КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2015 р. Справа№ 910/10198/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Гарник Л.Л.

Остапенка О.М.

за участю секретаря Халько В.А.,

та представників:

від позивача - Лесик М.А. - дов. №15-06/2015 від 15.06.2015р.,

від відповідача - Бородкін Д.І. - дов. №02-01/23.04.15 від 23.04.2015р.,

від третьої особи - Тищенко А.В. - дов. №9.1-22/664 від 02.06.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства (далі - ДП) «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України

на рішення господарського суду м. Києва

від 22.06.2015р.

у справі №910/10198/15 (суддя Марченко О.В.)

за позовом ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України

до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ)

«3-Т»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Міністерство юстиції України

про визнання авторського (ліцензійного)договору про надання виключного права на використання комп'ютерної програми від 26.12.2012 №А-6/26.12.12 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 22.06.2015р. у справі №910/10198/15 відмовлено ДП «ІЦ» Міністерства юстиції України у задоволенні позову.

Не погоджуючись з винесеним рішенням, ДП "ІЦ" Міністерства юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «3-Т» просить у задоволенні апеляційної скарги ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 02.09.2015р.

Колегією суддів у судовому засіданні 02.09.2015р. оголошувалась перерва до 05.10.2015р. на підставі ст. 77 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача і третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

26.12.2012 р. між ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (далі - ДП "Інформаційний центр" МЮУ; Підприємство) і ТОВ " 3-Т" було укладено Авторський (ліцензійний) договір про надання виключного права на використання комп'ютерної програми від 26.12.2012р. № А-6/26.12.12 (далі - Договір) за умовами якого:

- сторона-2 надає, а сторона-1 отримує право на використання програми (ліцензію) в порядку та на умовах, визначених у Договорі, та виплачує стороні-2 в порядку та на умовах Договору роялті (пункт 2.1 Договору);

- програма повинна використовуватися стороною-1 виключно у такі способи: забезпечення внесення даних (накопичення) до бази даних спадкового реєстру, обробки інформації в цій базі даних та формування відомостей з неї (пункт 3.1 Договору);

- за Договором стороні-1 надаються, зокрема, такі права:

виключне право на використання програми виключно у сфері її використання, визначеній розділом 3 Договору, без права внесення змін (модифікацій) до програми, без права декомпілювати (за виключенням випадків, передбачених чинним законодавством України), або дизасемблювати програму (підпункт 3.3.1 пункту 3.3 Договору);

право надавати доступ до програми третім особам виключно у сфері її використання, визначеній розділом 3 Договору, в обсязі, що не перевищує обсягу прав, передбачених підпунктом 3.3.1 пункту 3.3 Договору, без права внесення змін (модифікацій) до програми, без права декомпілювати (за виключенням випадків, передбачених чинним законодавством України), або дизасемблювати програму. Визначені у пункті 3.3 Договору права, що надаються стороні-1, поширюються і діють, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі права на використання програми та до кінця строку дії Договору (підпункт 3.3.2 пункту 3.3 Договору);

- визначені у пункті 3.3 Договору права, що надаються стороні-1, поширюються і діють на всій території України та не поширюються і не діють за межами території України (пункт 3.4 Договору);

- право на використання програми поза сферою використання програми, визначеною Договором, залишається за стороною-2, яке така особа здійснює вільно та на власний розсуд, в тому числі має право надавати третім особам права на використання Програми в іншій сфері використання, за умови, що така інша сфера використання не співпадає зі сферою використання Програми, визначеною Договором (пункт 3.5 Договору);

- строк дії Договору становить п'ять років (з 01.01.2013 до 31.12.2017) (пункт 13.1 Договору);

- правовідносини, що виникають з Договору або пов'язані з ним, у тому числі пов'язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням Договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушенням Договору, регулюються цим Договором та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості (пункт 15.1 Договору).

Відповідно до частини першої статті 1109 ЦК Україні за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Органи Державної фінансової інспекції України здійснюють незалежний державний фінансовий контроль від імені виконавчої гілки влади.

