ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2015 р. Справа № 922/3528/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Черленяк М.І., суддя Шепітько І.І.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №11 від 19.06.2015 року),

відповідач ОСОБА_2 (довіреність від 01.10.2015 року),

розглянувши апеляційну скаргу відповідача (вх.4637Х/1-38) на рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2015 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Еко Лідер, м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Інпромтех, м.Харків

про стягнення 203000 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ Еко Лідер, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача, ТОВ "Інпромтех", помилково перерахованих позивачем на рахунок відповідача коштів у розмірі 203000 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 31.08.2015 року у справі № 922/3528/15 (суддя Жиляєв Є.М.) позов задоволено.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

В день судового засідання апеляційного господарського суду відповідач подав клопотання №30 від 05.10.2015 року про призначення судової технічної експертизи документів у даній справі для встановлення чи виготовлено зображення відтиску печатки та підпису в електрофотокопії листа ТОВ «Еко Лідер» без вихідного номеру від 25.02.2015 року шляхом монтажу з оригіналу листа ТОВ «Еко Лідер» вих.№464 від 26.02.2015 року. Клопотання обґрунтовано тим, що висновок експертного дослідження №14/тдд від 19.08.2015 року, наданий позивачем суду першої інстанції, не може бути належним доказом у справі, оскільки, на думку відповідача, його висновки є сумнівними та такими, що не відповідають дійсності.

Колегія суддів вирішила відкласти розгляд заявленого клопотання на кінець судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

24.02.2015 року між ТОВ «Еко Лідер» (покупець) та ТОВ «Інпромтех» (постачальник) укладено договір поставки № РОL031К-S (далі-договір) (а.с.10).

Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов'язався передати у власність покупця зерно українського походження врожаю 2014 року (надалі товар), а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар відповідно до умов даного договору.

Згідно п.2.1 договору, товар по якості повинен відповідати вимогам вказаним в специфікації для кожної партії товару.

Інші показники якості товару - відповідно до ДСТУ встановленого для даного товару і зазначеного у Специфікації (п.2.2. договору).

В п.3.3 договору сторони узгодили, що кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість товару для кожної партії, що поставляється згідно цього договору, визначаються в специфікаціях до цього договору, які підписуються сторонами щодо кожної партії товару та є невід'ємними частинами (додатками) цього договору.

Датою поставки товару вважається дата переоформлення товару на ім'я покупця за складським документом на зерновому складі (далі-склад). Дата видаткової накладної співпадає з датою переоформлення товару на ім'я покупця за складським документом на зерновому складі (п.4.2 договору).

Відповідно до п.4.3 договору, якість товару визначається згідно документів, що засвідчують якість товару.

Пунктом 5.1. договору визначено, що оплата товару, що поставляється за даним договором, проводиться в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом строку зазначеного в специфікаціях до цього договору після останньої з подій зазначених нижче:

- поставки товару;

- визначення його якості і залікової ваги;

- предявлення постачальником рахунку-фактури;

- передача покупцю документів, зазначених в п.6.1 цього договору.

Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку позивача (п.5.2 договору).

Згідно з п. 10.1. договору, він набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 30 червня 2015 року, а в частині розрахунків та поставки товару - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

24.02.2015 року сторони підписали Специфікацію №1 до договору, відповідно до якої відповідач зобовязався здійснити позивачу поставку кукурудзи третього класу, українського походження, врожаю 2014 року (товар) в кількості 260 тонн за ціною 4000 грн., на загальну суму 1 040 000 грн., а позивач прийняти товар та оплатити його протягом 3 банківських днів з моменту поставки (а.с.13).

На виконання умов договору та Специфікації №1 відповідач поставив позивачу товар в кількості 260 тонн, на загальну суму 1040000 грн., що підтверджується видатковою накладною № 3 від 24.02.2015 року, податковою накладною № 1 від 24.02.2015 року (а.с.14,15).

24.02.2015 року сторони також підписали акт виконаних робіт до договору, в якому засвідчили, що зерно кукурудзи по договору № РОL031К-S передано в повному обсязі - 260 тонн; сторони один до одного претензії не мають (а.с.17).

