р., в якому, зокрема, вимагав сплати комісії за управління кредитною лінією розрахованою за збільшеною ставкою.

На думку позивача, зазначені зміни призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а саме - до 01.12.2014 р. розмір базової ставки комісії за управління кредитною лінією складав 0,031 % (п. 3.2.5.2. Кредитного договору), проте як після 01.12.2014 р. розмір комісії за управління кредитною лінією збільшено на 0,01 %.

Враховуючи зазначене та зважаючи на приписи ст. 559 ЦК України, позивач вважає, що укладений між сторонами Договір поруки має бути визнаний припиненим.

Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

При цьому, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами

За змістом пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а за пунктом 7 частини 2 цієї статті - припинення правовідношення.

Приписами статті 20 Господарського кодексу України передбачено, що права та законні інтереси захищаються, зокрема, шляхом установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

Відтак, в силу норм статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України , особа, звертаючись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має обрати один з передбачених законом способів захисту цього права (інтересу), або інший, якщо такий спосіб встановлено самим договором.

Спірним Договором поруки не встановлено іншого способу захисту, зокрема такого, як «вимога про припинення договору поруки».

Суд вважає, що встановлений статтею 16 Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України спосіб захисту «припинення правовідношення» та «установлення, зміна і припинення господарських правовідносин» не є однаковими за своєю природою порівняно з вимогою «припинити договір поруки», з огляду на таке.

Зі змісту частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що правовідношенням є зобов'язання, у якому сторонами є боржник і кредитор (частини 1 статті 510 Цивільного кодексу України ).

Підстави припинення зобов'язання визначено в главі 50 Цивільного кодексу України . Зокрема, зобов'язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 559 Цивільного кодексу України визначено перелік підстав та порядок припинення поруки, а саме: порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Таким чином, названою нормою закону визначено підстави, за яких порука припиняється в силу закону.

Відповідно до змісту статей 559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у частині 1 статті 559 Цивільного кодексу України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Випадки припинення господарських зобов'язань передбачено у главі 22 Господарського кодексу України, серед яких, зокрема, є розірвання господарського зобов'язання (стаття 206 Господарського кодексу України )

У даному ж випадку, вимога про розірвання договору поруки позивачем не заявляється.

Позивач також не просить суд припинити поруку як зобов'язання (правовідношення), а звернувся з вимогою припинити договір поруки, що суперечить положенням частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2012 у справах № 6-69цс11 та № 6-88цс11, яка має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права в силу приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, слід дійти висновку, що вимога позивача «визнати припиненим договір поруки» не відповідає способам захисту права (законного інтересу), які встановлено статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України.

Окрім того, оцінюючи по суті доводи позивача щодо наявності підстав для припинення поруки за спірним Договором, суд звертає увагу на те, що порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 січня 2011 року закон пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя.

У постанові Судової палати в цивільних справах від 20.02.2013 у справі № 6-172цс12 Верховний Суд України зазначив, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 11.08.2014 р. позичальник та кредитор уклали Додатковий договір № 151313К15-4 до Кредитного договору, в якому зазначили, що у разі невиконання/порушення позичальником зобов'язання, визначеного в пп.5.1.32 цього договору, розмір комісії за управління, визначений у підпункті 3.2.5.2 цього договору, збільшується на 0,01 процентні пункти, починаючи з дати невиконання/порушення зазначеного зобов'язання і закінчуючи датою його виконання.

Пунктом 5 Додаткового договору № 4 позичальник і банк доповнили Кредитний договір пунктом 5.1.32 у наступній редакції - « 5.1.32 У строк до 01.12.2014 (включно забезпечити оформлення в заставу за договором частки у статутному капіталі ТОВ «КИІВ-ПРЕСС», що буде придбана ТОВ «УКРАИНСКАЯ МЕДИА ГРУППА» у ЗАТ «ВД Комсомольська Правда» (Російська Федерація)».

