РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2015Справа №910/18574/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Напої Плюс"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь"

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Рябова О.О. - представник, довіреність б/н від 15.07.2015;

Аксаітова М.Ю. - представник, довіреність б/н від 01.06.2015;

Від відповідача: Слічна С.І. - представник, довіреність №306 від 10.07.2015;

В судовому засіданні на підставі частини 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Напої Плюс" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" про зобов'язання виконати платіжні доручення по рахунку № 5001 на загальну суму 5291500,00 грн., а саме: платіжне доручення № 36 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., №37 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., №38 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., №39 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., №40 від16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., №41 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., №42 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., №43 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., №44 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., №45 від 16.03.2015 на суму 657000,00 грн., №46 від 17.03.2015 на суму 134500,00 грн., а також стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі 73080,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на порушення відповідачем умов договору банківського рахунку №003 В-21 від 16.09.2014 в частині належного виконання вищезазначених платіжних доручень клієнта.

Ухвалою від 22.07.2015 судом порушено провадження у справі № 910/18574/15, позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи на 11.08.2015.

У судовому засіданні з 11.08.15 р. по 10.09.15 р. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва.

У судові засідання 11.08.2015 та 10.09.2015 з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 11.08.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником позивача подано:

- клопотання (без вихідних реквізитів) про долучення до матеріалів справи додаткових документів. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

- пояснення б/н від 11.08.15 р. по справі в доповнення до поданої позовної заяви. Пояснення разом з доданими документами долучено судом до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 11.08.15 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником відповідача подано відзив № 6991/16 від 03.08.2015 на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, оскільки, на думку відповідача, у зв'язку із введенням у ПАТ «Банк «Київська Русь» тимчасової адміністрації відсутні підстави для задоволення вимог позивача відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відзив долучено судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 10.09.2015 через відділ діловодства господарського суду м. Києва представником позивача подані додаткові обґрунтування № 131 від 31.08.2015 до позовної заяви, в яких позивач наводить висновки, викладені в постановах ВГСУ, прийнятих за результати розгляду аналогічних спорів. Додаткові обґрунтування разом з доданими до них документами долучено судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 10.09.15 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судових засіданнях 11.08.15 р. та 10.09.15 р. уповноважені представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

В судових засіданнях 11.08.15 р. та 10.09.15 р. уповноважений представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

16 вересня 2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Напої плюс" (клієнт за договором, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" (банк за договором, відповідач у справі) було укладено Договір банківського рахунку № 003 (далі - Договір), відповідно до якого банк відкриває клієнту поточний рахунок (рахунки) у національній та іноземних валютах, в банківських металах та інші рахунки зі спеціальним режимом використання та здійснює його (їх) розрахунково - касове обслуговування відповідно до чинного законодавства України, нормативно - правових актів Національного банку України та умов цього Договору, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банка в розмірі, встановленому цим Договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування і видачі відповідних сум з рахунку та здійснювати інші операції за рахунком у порядку та в на умовах передбачених цим договором та чинним законодавством України.

Розділами 2 - 7 Договору сторонами визначено права та зобов'язання сторін, їх віддалене управління рахунком, відповідальність сторін, форс-мажор, порядок розгляду спірних питань, порядок змін і розірвання договору тощо.

Відповідно до п. 8.1. Договору договір набирає чинності з дати його підписання і укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна з сторін письмово не попередить іншу сторону про своє бажання розірвати договір, його дія подовжується на тих же самих умовах на кожен наступний календарний день.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю юридичною природою є договором банківського рахунку, який підпадає під правове регулювання норм глави 72 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Статтею 1068 Цивільного кодексу України визначено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 51 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом (ст.1071 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Відповідно до п. 7.1.2. ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно п. 8.1. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня.

За приписами ст.22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту. Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Клієнт банку має право самостійно обирати види розрахункового документа (крім платіжної вимоги), які визначені цим Законом, для ініціювання переказ.

Відповідно до п.1.9 Постанови № 22 від 21.01.2004 р. Правління Національного банку України "Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків банки приймають до виконання виключно в межах залишку коштів на цих рахунках або якщо договором між банком та платником передбачено їх приймання та виконання в разі відсутності/недостатності коштів на цих рахунках.

За умовами п. 2.3.4. Договору клієнт має право надавати до банку розрахункові документи, платіжні доручення, заяви про купівлю-продаж та обмін безготівкової іноземної валюти або банківських металів як на паперових носіях, так і в електронному вигляді, використовуючи надані банківські програмно-технічні комплекс "Клієнт-Банк", зазначений у цьому договорі, а також отримувати за їх допомогою інформацію про стан рахунку (рахунків) у порядку та на умовах, визначених у додатку 2 та додатку 3 до цього договору, які є його невід'ємною частиною.

Як визначено сторонами в п.п.2.1.3, 2.1.4 Договору банк зобов'язався здійснювати операції, які передбачені для рахунків даного виду згідно з чинним законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України, внутрішніми документами банку та цим Договором; надавати клієнту послуги з розрахунково-касового обслуговування згідно тарифів банку (додаток № 1).

