ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" жовтня 2015 р.Справа № 916/3274/15

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА"

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ДПЛ"

про стягнення 1 968 560,80 грн.

Суддя Цісельський О.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність

від відповідача: не зявився

Відповідно до ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва з 10.09.2015р. до 10 год. 00 хв. 01.10.2015р.

СУТЬ СПОРУ: Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю " ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА", звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" 51 844,94 грн., де 45 000,00 грн. основний борг, 2 307,95 грн. 3% річних, 4 536,99 грн. пені.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10.08.2015р. позовну заяву (вх.№3441/15) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

25.08.2015р. позивач надав до суду заяву про забезпечення позову (вх. № 2-4655/15) в якій просив суд накласти арешт на грошові кошти відповідача, заборонити відповідачеві вчиняти дії, що б призвели до знищення майна, погіршення майна або зменшення його цінності, заборонити іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору та зупинити стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за якими стягнення здійснюється у безспірному порядку. Своє клопотання позивач обґрунтовує значною сумою позову.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Достатнім обґрунтуванням для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (пункт 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" від 26.12.2011 № 16).

Проте, вказана заява позивача про забезпечення позову не містить посилання на обставини які, можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

А відтак, враховуючи наведене, заява позивача (вх. № 2-4655/15 від 258.08.2015р.) про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Представник позивача позов підтримує, просить його задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчать протокол судового засідання від 10.09.2015р., як вбачається із наданого судом відзиву на позов, позовні вимоги в частині основного боргу в сумі 1 319 211,61 грн. проти позову не заперечує, в частині позовної вимоги щодо стягнення 619 532,25 грн інфляційних заперечує, надав при цьому свій розрахунок.

Як зазначено у другому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання..

Згідно з ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

29.07.2014р. між товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ДПЛ" (Покупець) було укладено договір № ОД29/07/14, згідно умов п.1.1. якого, вбачається, що продавець передати у власність, а Покупець прийняти та оплатити трубну продукцію (товар), найменування, асортимент, кількість, ціна, якої вказані у специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до договору, які є невідємною його частиною.

Відповідно до п.2.5. договору сума договору визначається вартістю товару, постачяємого згідно специфікацій, які є невідємною частиною договору.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що товар по договору постачається партіями на умовах "FCA- склад продавця/завод виробника" (Інкотермс -2000) у строки,обумовлені сторонами у додатках до договору.

Відповідно до п.4.1. договору покупець здійснює розрахунок за поставлений по договору товар шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця у наступному порядку: 30% передплаті від вартості погодженої партії товару на протязі 3 х банківських днів з дати підписання відповідного додатку; залишок грошових коштів на протязі 10 календарних днів з дати відвантаження партії товару, але не пізніше ніж 30 (31)-го числа місяця відвантаження. Датою відвантаження партії товару вважається дата виписки продавцем товарної накладної.

За умовами п.7.2. договору у випадку несвоєчасного здійснення розрахунків по договору покупець виплачує продавцю пеню у розмірі 0,5% від вартості несплаченого товару за кожний день прострочки. Пеня нараховується за весь період прострочки.

У відповідності до умов договору, у період з 01.10.2014р. по 19.11.2014р. позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято 16 поставок товару на загальну суму 3 236 725,31 грн., що підтверджується специфікаціями, товаросупроводжувальними документами, рахунками та видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи.

Відповідач частково розрахувався за отриманий товар, а саме як вбачається із виписок про надходження грошових коштів на рахунок позивача, відповідачем за період з 11.08.2014р. по 26.02.2015р. позивачу було перераховано 1 917 513,70 грн.

06.04.2015р. позивачем відповідачу була направлена претензія № 775 в якій позивач зауважив про наявність боргу у сумі 1 319 211,61 грн. та запропонував відповідачу на протязі місяця розрахуватися.

Відповідь на претензію відповідач не надав, борг у встановлений термін не сплатив.

Неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором № ОД29/07/14 в частині оплати вартості отриманого товару і стало підставою для позивача звернутись до господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Сторонами договору поставки можуть бути суб'єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу.

Умови договорів поставки повинні викладатися сторонами відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс".

Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Стаття 712 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

За положеннями ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар,визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Приписами ст.663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Із змісту ст.693 Цивільного кодексу України вбачається, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Як встановлено судом, відповідач не заперечує проти наявності боргу у розмірі 1 319 211,61 грн., ще підтверджується письмовими поясненнями відповідача, актом звірки взаємних розрахунків між сторонами за період з 01.09.2014р. по 01.07.2015р. та наявними матеріалами справи.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з розрахунку основної заборгованості, приведеного позивачем в позовній заяві, проти якого не заперечує відповідач, останнім в порушення вищезазначених приписів чинного законодавства України та договору - зобовязання щодо оплати вартості отриманого від позивача товару на загальну суму 3 236 725,31 грн. виконані лише частково, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 1 319 211,61 грн.

Враховуючи те, що судом було встановлено факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобовязань за умовами договору № ОД29/07/14 від 29.07.2014р. приймаючи до уваги те, що позовні вимоги відповідача про стягнення основної заборгованості в розмірі 1 319 211,61 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, проти яких відповідач не заперечує, суд вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 3 252,86 грн., інфляційних витрат в розмірі 619532,25 грн. та 26 564,08 грн. 3% річних.

Оцінюючи вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне:

Як погоджено сторонами договору, відповідно до п. 7.2. договору у випадку несвоєчасного здійснення розрахунків по договору покупець виплачує продавцю пеню у розмірі 0,5% від вартості несплаченого товару за кожний день прострочки. Пеня нараховується за весь період прострочки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як було вище встановлено судом, за порушення зобов'язань за договором позивач нарахував відповідачу у відповідності до приписів договору пеню в сумі 3 252,08 грн., судом проведено перевірку наданого позивачем розрахунку пені та встановлено, що наданий позивачем розрахунок пені здійснено вірно.

Проте, нормами матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст.551 ЦК України, визначено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Відповідно до ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З урахуванням наведеного, суд з урахуванням обставин справи, тривалості стосунків між позивачем та відповідачем, співвідношення наслідків, що виникли у позивача у звязку із простроченням відповідача та розміром заявленої до стягнення неустойки, дійшов до висновку, що слід зменшити розмір пені до 2000 грн.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних суд зазначає:

У відповідності з п.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, на думку суду, право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належним до сплати за договором про надання послуг.

А тому перевіривши розрахунок позивача, суд дійшов до висновку, що слід стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 26564,08 грн.

Щодо позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, суд дійшов наступних висновків:

Втрати від інфляції є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України. Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Суд зазначає, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат.

Таким чином, інфляційна складова боргу може бути розрахована виключно за період повних календарних місяців прострочи платежів, а не за кожний день окремо, оскільки Держкомстат не визначає індекс інфляції на кожен день місяця чи на частину місяця. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 15.09.2010р. у справі № 11/14-10, від 01.12.2010 року у справі № 3/111-10, від 19.01.2011 року у справі № 4/54-10-1818, від 15.03.2011 року у справі № 32/301.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання та є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" і на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua).

Перевіривши розрахунок інфляційних зроблений позивачем та розрахунок, зроблений відповідачем, суд дійшов висновку, що розрахунок позивача зроблено не вірно, натомість відповідач розрахував інфляційні витрати у повній відповідності до вищенаведених приписів, в силу чого суд дійшов до висновку, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача інфляційні витрати у розмірі 600 146,04 грн.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищезазначені матеріали справи та проаналізовані положення чинного законодавства України, суд, вбачає доведеними та обґрунтованими заявлені позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА", у звязку із чим підлягає стягненню з товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ДПЛ" на користь позивача 1 319 211,61 грн. - основного боргу, 2000 грн. пені, 26 564,08 грн. 3% річних та 600 146,04 грн. інфляційних.

Відповідно до приписів ст.ст.44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 38 981,44 грн.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" - задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "КОРПОРАЦІЯ ДПЛ" (65000, м. Одеса, Польський узвіз, 11, код ЄДРЮОФОП 33080989) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" (49005, м. Дніпропетровськ, вул. Пісаржевського, 1-а, код ЄДРЮФОП 33668606) 1 319 211 (один мільйон триста дев'ятнадцять тисяч двісті одинадцять) грн. 61 коп. - основного боргу, 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп. пені, 26 564,08 грн. 3% річних, 600 146 (шістсот тисяч сто сорок шість) грн. 04 коп. інфляційних та 38 981 (тридцять вісім тисяч дев'ятсот вісімдесят одна) грн. 44 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України..

Наказ видати в порядку ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення складено 06 жовтня 2015 р.

Суддя О.В. Цісельський