Оцінюючи матеріали справи та встановлені обставини справи, суд вважає, що внаслідок зазначених дій відповідача та третьої особи обсяг відповідальності поручителя за виконання зобов'язань за Кредитним договором не збільшився порівняно з обсягом відповідальності, на яку він погодився при укладенні Договору поруки.

Так, порука має похідний характер від забезпечуваного нею зобов'язання - своєчасного повернення кредиту за кредитним договором, а тому обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 17.01.2011 р. у справі № 3-62г10.

Крім того, у пп. 4.1.2. п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 р. зазначено, що обсяг зобов'язань поручителя повинен бути визначений умовами договору поруки та узгоджений з умовами кредитного договору. Якщо у договорі поруки не визначено умови забезпечення зобов'язання (розмір і строк виконання зобов'язання, розмір процентів тощо), проте з умов договору можливо встановити, яке саме зобов'язання було або буде забезпечене порукою, чи в договорі поруки є посилання на договір, що регулює забезпечене зобов'язання з відповідними умовами, то у такому випадку відсутні підстави для визнання цього договору поруки недійсним.

Відповідно до умов п. 3.1. Договору поруки, поручитель взяв на себе обов'язок солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором щодо відшкодування суми кредиту, процентів, штрафних санкцій, а також всіх та будь-яких витрат, пов'язаних з наданням та обслуговуванням кредиту (далі - основне зобов'язання).

В свою чергу, позичальник, зокрема, зобов'язався за кредитним договором своєчасно та у повному обсязі погашати банку заборгованість за кредитом, сплачувати проценти за користування кредитом, інші платежі за кредитним договором та вчиняти інші дії.

Таким чином, зобов'язанням, забезпеченим порукою поручителя за договором поруки є зобов'язання на умовах, визначених кредитним договором - обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами кредитного договору, якими визначено обсяг зобов'язань позичальника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

У пп. 2.1.7 п. 2.1. Договору поруки сторони визначили, що поручитель надає згоду на забезпечення цією порукою всіх зобов'язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі, з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитного договору, що будуть укладені в майбутньому.

За таких обставин, з умов Договору поруки вбачається, що дія поруки поручителя розповсюджена на забезпечення зобов'язань за Кредитним договором в повному обсязі - в тому числі, з урахуванням всіх змін та доповнень до Кредитного договору, що будуть укладені в майбутньому, а доводи поручителя стосовно того, що позивач погодився на умови кредитного договору, які існували на дату підписання договору поруки і не надавав своєї згоди на зміну істотних умов договору: розміру процентів, комісій та інших платежів, встановлених в кредитному договорі, на дату підписання договору поруки не відповідають дійсності.

Положення пп. 2.1.7 п.2.1. Договору поруки є результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Також у пп. 4.1.1. п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» зазначено, що відповідно до статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Закон не забороняє укладання договору поруки на забезпечення виконання зобов'язання, яке може виникнути в майбутньому.

Пленум Вищого господарського суду України в абз. 5 та абз. 7 пп. 4.1.6. п. 4.1. постанови № 1 від 24.11.2014 р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» зауважив, що господарські суди мають враховувати те, що згода поручителя надається в порядку та у спосіб, який передбачений договором поруки. Якщо договором поруки передбачено зміну його умов за письмової згоди сторін, то у такому разі саме лише повідомлення кредитором або боржником поручителя про зміну умов договору не є доказом надання поручителем згоди.

У разі якщо поручитель під час укладення договору поруки погодив встановлення у майбутньому розміру процентної ставки за кредитним договором на підставі додаткових договорів, то таке встановлення процентної ставки за додатковими договорами не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя і не може бути підставою для припинення договору поруки згідно із статтею 559 ЦК України.

За таких обставин, доводи позивача про припинення поруки є безпідставними.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, в позові про визнання припиненим Договору поруки слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.09.2015 р.

Суддя В.С. Ломака