ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30 вересня 2015 р. Справа № 903/905/15
за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Нововолинськ, Волинська область

до відповідача: фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Нововолинськ, Волинська область

про стягнення 16336,64 грн.

Суддя Вороняк А. С.

секретар судового засідання Чорний С.О.

За участю позивача: ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_3 від 30.08.1996р.;

від позивача: Свередюк Ю.А. - адвокат, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю НОМЕР_4 від 24.12.2009р., посвідчення НОМЕР_5 від 06.12.2012р., ордер серія ВЛ №000,007733 від 28.09.2015р., договір про надання правової допомоги у господарських справах від 28.09.2015р.

від відповідача: ОСОБА_4 - представник, довіреність №1420 від 10.09.2015р..

З врахуванням клопотання представника відповідача протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст81- 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) із забезпеченням повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ст.20 ГПК України роз'яснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст.22 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки сторін.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулася з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 14080,41 грн., з них 9000 грн. - попередньої оплати, 4667,64 грн. - інфляційних втрат, 412,77 грн. - 3% річних та судових витрат по справі: 1827 грн. - сплаченого позивачем судового збору, 1300 грн. - за оплату послуг адвоката.

В обґрунтування позову позивач посилається на договір №б/н від 05.10.2013р., розписку на суму 9000 грн., претензію №б/н від 27.02.2014р..

Ухвалою господарського суду Волинської області від 17.08.2015р. було порушено провадження у справі, а справу призначено до розгляду на 02.09.2015р. та зобов'язано сторони надати суду ряд документів, необхідних для об'єктивного розгляду справи по суті.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 02.09.2015р. розгляд справи відкладено на 16.09.2015р. у зв'язку з неподання позивачем витребуваних доказів, нез'явлення відповідача в судове засідання та неподання останнім витребуваних судом доказів.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 16.09.2015р. розгляд справи відкладено на 30.09.2015р. через неподання сторонами витребуваних судом доказів, витребування нових доказів та для з'ясування всіх істотних обставин справи.

24.09.2015р. на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі з додатками(копія листа виконавчого комітету Нововолинської міської ради №А-13 від 03.02.2014р. та доказами направлення відповідачу заяви про збільшення позовних вимог вх.№01-65/254/15 від 02.09.2015р.). В даних пояснення позивач зазначає, що 16.12.2005р. було проведено реєстрацію ОСОБА_1, як фізичної особи-підприємця, реконструкція з добудовою магазину, за адресою: АДРЕСА_2 здійснюється позивачем, як суб'єктом підприємницької діяльності.

28.09.2015р. на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні 30.09.2015р. представник відповідача надав суду додаткові пояснення по справі, відзив та доповнення до відзиву.

В судовому засіданні 30.09.2015р. адвокат позивача надала суду із супровідним листом копію рекомендованого повідомлення про вручення листа(претензії) відповідачу.

Суд розглянувши в судовому засіданні 30.09.2015р. заяву позивача про збільшення позовних вимог, в порядку ст.22 ГПК України приймає її, а отже справа вирішується з нової ціни позову у сумі 16336,64 грн., з них 9000 грн. - основна заборгованість, 6827,71 грн. - втрати від інфляції та 508,93 грн. - 3% річних.

Суд розглянувши в судовому засіданні 30.09.2015р. клопотання представника відповідача про припинення провадження у справі з підстав не підвідомчості даної справи до розгляду господарському суду(подане 16.09.2015р.), приходить висновку про його відхилення, з обґрунтуванням наведеним в мотивувальній частині рішення.

В судовому засіданні 30.09.2015р. позивач та адвокат, із врахуванням поданих збільшень, позов підтримали, вимоги просили задовольнити.

В судовому засіданні 30.09.2015р. представник відповідача просив у задоволені позовних вимог відмовити з підстав наведених у відзиві та доповненні до відзиву(поданні 30.09.2015р.).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

встановив:

05.10.2013р. між ОСОБА_1(далі - Покупець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2(далі - Постачальник) був укладений договір №б/н(далі - Договір)(а.с.10).

Згідно п.1.1 Договору, Постачальник зобов'язується виготовити та встановити, а Покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього на умовах Договору та отриманого у власність товару.

