РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2015Справа №910/1239/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед»

до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна»

про стягнення 21 410,03 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Петренко Р.О. (представник за довіреністю №3 від 02.01.2015р.).

Обставини справи:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (надалі також - відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 21 410,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ «СК «Нова», виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що ПАТ «СК «Нова» виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити виплату страхового відшкодування. Право вимоги від ПАТ «СК «Нова» до позивача перейшло згідно Договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 02.01.2014р.

Відповідач надав письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, він проти позову заперечує, посилаючись на те, що відповідачем проведено виплату страхового відшкодування позивачу на суму в розмірі 16 689,89 грн. Зазначена сума вбачається із висновку експертизи, наданої відповідачем до матеріалів справи. Таким чином, що випливає із відзиву відповідача, він виконав обов'язок покладений на нього нормами закону та полісу АІ/0750470, у зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, присвоєно справі №910/1239/15-г, розгляд призначено на 17.02.2015р. Крім того, направлено запит до Моторного (транспортного) страхового бюро України про надання інформації щодо полісу АІ/0750470.

17.02.2015р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого проти задоволення позову заперечує, посилаючись, зокрема на те, що ним виплачено суму страхового відшкодування в розмірі 16 689,89 грн., відповідно до висновку аварійного комісару №131491 про результати автотоварознавчого дослідження від 20.11.2014р., що підтверджується наданою до матеріалів справи копією платіжного доручення №554 від 06.02.2015р.

В судовому засіданні 17.02.2015р. оголошено перерву до 24.02.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2015р. у зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача та витребуванням додаткових доказів по справі, розгляд справи відкладено до 17.03.2015р.

У судовому засіданні 17.03.2015р. суд, з'ясовуючи обставини справи, зважаючи на заперечення представника відповідача щодо розміру матеріального збитку, завданого застрахованому автомобілю, дійшов висновку про необхідність призначити у справі судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставити питання щодо визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіля "Субару", реєстраційний номер НОМЕР_1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2015р. провадження у справі №910/1239/15-г на час проведення судової автотоварознавчої експертизи зупинено.

15.05.2015р. до Господарського суду міста Києва надійшов супровідний лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №6817/6818/15-54 від 07.05.2015р. щодо направлення клопотання судового експерта Дмитрієва О.М., який виконує судову експертизу по справі №910/1239/15-г про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової експертизи та виконання оплати вартості проведення судової експертизи у справі №910/1239/15-г.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2015р. провадження у справі №910/1239/15-г поновлено та призначено до розгляду на 26.05.2015р. В судове засідання 26.05.2015р. від сторін представники не з'явились. Суддею було ухвалено провадження в справі зупинити, матеріали справи направити до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової експертизи та повторно зобов'язано відповідача здійснити оплату вартості судової експертизи.

Супровідним листом №06-17/162/15 від 22.06.2015р. матеріали справи №910/1239/15-г було надіслано до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Судовими експертами Дмитрієвим О.М. та Юхименко А.В. до суду було надіслано Повідомлення про неможливість надання висновку №6817/6818/15-54 від 29.07.2015р. з огляду на відсутність у експертів кольорових фотографій пошкодженого об'єкту.

Ухвалою від 14.09.2015р. провадження в справі було поновлено та призначено судове засідання на 22.09.2015р.

В судове засідання 22.09.2015р. представник від позивача не з'явився, заяв та клопотань до суду не надіслав.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 22 вересня 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» (страховик за Договором страхування) та ОСОБА_4 (надалі також - страхувальник) 27.11.2013р. було укладено Договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних із експлуатацією наземних транспортних засобів №3597 (далі - Договір страхування), згідно з умовами якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі також - застрахований автомобіль).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

02.09.2014р. на бульварі Лесі Українки в м. Києві, ОСОБА_6, керуючи автомобілем «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2, не дотрималась безпечного бокового інтервалу, чим порушила п. 13.1. ПДР України та допустила зіткнення з застрахованим автомобілем, під керуванням ОСОБА_4, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

ОСОБА_4 керувала автомобілем «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та посвідчення водія НОМЕР_4.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 30.09.2014р. ОСОБА_6, за здійснення вказаного ДТП, було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку №С14-510 від 23.09.2014р., складеного оцінювачем колісних транспортних засобів Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» ОСОБА_8, ремонт автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 21 411,55 грн.

Згідно з рахунком-фактурою №СЧ-0000287 від 10.09.2014р., складеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9, вартість ремонту автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 21 920,03 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту (Остаточний) №1046 від 03.10.2014р. і розрахунку до нього, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 21 920,03 грн., з урахування суми витрат зазначеної в рахунку-фактурі №СЧ-0000287 від 10.09.2014р.

Враховуючи зазначене, ПАТ «СК «Нова» на виконання умов Договору страхування виплатило страхове відшкодування в сумі 21 920,03 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №20225 від 03.10.2014р.

