РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2015Справа №910/16302/15

За позовомПублічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»
доПриватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон»
простягнення 50000,00 грн

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники сторін:
від позивачаГаврилюк О.О. - представник
від відповідачаСинельников М.О. - представник
від третьої особиОлексієнко О.А. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить суд:

- стягнути з відповідача страхове відшкодування Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський Акціонерний Банк» у розмірі 50000,00 грн;

- зобов'язати відповідача страхове відшкодування Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський Акціонерний Банк» у розмірі 50000,00 грн перерахувати на станцію технічного обслуговування для ремонту транспортного засобу Toyota, державний номер НОМЕР_1, на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_5.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті ДТП, що сталася 20.10.2014 було пошкоджено належний позивачу автомобіль Toyota, державний номер НОМЕР_1, у зв'язку з чим позивачу завдано шкоди. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки Hyundai, державний номер НОМЕР_2, водієм якого скоєно ДТП, застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/3521052, а тому позивач вказує, що обов'язок з відшкодування збитків (в межах ліміту відповідальності страховика) покладається на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 за клопотанням сторін продовжено строк вирішення спору у справі №910/16302/15, а в судовому засіданні оголошено перерву до 17.09.2015.

В судове засідання, призначене на 18.09.2015, представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав.

Відповідач проти позову заперечує. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач вказує, що позивачем не було надано відповідачу відомості про номер рахунку неплатоспроможного банку-позивача, а тому у відповідності до ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідачем було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Також відповідач вказує, що частина із заявленої суми (у розмірі 45176,90 грн) присуджена до стягнення на користь відповідача з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (в якості страхового відшкодування за укладеним між позивачем та третьою особою договором добровільного страхування транспортного засобу), а тому право вимоги щодо відшкодування шкоди у розмірі 45176,90 грн перейшло до третьої особи.

Третя особа письмових пояснень по суті спору не надала, направила на адресу суду копії договору страхування з позивачем, повідомлення про подію, копію заяви на виплату.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.2014 у місті Києві сталась ДТП за участю транспортного засобу Toyota, державний номер НОМЕР_1, що належить позивачу, та транспортного засобу Hyundai, державний номер НОМЕР_2, а саме: ОСОБА_6, керуючи автомобілем Hyundai, державний номер НОМЕР_2, рухаючись на перехресті б-ру Лесі Українки та пров. Щорса на червоний сигнал світлофора допустила зіткнення з автомобілем Toyota, державний номер НОМЕР_1.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_6 Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 21.11.2014 у справі №757/32031/14-п, відповідно до якої ОСОБА_6 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Частинами 1,2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем Hyundai, державний номер НОМЕР_2, встановлена у судовому порядку.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля Hyundai, державний номер НОМЕР_2, застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/3521052.

Вказаним договором (поліс № АІ/3521052) передбачено, що франшиза становить 0,00 грн, а ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 50000,00 грн.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Положеннями ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

З наявного в матеріалах справи висновку №234/15 від 21.05.2015, складеного судовим експертом-автотоварознавцем ОСОБА_8, вбачається, що розмір матеріального збитку (вартість відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу), завданого власнику автомобіля Toyota, державний номер НОМЕР_1, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу при спірному ДТП складає 55107,92 грн, а ліміт відповідальності відповідача (як страховика за полісом № АІ/3521052) становить 50000,00 грн.

Пунктом 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися:

а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ;

б) прізвище, ім'я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження;

в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують;

г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих;

ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

За приписами п. 35.2 ст. 35 Закону до заяви додаються:

а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа;

б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником;

в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа;

г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;

ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов'язаної із смертю потерпілого;

д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого;

є) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв'язку із смертю годувальника;

є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

При цьому, враховуючи, що позивач в даному випадку безпосередньо є потерпілою особою, норма ст. 35.1 ст. 35 Законом України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» підлягає застосуванню до правовідносини, що склались між сторонами.