Згідно п.2.1 Договору, предметом поставки є скло-алюмінієва фасадна система, приблизною площею 21 кв.м.: скло - бронза, ззовні - золотий дуб, з середини - білий.

Згідно п.3.2 Договору, пунктом постачання товару за цим договором є АДРЕСА_2.

Згідно п.3.3 Договору, Постачальник зобов'язаний поставити товар до 13.10.2013р..

Згідно п.4.3 Договору, Покупець сплачує аванс у розмірі 9000 грн.

Згідно п.4.4 Договору, кінцевий розрахунок здійснюється протягом 2-ох днів з моменту поставки товару.

Згідно п.5.2.2 Договору, Покупець зобов'язаний оплачувати товар згідно з умовами визначеними у цьому Договорі.

Згідно п.7.1 Договору, останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Даний Договір підписано сторонами.

Згідно пояснень позивача на виконання даного Договору(п.4.3) останнім було сплачено відповідачу аванс у розмірі 9000 грн., що стверджується розпискою ОСОБА_2.(а.с.11).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13).

27.02.2014р. позивачем на адресу відповідача була направлена претензія №б/н від 27.02.2014р. про повернення коштів(авансу). Дана претензія отримана відповідачем (особисто ОСОБА_2.) 01.03.2014р., що стверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, проте була залишена останнім без відповіді та виконання.

Отже на час розгляду спору у відповідача існує заборгованість перед позивачем у розмірі 9000 грн. авансу, який не повернутий позивачу. Факт отримання авансу в розмірі 9000 грн. відповідач не заперечив.

Згідно ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є змішаним Договором, які містить ознаки договору поставки(поставка скло-алюмінієвої фасадної системи) та договору підряду(встановлення скло-алюмінієвої фасадної системи).

Згідно ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як унормовано ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі укладеного між ними Договору.

Згідно ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.144 Господарського кодексу України (далі - ГК України), майнові права та майнові обов'язки суб'єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно ст.173 ГК України та ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.193 ГК України та статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В даному випадку, відносини між позивачем та відповідачем носять договірний характер, укладений між останніми Договір №б/н від 05.10.2013р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був.

Згідно ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Претензією №б/н від 27.02.2014р. позивач вимагав у відповідача повернути йому отриману суму авансу у розмірі 9000 грн..

З огляду на викладене, враховуючи укладення між сторонами Договору, надання позивачем на виконання його умов відповідачу авансу в розмірі 9000 грн., отримання авансу відповідачем і не повернення його у визначений претензією строк, суд прийшов до висновку про підставність пред'явленого позивачем до відповідача позову в частині стягнення сплаченого авансу у розмірі 9000 грн..

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 7336,64 грн., з них 6827,71 грн. - втрати від інфляції та 508,93 грн. - 3% річних, слід зазначити таке.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні ст.625 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у стягненні з відповідача 7336,64 грн., з них 6827,71 грн. - втрати від інфляції та 508,93 грн. - 3% річних слід відмовити.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного суду України №3-30гс-13 від 15.10.2013р..

Щодо клопотання представника відповідача про припинення провадження у справі з підстав не підвідомчості даної справи до розгляду господарському суду(подане 16.09.2015р.), суд зазначає таке.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.1 ГПК України до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають право звертатися, у тому числі, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Статтею 12 ГПК України передбачено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Також згідно п.14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013р. «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», спір фізичної особи, яка має статус суб'єкта підприємницької діяльності, у цивільно-правових, житлових чи інших правовідносинах, що не має ознак господарського та не пов'язаний з господарською діяльністю, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наприклад, вирішуючи належність спору про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним до цивільної чи господарської юрисдикції, у разі виникнення такого спору між господарським товариством і фізичною особою, яка є приватним підприємцем, суду належить з урахуванням змісту договору та інших правовстановлюючих документів з'ясувати, з використанням якого правового статусу при укладенні такого договору діяла фізична особа: як фізична особа чи як фізична особа - підприємець, а також врахувати, які саме правовідносини між сторонами виникли.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 11.02.2015р. у справі №165/328/15-ц(а.с.54), відмовлено у відкриті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, як до фізичної особи-підприємця про розірвання договору підряду та стягнення майнової та моральної шкоди, у зв'язку з тим, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Також слід зазначити, що в матеріалах справи містяться держаний акт про право власності на земельну ділянку зареєстрований за №07 від 04.05.2007р.(а.с.49), яким стверджується право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: «для обслуговування магазину» та декларація про початок виконання будівельних робіт від 01.03.2012р.(затверджено Інспекцією ДАБК у Волинській області за №ВЛ0 від 03.08.2011р.) на реконструкцію з добудовою магазину, за адресою: АДРЕСА_2(а.с.50).