Згідно з п. 3.1. Договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 02.01.2014р., укладеним між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Нова» (продавець) та позивачем (покупець), продавець продав (переуступив) покупцю права на регресні вимоги, який включає в себе регресні справи (перелік яких міститься у Додатку 1 до цього Договору), а покупець приймає такі регресні вимоги та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду.

Додатковою угодою до Додатку №1 до Договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 02.01.2014р. позивач та ПАТ «СК «Нова» встановили, що право регресної вимоги до позивача переходить по Договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних із експлуатацією наземних транспортних засобів №3597 від 27.11.2013р. за страховим випадком, що мав місце 02.09.2014р. з автомобілем «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1.

У зв'язку з невиплатою відповідачем суми страхового відшкодування позивачу, останній звернувся до суду за захистом своїх прав.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. ст. 512 - 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, враховуючи викладене, а також умови Договору купівлі-продажу боргових зобов'язань від 02.01.2014р., до позивача перейшло в межах суми 21 920,03 грн. (сума виплаченого ПАТ «СК «Нова» страхового відшкодування) право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_6 встановлена у судовому порядку, а відповідальність особи, яка керує транспортним засобом «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2 застрахована відповідачем на підставі Полісу №АІ/0750470.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що звітом, який надано ним до матеріалів справи, встановлюється сума матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1, в розмірі меншому, ніж заявлено позивачем до стягнення в даній справі.

Відповідно до наданого позивачем Звіту про визначення вартості матеріального збитку №С14-510 від 23.09.2014р., складеного оцінювачем колісних транспортних засобів Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» ОСОБА_8, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 21 411,55 грн.

Натомість, у відповідності до наданого відповідачем Висновку про результати автотоварознавчого дослідження №131491 від 20.11.2014р., складеного старшим спеціалістом технічного відділу ОСОБА_12, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 16 689,89 грн.

Задля встановлення достовірності зазначених сторонами сум матеріального збитку, в справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інститут судових експертиз.

Однак, судовими експертами Дмитрієвим О.М. та Юхименко А.В. до суду було надіслано Повідомлення про неможливість надання висновку №6817/6818/15-54 від 29.07.2015р. з огляду на відсутність у експертів кольорових фотографій пошкодженого об'єкту.

Відповідно до ч. 5 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим. (ст. 43 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи, що сума в розмірі 21 411,55 грн., встановлена Звітом про визначення вартості матеріального збитку №С14-510 від 23.09.2014р. не визнається відповідачем, тобто не погоджена обома сторонами, а сума в розмірі 16 689,89 грн., встановлена Висновком про результати автотоварознавчого дослідження №131491 від 20.11.2014р., не заперечується позивачем, тобто погоджена обома сторонами, то судом береться за основу Висновок про результати автотоварознавчого дослідження №131491 від 20.11.2014р.

Згідно з рахунком-фактурою №СЧ-0000287 від 10.09.2014р., складеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9, вартість ремонту автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 21 920,03 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту (Остаточний) №1046 від 03.10.2014р. і розрахунку до нього, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 21 920,03 грн., з урахування суми витрат зазначеної в рахунку-фактурі №СЧ-0000287 від 10.09.2014р.

Таким чином, враховуючи пункт 22.1. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до позивача перейшло право вимоги до відповідача саме на суму в розмірі 16 689,89 грн., згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яке обмежується оціненим розміром завданого збитку, встановленого звітом.

Отже, згідно наведеного, обґрунтованою сумою страхового відшкодування, яка підлягає до стягнення з відповідача, є саме 16 689,89 грн.

Як встановлено судом, відповідачем, під час перебування справи в провадженні (як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надіслано дану позовну заяву до суду 21.01.2015р., про що свідчить відмітка поштового відділення на цінному листі (конверті)) було сплачено суму страхового відшкодування в розмірі 16 689,89 грн. (сплата проведена 06.02.2015р., що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку відповідача).

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Отже, з урахуванням того, що відповідачем сплачено на рахунок позивача суму страхового відшкодування, в розмірі 16 689,89 грн. вже після звернення позивача до суду, то провадження в справі, в цій частині, підлягає припиненню, а в іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що провадження в справі №910/1239/15-г в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості в розмірі 16 689,89 грн. підлягає припиненню, а в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір позивача у розмірі 1 424,21 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України та з огляду на проведення відповідачем розрахунків по основному зобов'язанню вже після звернення позивача до суду з даним позовом, пропорційно сумі задоволених позовних вимог, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження в справі №910/1239/15-г в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» суми страхового відшкодування в розмірі 16 689,89 грн. припинити.

2. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (, адреса: 01054, м. Київ, вул. Воровського, 33) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Проперті Протектед» (, адреса: 02660, м. Київ, вул. М. Раскової, 11, офіс 2) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 424,21 грн. (одна тисяча чотириста двадцять чотири гривни 21 копійка).

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.09.2015р.

Суддя С.М. Морозов