У відповідності до п.2.1.5 Договору банк зобов'язаний виконувати платіжні доручення та інші розрахункові документи клієнта у строки, зокрема, якщо розрахунковий документ надійшов до банку протягом операційного часу - у день його надходження; якщо розрахунковий документ надійшов у післяопераційний час - не пізніше наступного робочого дня або за бажанням клієнта та а технічної можливості банку - у день надходження розрахункового документу з оплатою цієї послуги згідно з тарифами, що вказані в Додатку № 1 до даного Договору.

Тривалість операційного та післяопераційного часу встановлюється згідно з режимом роботи банку.

Відповідно п.2.1.6 Договору банк зобов'язався виконувати розрахункові документи відповідно до чинного законодавства в межах залишку грошових коштів на початок операційного дня на рахунку клієнта (у тому числі з урахуванням надходжень сум на його рахунок протягом операційного дня).

Окрім того, банк зобов'язаний списувати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розрахункових документів, на підставі рішення суду, інших договорів, укладених між банком та клієнтом, а також у випадках, передбачених цим Договором та (або) чинним законодавством України (п.2.1.8 Договору).

Судом за матеріалами справи встановлено та підтверджено представниками сторін в судових засіданнях, що відповідно до умов Договору у системі "Клієнт-Банк" Товариством з обмеженою відповідальністю "Напої Плюс" по рахунку № 5001, відкритому банком позивачеві на виконання умов Договору, було направлено на виконання ПАТ "Банк "Київська Русь " платіжні доручення, а саме: № 36 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., № 37 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., № 38 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., № 39 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., № 40 від16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., № 41 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., № 42 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., № 43 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., № 44 від 16.03.2015 на суму 500 000,00 грн., № 45 від 16.03.2015 на суму 657000,00 грн. та № 46 від 17.03.2015 на суму 134500,00 грн., відповідно до яких підлягали перерахуванню з вказаного рахунку позивача на рахунок № 9590 Державного казначейства України (ел. адм. подат.), МФО 899998 із зазначенням призначення платежу «*; 1001; ПДВ за лютий 2015 р. ТОВ «Напої Плюс»; 036843876» грошові кошти в загальному розмірі 5 291 500,00 грн., що підтверджується відповідними роздруківками з системи «Клієнт-Банк».

Як вбачається з наведених платіжних доручень розрахункові документи було прийнято Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" до виконання.

Заперечень щодо факту направлення позивачем Публічному акціонерному товариству "Банк "Київська Русь" вищезазначених платіжних доручень та отримання їх останнім суду не надано.

Отже, факт надання позивачем платіжних документів відповідачу для здійснення за ними розрахункових операцій належним чином підтверджено матеріалами справи.

Згідно ч.1 ст. 1072 Цивільного кодексу України банк виконує розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом.

Судом встановлено з матеріалів справи та відповідачем не надано заперечень, що станом на момент звернення до банку із вищезазначеними платіжними дорученнями на рахунку ТОВ "Напої Плюс" було достатньо грошових коштів для їх перерахування визначеному клієнтом отримувачу, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками банку за 16.03.15 р. та 17.03.15 р..

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні") .

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні свої зобов'язання щодо перерахування грошових коштів згідно наданих платіжних доручень в загальній сумі 5 291 500,00 грн. у встановлений строк, всупереч умовам Договору банківського рахунку № 003 від 16.09.2014 відповідач не виконав, в результаті чого у ПАТ "Банк "Київська Русь" утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі за наведеним Договором, з вимогою щодо зобов'язання відповідача вчинити дії з виконання розрахунково-касових операцій позивач звернувся до суду.

В свою чергу, позивач звернувся до банку із заявою від 20.03.15 р., у відповідь на яку відповідач листом № 2019/20 від 30.03.15 р., копія якого наявна в матеріалах справи, повідомив ТОВ «Напої Плюс» про неможливість здійснення виконання вказаних платіжних доручень згідно п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та з огляду на запровадження в ПАТ «Банк «Київська Русь» тимчасової адміністрації.

Згідно зі ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання вказаного Договору банківського рахунку № 003 від 16.09.2014 або його окремих положень сторонами суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та під час виконання з боку сторін відсутні.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Як свідчать матеріали справи, на підставі Постанови № 190 від 19.03.2015 правління Національного банку України "Про віднесення Публічного акціонерного товариства Банк "Київська Русь" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19.03.1205 прийнято рішення № 61 про запровадження з 20.03.2015 по 19.06.15 р. включно тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Київська Русь" - провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Волкова О.Ю..

Рішенням № 116 від 15.06.15 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» продовжене по 19.07.15 р. включно.

Окрім того, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 16.07.15 . № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь»» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 138 від 17.07.15 р. про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» з 17.07.15 р. та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку Волкова О.Ю. строком на 1 рік з 17.07.15 р. по 16.07.16 р. включно.

Зазначена інформація також відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua) та Національного банку України (http://www.bank.gov.ua).

За таких обставин, станом на момент вирішення спору по суті в банку відповідача було розпочато процедуру ліквідації.

Суд зазначає, що спеціальним законом, яким регулюється діяльність банківських установ в Україні є Закон України "Про банки і банківську діяльність".

