РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2015Справа №910/22290/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Авдіївський коксохімічний завод";

до Державної адміністрації залізничного транспорту України

"Укрзалізниця";

про стягнення 127 311,96 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача: Міщенко М. В., представник, довіреність № 11/18/21 від 20.01.2015 р.;

Від відповідача: Щербина В. М., представник, довіреність № 91 від 09.09.2015 р.;

Заболєва Є. В., представник, довіреність № 56 від 10.08.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач у поданій до господарського суду позовній заяві просить стягнути з відповідача 127 311,96 грн. завданих збитків з мотивів, вказаних у позовній заяві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2015 року порушено провадження у справі № 910/22290/15, розгляд справи призначено на 24.09.2015 року.

Представник позивача у судовому засіданні 24.09.2015 року позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, у задоволенні позову просили відмовити посилаючись на пропущення позивачем строків позовної давності.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством "Авдїївський коксохімічний завод" та Відкритим акціонерним товариством "Об'єднана вугільна компанія "Южкузбасвугілля" 11.12.2013 року було укладено контракт № YKU-AKHZ 01-14-ДГЮК7-002825.

На виконання умов вищевказаного контракту 09.02.2014р. ВАТ "Об'єднана вугільна компанія "Южкузбасвугілля" було відправлено вагони з вугіллям кам'яним марки Г виробництва ТОВ "Шахта "Кушеяковська" за залізничною накладною № АС151301.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що в ході транспортування вантажу на переході "УРЖУМКА-ХРЕБЕТ" Південно- Уральської залізниці - філія ВАТ "Російські залізниці" стався схід 9 вагонів з повним прокиданням вантажу, які слідували за відправленням ст. Курегеш Західно-сибірської залізниці - ст. Авдіївка Донецької залізниці.

В результаті сходу вказаних вагонів з перекиданням, відбулося повне прокидання перевезеного вантажу, у зв'язку з чим були складені комерційні акти станції ХРЕБЕТ від 12.02.2014р. НРНР 1, 2, 3 та передані оперативні донесення HP 298/1, 304/1, про те, що вагони дослати не вважається за можливе.

Згідно вищезазначеного контракту, укладеного між ВАТ "ОВК "Южкузбасвугілля" (продавець) та позивачем, продавець здійснював поставку вугільної продукції на адресу позивача на підставах поставки станція Авдіївка згідно правил ИНКОТЕРМС в редакції 2010р., таким чином право власності на відвантажену продукцію і ризики, пов'язані з поставкою продукції, переходять на покупця з моменту здачі продукції першому перевізнику, тобто з моменту складання договору перевезення і здачі вантажу органу транспорту, власником перевезеного вантажу став позивач.

З матеріалів справи вбачається, що платіжним дорученням № від 24.02.2014р. була проведена оплата продукції позивачем на користь ВАТ "ОВК "Южкузбасвугілля" у сумі 376 991,00 дол. США.

Позивач зазначає, що в результаті сходу вагонів №№ 63392583, 66175100, 63824825, 52216595, 67078261, 61918637, 67509208, 68672658 з вугіллям кам'яним позивач зазнав збитків на суму 43 074,50 дол. США.

27 серпня 2014р. позивач звернувся із претензією до Державної адміністрації залізничного транспорту Укрзалізниця щодо перерахування на користь Публічного акціонерного товариства "Авдіївський коксохімічний завод" вартості втраченого вантажу у розмірі 43 074,50 доларів США за курсом НБУ на день здійснення платежу.

Департаментом комерційної роботи Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" 09.12.2014 року на адресу позивача було направлено лист №ЦМ-ЦРЖМ- 19/14 щодо визнання відповідальності по зазначеній вище претензії та з проханням надання реквізитів банку, який знаходиться не в зоні АТО, оскільки реквізити банку, який зазначений в претензійній заяві позивача знаходиться в місті Донецьк, яке не підконтрольне українській владі і який відповідно до Постанови Правління НБУ від 06.08.2014 № 466 "Про призупинення здійснення фінансових операцій" призупинив здійснення усіх видів фінансових операцій.