До складу органів Державної фінансової інспекції України входять Держфінінспекція України та її територіальні органи - державні фінансові інспекції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах державні фінансові інспекції, головні державні фінансові інспектори в районах та містах.

До повноважень Державної фінансової інспекції України, зокрема, належить:

- здійснювати державний фінансовий контроль шляхом проведення:

інспектування у формі планових та позапланових ревізій певного комплексу чи окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємств, установ та організацій, визначених у підпункті 1 пункту 4 цього Положення;

державного фінансового аудиту;

перевірки державних закупівель;

- порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Державною фінансовою інспекцією України було складено акт від 05.11.2013р. № 08-21/21 позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства "Інформаційний центр" за період з 01.01.2012р. до 30.06.2013р. (далі - Акт), в якому зазначено, зокрема, таке:

- станом на 30.06.2013р. Підприємство на підставі Договору, не маючи власних комп'ютерних програм ведення Єдиних та Державних реєстрів, використовує програмне забезпечення з ведення реєстрів на визначений період, за що сплачується авторська винагорода (роялті), зокрема, ТОВ "З-Т";

- матеріальне право власності на програмне забезпечення, що є складовою автоматизованих систем Єдиних та Державних реєстрів, без якого ці реєстри не функціонують, не належить Підприємству або Міністерству юстиції України, що суперечить пункту 4 Загальних вимог до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2009р. № 869;

- Підприємством у фінансових планах на 2012 рік та І півріччя 2013 року в складі розділу 014 "Адміністративні витрати" - 014/5 "Інші адміністративні витрати" - 014/5/6 "витрати на операційну оренду та роялті" заплановані витрати в сумі 8 710 грн. та 2 100 грн. відповідно;

- згідно зі звітами про виконання фінансових планів за 2012 рік та І півріччя 2013 року вказаний показник становить - 8 566, 80 грн. та 1 904, 70 грн. відповідно;

- ревізією встановлено, що фактично сплачено авторської винагороди вказаним комерційним структурам у 2012 році в сумі 105 463, 2 грн. та у І півріччі 2013 року - 27 335, 50 грн., що перевищує затверджені фінансовим планом витрати на операційну оренду та роялті на 96 896, 40 грн. у 2012 році та на 25 430, 80 грн. у І півріччі 2013 року;

- проведеним аналізом показників фінансових планів встановлено, що вказані витрати були заплановані в розділі фінансового плану 013/7/3 "експлуатаційні витрати" на 2012 рік та І півріччя 2013 року в сумі 97 415 грн. та 25 830 грн. відповідно з приміткою "Комплекс робіт по забезпеченню безперебійної роботи серверу та каналів доступу до реєстрів, цілодобову підтримку у робочому стані технічних засобів";

- згідно пункту 2 Наказу № 173 фінансовий план підприємства складається за формою на кожен наступний рік з поквартальною розбивкою і відображає очікувані фінансові результати в запланованому році.

У результаті перевірки (ревізії) Державна фінансова інспекція України дійшла висновку, що Держінформ'юстом перед затвердженням Міністерством юстиції України показників у фінансових планах на 2012 рік та І півріччя 2013 року позивачем скрито джерело авторської винагороди (роялті), що сплачувалась, комерційним структурам ТОВ "З-Т" та товариству з обмеженою відповідальністю "Арт-мастер" на загальну суму 132 798, 70 грн.: у 2012 році - 105 463, 20 грн. та у І півріччі 2013 року - 27 335, 50 грн., оскільки встановлено, що вказані витрати були заплановані в розділі фінансового плану 013/7/3 "експлуатаційні витрати" з приміткою "Комплекс робіт по забезпеченню безперебійної роботи серверу та каналів доступу до реєстрів, цілодобову підтримку у робочому стані технічних засобів", чим недотримано вимог пункту 2 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 21.06.2005р. № 173.

Крім того, у Акті було зазначено, що укладання незаконних, на думку Державної фінансової інспекції України, договорів призвело до того, що матеріальне право власності на програмне забезпечення, що є складовою автоматизованих систем Єдиних та Державних реєстрів, без якого ці реєстри не функціонують, не належить Підприємству або Міністерству юстиції України, що суперечить Загальним вимогам до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2009р. № 869.