Як зазначає позивач в позові, відповідно до ОСОБА_1 звіряння залишків товару від 31.03.2015 року, ОСОБА_1 звіряння взаємних розрахунків від 31.03 2015 року, ОСОБА_1 виконаних робіт № ОУ-27 від 28.02.2015 року, № ОУ-37 від 03.03.2015 року, № ОУ-38 віл 03.03.2015 року, підписаних сторонами у справі, протягом періоду починаючи з 24.02.2015 року по 02.03.2015 року відповідач зберігав та відвантажив товар позивача в обсязі 260 тонн, інших надходжень товару не зазначено (а.с.20-24).

Позивач, на підставі отриманого від відповідача рахунку на оплату №2 від 24.02.2015 р. (а.с.79), перерахував на поточний рахунок відповідача 1243380 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 417 від 24.02.2015 року (а.с.19).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що між сторонами у даній справі було досягнуто згоди та здійснено поставку товару в обсязі 260 тонн, загальною вартістю 1040000 грн., однак позивачем на поточний рахунок відповідача помилково (зайво) перераховано грошові кошти в розмірі 203000 грн.

27.03.2015 позивач направив відповідачу претензію №529 про повернення зайво перерахованих грошових коштів згідно платіжного доручення №417 від 24.02.2015 року в сумі 203000 грн. (а.с.25).

Відповідач отримав вказану претензію 03.04.2015 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.26).

Як зазначає позивач, відповідач відповіді на претензію не надав, суму помилково перерахованих коштів в добровільному порядку не повернув, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача 203000 грн.

Відповідач проти позову заперечує та у відзиві на позовну заяву зазначає, що 203000 грн. перераховані позивачем на поточний рахунок відповідача не помилково, а є наслідком досягнутої домовленості сторін про здійснення поставки 310 тонн кукурудзи, 3-го класу на всю суму отриманої оплати, у звязку з чим вказана сума грошових коштів була сплачена відповідачу в рамках виконання сторонами договору поставки № РОL031К-S від 24.02.2015 року. Аналогічні доводи містяться в апеляційній скарзі відповідача.

Колегія суддів враховує наступне.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на приписи ч.1, 2 ст. 202, ч.3, 4 ст. ст.203, ч.1 ст. 208, ч.1 ст.626 ЦК України, ч.1 ст.173, ст.174 ГК України.

Однак, в прохальній частині позовної заяви просить суд стягнути з відповідача «суму помилково (зайво) перерахованих коштів в розмірі 203000 грн.». При цьому, матеріально-правова вимога позивача, обставини, з яким позивач повязує позов, свідчать про те, що характер спірних правовідносин у даній справі регулюється нормами глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави».

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову) (п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 року «Про судове рішення»).

Враховуючи зміст позовних вимог у даній справі (саме стягнення помилково перерахованих грошових коштів), фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, колегія суддів здійснює правову кваліфікацію відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та зазначає правові норми, які підлягають застосуванню для вирішення даного спору, не змінюючи при цьому матеріально-правових підстав позову.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України, містить загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, зокрема: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Колегія суддів враховує, що характерною рисою зобовязань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є те, що вони мають майновий характер і в їх основі лежать економічні звязки щодо переміщення матеріальних благ.

У результаті безпідставного набуття або збереження виникають відносні правовідносини між боржником (набувачем) та кредитором (потерпілим), спрямовані на забезпечення переходу матеріальних благ із майнової сфери однієї особи до майнової сфери іншої.

Зобовязання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають тоді, коли має місце, зокрема, набуття або збереження майна набувачем за рахунок потерпілого.

Тобто йдеться про дії набувача, які можуть бути виражені як пасивно - збереження за рахунок іншої особи (за чужий рахунок), так і активно: перехід чужого майна у майнове володіння набувача, яке не ґрунтується на певному титулі; відсутність правової підстави, встановленої законом або правочином, для зміни майнового стану сторін від самого початку існування правовідносин або в результаті їх трансформації.