Відповідач зазначає, що вищезазначений лист №ЦМ-ЦРЖМ-19/14 від 09.12.2014 р. за номером №897 був відправлений поштою на адресу ПАТ "Авдієвський коксохімічний завод" вказану в претензійній заяві (вул. Індустріальна, м. Авдіївка, Донецька обл. 86065), але лист було повернуто поштою.

Починаючи з 27.11.2014 Укрпошта зупинила приймання та доставку поштових відправлень на підставі розпорядження Указу Президента 14.11.2014 № 875/2014 про введення в дію рішення РНБО, також не здійснювалось приймання поштових відправлень в міста ведення бойових дій (м. Авдіївка, населенні пункти Тальманівського та Ясинуватського районів Донецької області) (копія листа у матеріалах справи).

26 березня 2015 р. позивач листом №11/18/45 надав відповідачу інформацію щодо реквізитів відкритих у банку, який розміщений поза межами зони АТО.

З матеріалів справи вбачається, що 13.05.2015р. відповідачем на користь позивача було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 761 640,61 грн.

Позивач зазначає, що станом на 13.05.2015р. офіційний курс 100 доларів США до гривні України за курсом Національного банку України становив 2063,7560 грн., а отже, на думку позивача, відповідач мав перерахувати на користь позивача 888 952,57 грн.

Спір виник внаслідок того, що на думку позивача, відповідачем в порушення положень Угоди про міжнародне вантажне сполучення, вартість втраченого вантажу у сумі, еквівалентній 43 074,50 дол. США, було відшкодовано не в повному обсязі, у зв'язку з чим позивач звернуся до суду про стягнення з відповідача 127 311,96 грн. збитків.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення перевізник зобов'язаний доставити довірений йому відправником вантаж в пункт призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу.

У статті 920 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про залізничний транспорт" залізниці повинні забезпечувати збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях.

Згідно з п. 2 ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псу вання або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 23 Закону "Про залізничний транспорт" передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фа ктично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Частинами 1, 2 ст. 314 Господарського кодексу України встановлено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника.

Відповідно до ст. 105 Статуту залізниць України залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Згідно із ч. 1 ст. 110 Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Згідно з ст. 113 Статуту залізниць України за незбереження прийнятого до перевезення вантажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача чи пошкодження виникли з незалежних від перевізника причин.

Згідно ст. 26 Закону України "Про залізничний транспорт" обставини, які мо жуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Відповідно до ст. 130 Статуту залізниць України право на пред'явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред'явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Статтею 129 Статуту залізниць України передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць; для засвідчення маси і кількості вантажу з даними, за значеними у транспортних документах, складається комерційний акт.

Виходячи з вищевикладеного суд встановив, що факт перекидання вагонів підтверджений матеріалами справи, зокрема, комерційним актом; втрата вантажу виникла під час його перевезення, а залізниця не довела відсутність своєї вини у виникненні нестачі.

За положенням параграфу 1 статті 30 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення право пред'явлення позову, який ґрунтується на договорі перевезення, належить тій особі, яка має право заявити претензію залізниці. Позов може бути пред'явлений тільки після заявлення претензії у відповідності до вимог статті 29 цієї Угоди.

Згідно із положеннями §1 ст. 29 Угоди, право пред'явлення претензій, заснованих на договорі перевезення, належить відправнику або отримувачу. При цьому, одержувач має пред'являти претензії до дороги призначення.

У статті 3 цієї Угоди під словами "залізниця" маються на увазі всі залізниці однієї країни. Окрім того, додаток № 19 до Угоди встановлює перелік назв та адрес органів залізниць, компетентних для розгляду претензій - таким єдиним органом в Україні є Головне комерційне управління "Укрзалізниці", тому претензію та позов необхідно заявляти до "Укрзалізниці".

Матеріали справи свідчать, що позивач звертався до відповідача з претензією від 27.08.2014, в якій просив компенсувати збитки в розмірі 43 074,50 доларів США за курсом НБУ на день платежу.