Правова позиція стосовно того, що наведена норма матеріального права регулює саме порядок страхового відшкодування у правовідносинах між потерпілим (або особою, яка має право на отримання відшкодування) і страховиком, які відбуваються до заміни кредитора викладена у постанові Верховного Суду України від 04.11.2014 у справі № 3-165гс14.

З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2014 позивачем (як потерпілою особою) було подано відповідачу повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. До повідомлення позивачем було додано: копію витягу з наказу про прийняття на роботу, копія наказу про закріплення автомобіля, копія посвідчення водія, копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

28.01.2015 позивач звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування, до якого позивачем було додано лише рахунок ТОВ «Автосайт-Сервіс».

Водночас, доказів надання відповідачу відомостей про банківські реквізити заявника, як того вимагають положення п.п. є п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів», позивачем не надано.

Згідно з п. 36.2 ст. 36 наведеного Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його;

- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Листом від 10.07.2015 вих. №3662 відповідач повідомив позивача про неможливість виконати вимоги п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» у зв'язку із ненаданням позивачем відомостей про його банківські реквізити.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

З огляду на приписи ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов'язковою передумовою для отримання страхового відшкодування є звернення потерпілої особи (чи іншої особи, яка має право на отримання відшкодування) до страховика із відповідною заявою та надання визначених п. 35.2 ст. 35 Закону документів.

Як свідчать обставини справи, всупереч п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» позивачем не було надано всіх визначених вказаною нормою документів (а саме: не надано відомостей про банківські реквізити заявника), що і зумовило нездійснення відповідачем виплати страхового відшкодування (про що позивача повідомлено листом від 10.07.2015 вих. №3662).

Тому твердження позивача про порушення його прав відповідачем суд вважає передчасним.

Крім цього, суд відзначає, що вимоги позивача про зобов'язання відповідача перерахувати страхове відшкодування на станцію технічного обслуговування для ремонту транспортного засобу Toyota, державний номер НОМЕР_1, на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 із зазначенням його реквізитів, фактично є вимогою про стягнення коштів на користь іншої особи, яка є необґрунтованою відповідно до чинного законодавства та ґрунтується на невірному розумінні позивачем норм процесуального права.

Також судом враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 03.09.2015 у справі №16304/15 суму коштів у розмірі 45176,90 грн присуджено до стягнення на користь позивача з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» в якості страхового відшкодування за укладеним між позивачем та третьою особою договором добровільного страхування транспортного засобу.

Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача та підлягають стягненню в дохід Державного бюджету України.

При цьому, суд відзначає, що п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до суду) передбачено, що від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Пунктами 6, 16 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено поняття ліквідації банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства та тимчасової адміністрації - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим законом.

В пункті 3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013 зазначено, що у вирішенні питання про те, чи здійснюють відповідні органи у спірних правовідносинах свої повноваження, господарському суду слід виходити з норм законів та інших актів законодавства України, якими передбачено такі повноваження. Зокрема, наведене стосується здійснення Національним банком України та його органами функцій кредитора останньої інстанції для банків і організації системи рефінансування (п. 3 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України») з наданням відповідних кредитів та здійсненням інших операцій, зазначених у статті 42 згаданого Закону, оскільки у пов'язаних з цим правовідносинах Національний банк України реалізує надані йому законом повноваження. Якщо ж згадані органи звертаються до господарського суду не у зв'язку з виконанням своїх повноважень, або з вимогами, які не пов'язані з поданням позовів щодо яких їх звільнено від сплати судового збору, або коли їх звільнено від такої сплати лише як позивачів, а вони беруть участь у справі не як позивачі, то вони зобов'язані сплачувати судовий збір у загальному порядку.

Предметом спору в даній справі є стягнення на користь позивача суми страхового відшкодування внаслідок пошкодження належного позивачу транспортного засобу. Отже, дана справа не пов'язана зі здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра», у зв'язку з чим суд покладає сплату судового збору на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (04119, м.Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 27 Т, ідентифікаційний код 19017842) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 02.10.2015

Суддя Ю.М. Смирнова