Місцевим судом правильно встановлено, що основною метою діяльності ДП "Інформаційний центр" МЮУ є технічне, технологічне забезпечення створення та супроводження автоматизованих систем єдиних та держаних реєстрів, що створюються відповідно до законодавства України, забезпечення збереження та захисту даних, що містяться в автоматизованих системах єдиних та державних реєстрів.

Згідно з пунктом 3 Порядку Адміністратором Спадкового реєстру є державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, що забезпечує технічне та технологічне створення, супроводження програмного забезпечення Спадкового реєстру, надання доступу до зазначеного реєстру, забезпечує збереження та захист даних, що містяться у ньому.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з пунктом 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 (далі - Постанова) на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

У пункті 2.1 Постанови зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до підпункту 2.5.1 пункту 2.5 Постанови слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач повинен був довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Відповідно до частин першої та другої статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Частинами першою - четвертою статті 91 ЦК України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду.

Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Отже Підприємство є юридичною особою, наділеною чинним законодавством України цивільною право- та дієздатністю.

Фінансовий план державного підприємства відображає обсяги надходжень і спрямування коштів у планованому році з метою забезпечення потреб діяльності та розвитку підприємства, виконання його зобов'язань, включаючи зобов'язання щодо сплати податків та обов'язкових платежів.

По своїй природі фінансовий план є документом, що стосується планування фінансової діяльності підприємства та жодним чином не обмежує цивільну дієздатність.

Чинне законодавство України не обмежує право юридичної особи на укладення правочинів відповідно до її фінансових показників, які внесені до відповідного фінансового плану.

Разом з тим, відповідальність за укладення правочину з перевищенням фінансових можливостей підприємства покладається на його орган управління (в нашому випадку генеральний директор), який як ніхто має бути обізнаний із фінансовим планом, що ним же і підписується.

Тому місцевий суд законно і обґрунтовано визнав необґрунтованими доводи Підприємства на відсутність у нього необхідного обсягу дієздатності для укладення оспорюваного правочину.

Зі змісту Порядку та Наказу вбачається, що їх норми встановлюють правила ведення Реєстру, а не порядок укладення позивачем правочинів та не обмежують і не можуть обмежувати право- та дієздатність Підприємства на укладення цивільно-правових угод.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем документально не було підтверджено те, що внаслідок укладення Договору відповідачем було набуто право власності саме на Реєстр.

Зі змісту правочину вбачається, що сторонами було узгоджено право використання Підприємством комп'ютерної програми.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" комп'ютерна програма - це набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату (це поняття охоплює як операційну систему, так і прикладну програму, виражені у вихідному або об'єктному кодах)

Спадковим реєстром є електронна база даних, яка містить відомості про посвідчені (складені та/або прийняті на зберігання) заповіти і спадкові договори, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину (пункт 1 Порядку).

Відповідальність за порушення норм чинного законодавства України з невиконання вимог Порядку та Реєстру покладається на позивача, оскільки саме він має створювати та вести Реєстр і та обставина, що Підприємством було укладено спірний правочин (а не самостійно розроблялось програмне забезпечення) не тягне за собою визнання недійсним Договору, укладеного з Товариством, яке добросовісно виконувало умови спірного правочину.

Тому місцевий суд законно і обґрунтовано відмовив ДП «ІЦ» Міністерства юстиції України у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний суд не може послатись на висновок експертів №2572/15-53/2573/15-35 від 18.06.2015р., який було зроблено в аналогічній справі, оскільки апеляційному суду скаржник надав не належно завірену копію названого висновку, яка зроблена з копії, а клопотань про проведення аналогічної експертизи в даній справі учасниками процесу заявлено не було.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ДП «ІЦ» Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення господарського суду м. Києва від 22.06.2015р. у справі №910/10198/15 - без змін.

Справу №910/10198/15 повернути до господарського суду м.Києва.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді Л.Л. Гарник

О.М. Остапенко