Також спеціальним Законом України, що визначає процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків є Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким врегульована процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Пунктом 16 ст.2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

Тому у спорах, пов'язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовані, зокрема, наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, у відповідності до ч.1 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно п.1 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, в тому числі, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

При цьому, згідно з п.1 ч.6 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Відповідно до ч. 1 та п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право, зокрема, продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій та відмовлятися від виконання або розривати в порядку, встановленому законодавством України, будь-які договори (правочини) за участю банку, які є збитковими чи непотрібними для банку або виконання яких має негативний вплив на фінансовий стан банку.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" клієнт банку - це будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку; кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Частиною 1 статті 210 Господарського кодексу України визначено, що кредиторами неплатоспроможних боржників є юридичні або фізичні особи, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 510 цього Кодексу сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ч. 1 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк (Боржник), зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта (Кредитора) про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Отже, враховуючи вище наведені положення, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 Цивільного кодекс України, зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритого у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 2 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що основним видом господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання.

За правилом ч.1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи з вищенаведених положень Договору та приписів чинного законодавства судом встановлено, що на підставі укладеного між позивачем та відповідачем Договору у відповідача перед позивачем виникли зобов'язання з розрахунково-касового обслуговування, а саме щодо виконання платіжних доручень на загальну суму 5 291 500,00 грн..

Однак, у зв'язку з введенням у банку відповідача тимчасової адміністрації останній не виконав свої зобов'язання щодо виконання розпоряджень позивача та не здійснив перерахування коштів за наданими позивачем платіжними дорученнями.

За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги щодо виконання відповідачем зобов'язань за вищевказаним Договором, а саме щодо виконання платіжних доручень, є саме вимогою кредитора банку, що на останнього, в свою чергу, поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тому не можуть бути задоволені в зв'язку із запровадженням у ПАТ Банк "Київська Русь" тимчасової адміністрації та початком процедури ліквідації останнього.

Аналогічна правова позиція суду викладена в Постановах Вищого господарського суду України від 08.10.14 р. у справі № 910/7221/14 та від 16.09.14 р. у справі №910/7157/14 та постановах Верховного Суду України від 25.03.2015р.у справі № 3-24гс15 та від 22.04.2015р. у справі № 363гс15.

Окрім того, суд звертає увагу, що метою Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків (ч. 2 ст.1 Закону).

Виходячи зі суті та змісту Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вбачається, що останній направлений саме на забезпечення збереження активів та коштів у внутрішній системі банку після визнання його неплатоспроможним та введення тимчасової адміністрації.

Вказаним законом вводиться обмеження (частковий мораторій) щодо розпорядження грошовими коштами банку, за винятком витрат, пов'язаних із забезпеченням його господарської діяльності (оренда нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв'язку, охорони) (ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Вказані заходи запроваджуються, з поміж іншого, задля відновлення платоспроможності банку шляхом продажу його інвестору або ліквідації, згідно плану врегулювання, та задоволення вимог вкладників та кредиторів у визначеній черговості (ст. 39, 52 Закону).

Отже, з аналізу Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вбачається, що останній спрямований на обмеження звичайної операційної діяльності банку, а виконання розпорядчих документів (платіжних доручень) Клієнтів за договорами, що не пов'язані із забезпеченням його господарської діяльності, не відповідає "правовій основі" даного законодавчого акту.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги ТОВ "Напої плюс" до ПАТ "Банк "Київська Русь" про зобов'язання виконати платіжні доручення по рахунку № 500 на загальну суму 5 291 500,00грн. задоволенню не підлягають.

Пунктом 2 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Виходячи зі змісту статей 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Згідно з частиною 4 статті 49 цього Закону у судовому порядку підлягають вирішенню будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури.

Таким чином, після початку процедури ліквідації Банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом, порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд України у своїх постановах від 25.03.2015 у справі № 3-24гс15, від 01.04.2015 у справі № 3-25гс15 та від 01.04.2015 у справі № 3-34гс15.

Крім того, суд також зазначає, що статтею 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що операції з відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів належить до банківських послуг, які дозволяється надавати виключно банку.

Даною нормою також встановлено, що надання банківських послуг має право здійснювати банк на підставі банківської ліцензії.

При цьому статтею 17 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачена заборона на здійснення банківської діяльності без банківської ліцензії.

Враховуючи те, що станом на момент розгляду даного спору Національним банком України у Банку відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк «Київська Русь», виконання спірних операцій з перерахування коштів на підставі спірних платіжних доручень на виконання умов Договору банківського рахунку відповідачем також не виявляється можливим.

Суд звертає увагу, що задоволення вимог кредиторів банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію, може бути здійснено виключно у процедурі ліквідації банку та в порядку черговості, визначеної Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Отже, позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права за договором банківського рахунку в порядку передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

У випадку необґрунтованої відмови в акцептуванні вимоги позивача та включені її до реєстру вимог кредиторів, позивач на підставі частина 4 статті 49 "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вправі буде звернутися до суду з відповідним позовом.

Судові витрати згідно ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 28 вересня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М.Селівон