ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2015р. Справа№ 914/2557/15

Господарський суд Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю „Семіс, м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „ІТС-Україна, м. Львів

про: стягнення 48000,00 грн.

Суддя Артимович В.М.

Секретар судового засідання Струк Н.Р.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - адвокат;

від відповідача: ОСОБА_2 - представник.

Права і обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України, представникам сторін розяснено. Клопотань в порядку ч. 6 ст. 811 ГПК України про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

Суть спору: на розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю „Семіс, м. Львів, надалі позивач, до Товариства з обмеженою відповідальністю „ІТС-Україна, м. Львів, надалі відповідач, про стягнення коштів в сумі 48000,00 грн.

Ухвалою суду від 28.07.2015 р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, судове засідання призначено на 02.09.2015 р.

27.08.2015 р. на розгляд суду представник позивача подав клопотання з проханням долучити до матеріалів справи ряд документів.

01.09.2015 р. на розгляд суду представник відповідача подав лист, в якому надає інформацію, необхідну на виконання вимог ухвали суду від 28.07.2015 р.

10.09.2015 р. на розгляд суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 10.09.2015 р. оголошувалась перерва до 23.09.2015 р.

22.09.2015 р. на розгляд суду представник позивача подав письмові пояснення по даній справі.

23.09.2015 р. через канцелярію на розгляд суду представник відповідача подав клопотання з проханням долучити до матеріалів справи ряд документів.

В засідання суду 29.09.2015 р. зявилися представники позивача та відповідача, надали пояснення по суті справи. В судовому засіданні 29.09.2015 р. представник позивача просив суд задоволити позов повністю. Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимогиі заперечення, оцінивши докази, які мають значення для справи, в їх сукупності, суд встановив наступне.

Сторонами спору 09.02.2009 р. укладено договір, згідно п. 2.1 договору сторони зобовязалися за взаємною згодою надавати один одному безпроцентні допомоги на зворотній основі.

Згідно додатку № 15 від 30.12.2013 р. до вказаного договору сторони домовились про надання позивачем відповідачу безпроцентної допомоги на зворотній основі в сумі 48000,00 грн. Термін повернення допомоги становив три місяці з дня отримання грошей.

Відповідно до п. 3.1 договору допомога надається у готівковому та безготівковому порядку шляхом внесення грошових коштів сторони, яка допомагає на розрахунковий рахунок сторони, який приймає допомогу.

Згідно п.п. 4.1, 4.2, 4.3 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом одному року. При відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору на день закінчення його строку, договір продовжується на черговий термін і на тих самих умовах, які передбачені цим договором та відповідними додатками до нього, про що робиться відповідний запис у двосторонній угоді. Зміни та доповнення до договору можливі тільки в письмовій формі при згоді сторін, про що складається двосторонній додаток. Всі узгоджені додатки є невідємною частиною цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перерахував відповідачу кошти в сумі 48000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 03.01.2014 р. за № 1.

26.11.2014 р. на адресу відповідача надіслано вимогу про повернення позивачу 48000,00 грн. шляхом перерахунку даної суми на рахунок ТзОВ «Семіс».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить в прохальній частині позовної заяви стягнути з відповідача основний борг в сумі 48000,00 грн.

Відповідач у свою чергу зазначає, що в договорі та додатку не вказано прізвищ уповноважених осіб, які їх підписали, чим не дотримано вимоги щодо форми правочину, а також відповідач вважає додаток № 15 таким, що є неукладеним у звязку з відсутністю в ньому підпису уповноваженого представника позивача, а договір припиненим у звязку із закінченням строку дії договору від 09.02.2009р. за № 09/02-09.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю, виходячи з наступного.

В абз. 7 п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. за № 18 зазначено, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України.

Частина 1 ст. 207 ЦК України зазначає, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Частина 4 ст. 203 ЦК України зазначає, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін (ч. 2 ст. 207 ЦК України).

Згідно п. 4.1 договору за №09/02-09 останній набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом одного року.

Строк договору є однією з істотних умов договору. Строком є термін дії певного договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд. Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Початок строку чи його закінчення можуть визначатися вказівкою на календарну дату або на подію, що має неминуче настати. Таким чином, у випадку настання календарної дати або відповідної події, визначених договором, дія останнього припиняється.

Разом з тим, сторони не позбавлені права за взаємною згодою (добровільно) пролонгувати та змінити спірні правовідносини, що виникли між ними. Вказане і узгоджено сторонами в п. 4.2 договору, проте, ні позивачем, ні відповідачем не було надано суду доказів пролонгації договору відповідно до п. 4.2 договору, зокрема, не надано суду відповідної додаткової угоди. Відтак, твердження відповідача про те, що договір є таким, що припинив свою дію заслуговують на увагу.

Незважаючи на те, що платіжне доручення від 03.01.2014 р. за № 1 містить посилання на договір від 09.02.2009 р., суд дійшов висновку, що зобов'язання згідно договору є припиненими, оскільки в матеріалах справи відсутня двостороння угода на підставі п. 4.2 щодо продовження договору на черговий строк, а додаток № 15 слід вважати таким, що неукладений.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Норма ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зважаючи на вищенаведене, суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 49 ГПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 4-2, 4-3, 4-4, 4-7, 32, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Семіс, м. Львів, задоволити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТС-Україна» (79059, м. Львів, вул. Хвильового, буд. 31/51; ідентифікаційний код 32484309) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Семіс (79005, м. Львів, вул. Кирила та Мефодія, буд. 27/4а, ідентифікаційний код 36152495) кошти в сумі 49827,00 грн., з яких 48000,00 грн. основний борг, 1827,00 грн. судовий збір.

3. Наказ видати відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 ГПК України після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 05.10.2015 р.

Суддя Артимович В.М.