Відповідач у відповідь листом № ЦРЖМ-19/4 від 09.12.2014 визнав претензію обґрунтованою та такою, що підлягає оплаті. Матеріали справи свідчать, що даний лист був надісланий 15.12.2014 р. відповідачу на адресу ПАТ "Авдієвський коксохімічний завод" вказану в претензійній заяві (вул. Індустріальна, м. Авдіївка, Донецька обл. 86065), однак лист було повернуто поштою у зв'язку зупиненням приймання та доставки з 27.11.2014 поштових відправлень на підставі розпорядження Указу Президента 14.11.2014 № 875/2014 про введення в дію рішення РНБО.

Позивач в позовній заяві підтверджує сплату відповідачем коштів в сумі 761 640,61 грн.

Загальні та скорочені строки позовної давності встановлені у статтях 257 та 258 Цивільного кодексу України.

Однак, частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України, норми якого у регулюванні майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними щодо норм Цивільного кодексу України. Це стосується і положень про позовну давність.

Частина 5 статті 315 Господарського кодексу України та пункт 136 Статуту залізниць України, встановлюють шестимісячний строк для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення.

Виходячи з принципу рівності суб'єктів господарювання, з урахуванням частини другої статті 9 Цивільного кодексу України та пункту 136 Статуту залізниць України позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог пункту 134 цього Статуту - з дня встановлення обставин, що спричинили заявлення позову (складання комерційного акту, акту загальної форми, списання коштів з особового рахунку тощо).

Стаття 315 Господарського кодексу України та пункти 136 і 137 Статуту залізниць встановлюють скорочений шестимісячний строк позовної давності лише відносно позову вантажовідправника (вантажоодержувача) до залізниці і залізниць до відправників або одержувачів, і не можуть застосовуватись до спорів вантажоодержувача та вантажовідправника між собою, навіть якщо цей спір випливає з нестачі чи пошкодження вантажу, який перевозився залізницею.

Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) у статті 31 встановлює дев'ятимісячний строк для звернення з претензією та з позовами, який переривається на час розгляду компетентним органом перевізника заявленої йому претензії, але не більше ніж на 180 днів.

Згідно ст. 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення перебіг строків давності призупиняється з дня пред'явлення претензії та продовжується з дня коли залізниця повідомила заявника про результат розгляду претензії; днем відмови вважається дата зазначена на поштовому штемпелі пункту відправлення або день, в який заявник своєю розпискою підтвердив отримання про відмову.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві в результаті сходу вказаних вагонів з перекиданням, відбулося повне прокидання перевезеного вантажу. Вантаж змішався зі щебенем, землею і снігом, про що були складені комерційні акти станції ХРЕБЕТ від 12.02.2014р., а отже з 13.02.2014 р. починає обчислюватись перебіг строку для звернення з позовом, який за розрахунками суду закінчився 13.05.2015 р.

Обчислення здійснено з урахуванням наступного: з моменту складання комерційного акту до пред'явлення претензії пройшло 6 місяців, потім на 6 місяців перебіг строку було призупинено (граничний термін розгляду претензії) після цього + 3 місяці (залишок дев'ятимісячного строку для звернення).

Таким чином, звернувшись за захистом своїх прав до суду з позовом 27.08.2015 позивач пропустив встановлений строк.

Статтею 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення визначено, що претензії та вимоги за якими сплив строк давності не можуть бути пред'явлені також у вигляді позовів.

На відміну від права суду визнати поважною причину пропуску строку позовної давності та поновити строк, яке передбачено у частині 5 статті 267 Цивільного кодексу України, стаття 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення не надає такого права суду навіть за наявності поважних причин.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем вимог по сплаті збитків станом на день звернення до суду з позовом пропущено, в зв'язку з чим в позові Публічного акціонерного товариства "Авдіївський коксохімічний завод" слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної

скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги

рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи

апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 29.09.2015 р.