Судом також береться до уваги, що згідно п.3.2 Договору, пунктом постачання товару за цим договором є АДРЕСА_2. Тобто місцезнаходження недобудованого приміщення магазину, де здійснюється господарська діяльність позивача.

Даний спір має ознаки господарського та пов'язаний з господарською діяльністю сторін, тому підлягає розгляду в господарському суді Волинської області.

Дана позиція висвітлена у постанові Верховного суду України №14/87 від 29.03.2005р..

Твердження представника відповідача, що ФОП ОСОБА_2 не отримував претензії №б/н від 27.02.2014р. не приймаються судом, оскільки вона направлялася останньому листом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №528 на якому є відбиток календарного штемпеля поштового відділення та відмітка про отримання(01.03.2014р.) особисто ОСОБА_2. Доказів протилежного суду не надано.

Твердження представника відповідача про те, що у позивача відсутня проректно-кошторисна документація на будівельні роботи(реконструкцію з добудовою магазину, за адресою: АДРЕСА_2) не приймаються судом, оскільки це не є предметом спору.

Твердження представника відповідача про те, що згідно видаткової накладної №РН-0000012 від 08.10.2013р. позивачу було доставлено алюмінієвий каркас до скляної системи загальною вартістю 12600 грн., яку остання відмовилась підписувати, не приймаються судом, оскільки згідно п.3.1 Договору перехід права власності на товар відбувається в момент поставки товару, що оформляється видатковою накладною, проте видаткова накладна №РН-0000012 від 08.10.2013р. не підписана позивачем, інших доказів поставки вказаного товару відповідач не надав, доказів, які б свідчили про відмову позивача підписувати вказану накладну також не подано, сама ФОП ОСОБА_1 в судовому засіданні 30.09.2015р. стверджувала, що такої поставки не було взагалі.

В силу ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому вимоги, що пред'являються до доказів, визначені ст.34 ГПК України, відповідно до якої, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 16336,64 грн. підлягають частковому задоволенню в сумі 9000 грн. сплаченого позивачем авансу, в частині стягнення 7336,64 грн., з них 6827,71 грн. - втрати від інфляції та 508,93 грн. - 3% річних - відмовити.

Щодо стягнення з відповідача витрат за оплату послуг адвоката в розмірі 1300 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Із дослідженого в судовому засіданні договору про надання правової допомоги у господарських справах від 23.04.2015р.(а.с.17) слідує, що вартість наданих послуг становить 1300 грн..

Квитанцією до прибуткового касового ордеру №10 від 23.04.2015р.(а.с.18), стверджуються витрати позивача за написання адвокатом позовної заяви в сумі 1300 грн.

Зважаючи на приписи п.3 ч.5 ст.49 ГПК України, де зазначено, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому суд вважає, що витрати на оплату послуг адвоката позивачу за рахунок відповідача мають бути відшкодовані в розмірі 716,18 грн., в іншій частині покладаються на позивача.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені статтею 49 ГПК України, та враховуючи, що спір виник внаслідок неправильних дій сторін та відсутність правових підстав для звільнення позивача та відповідача від його сплати, з відповідача на користь позивача належить стягнути 1006,51 грн. судового збору, в іншій частині (820,49 грн.) сплата судового збору покладається на позивача, за результатами розгляду позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (45400, АДРЕСА_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1(45400, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 9000 (дев'ять тисяч гривень) грн. сплаченого позивачем авансу, 1006,51 (одну тисячу шість гривень п'ятдесят одну копійку) грн. судового збору та 716,18 (сімсот шістнадцять гривень вісімнадцять копійок) грн. за оплату послуг адвоката.

3. У позовних вимогах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в частині стягнення 7336,64 грн., з них 6827,71 грн. - втрати від інфляції та 508,93 грн. - 3% річних - відмовити.

Повний текст рішення складено

02.10.2015

Суддя А. С. Вороняк