Тобто, зобовязання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи-набувача частини її майна, що набуте поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Аналізуючи правові передумови набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, необхідно встановити, зокрема, що перехід матеріальних благ (майна) був юридично неправильним.

Набуття або збереження майна в будь-якому випадку має бути безпідставним. Безпідставність полягає в тому, що придбання або збереження майна відбувається без правових підстав, встановлених не тільки законом або договором, а й адміністративним актом та одностороннім правочином.

У частині другій статті 1212 Цивільного кодексу України зазначено, що положення глави 83 цього кодексу застосовуються незалежно від того, чи було безпідставне набуття або збереження майна результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Незалежно від поведінки (дій або бездіяльності) набувача, яка передує виникненню на його стороні майнової вигоди і може бути як протиправною, так і правомірною, сам факт наявності на його стороні набутого або збереженого без достатньої правової підстави майна врешті - решт робить поведінку набувача протиправною, оскільки вона суперечить статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.3.3 укладеного сторонами договору поставки, кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість товару для кожної партії, що поставляється згідно цього договору, визначаються в специфікаціях до цього договору, які підписуються сторонами щодо кожної партії товару та є невід'ємними частинами (додатками) цього договору.

Як свідчать матеріали справи, 24.02.2015 року сторони підписали Специфікацію №1, в якій узгодили поставку 260 тонн кукурудзи 3 класу на загальну суму 1040000 грн. Вказана специфікація є невідємною частиною договору поставки № РОL031К-S від 24.02.2015 року.

На виконання вказаної Специфікації №1, відповідач поставив позивачу товар в кількості 260 тонн на загальну суму 1040000 грн., що підтверджується актом виконаних робіт від 24.02.2015 року, видатковою накладною № 3 від 24.02.2015 року, податковою накладною № 1 від 24.02.2015 року.

Таким чином, позивач був зобовязаний протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару сплатити відповідачу 1 040 000 грн.

24.02.2015 року позивач, на підставі отриманого від відповідача рахунку на оплату №2 від 24.02.2015 р., перерахував на поточний рахунок відповідача 1243380 грн. платіжним дорученням № 417 з призначенням платежу «оплата за кукурудзу 3 класу згідно рахунку №2 від 24.02.2015 року».

Колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять доказів підписання сторонами будь-яких інших специфікацій або здійснення додаткових поставок в межах укладеного договору.

Відповідно до п.п. 1.23., 1.24. ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" під помилковим переказом розуміється рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Таким чином, враховуючи відсутність в матеріалах справи будь-яких документів, що свідчили б про письмову домовленість сторін на здійснення поставки товару в обсязі більшому, ніж фактично здійснений позивачем (260 тонн), позивач помилково здійснив переказ грошових коштів в сумі 230000 грн. відповідачу, який в розумінні Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" є неналежним отримувачем зазначених коштів.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач відповідно до ст. 1212 ЦК України зобов'язаний повернути позивачу помилково перераховані останнім грошові кошти в сумі 230000 грн. як такі, що набуті без достатньої правової підстави, у звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на наявність домовленостей про поставку позивачеві спочатку 510845 кг, а потім 310 тон кукурудзи, але позивач не здійснив оплати в повному обсязі.

Доводи відповідача (в апеляційній скарзі) про те, що позивачем здійснено оплату не в повному обсязі, а частково, лише в сумі 1243380 грн. не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Навпаки, матеріали справи (договір поставки, специфікація №1, що підписана сторонами на суму 1040 000 грн., ОСОБА_1 звіряння залишків товару від 31.03.2015 року, ОСОБА_1 звіряння взаємних розрахунків від 31.03. 2015 року, ОСОБА_1 виконаних робіт № ОУ-27 від 28.02.2015 року, № ОУ-37 від 03.03.2015 року, № ОУ-38 віл 03.03.2015 року, підписаних сторонами у справі ) свідчать про домовленість сторін щодо поставки 260 тон кукурудзи. Доводи про наявність домовленостей на поставку зерна в кількості 510845 кг, а також 310 тонн, також не може бути прийнято до уваги, оскільки відсутні належні докази наявності таких домовленостей. Так, відповідно до п.3.3. договору поставки його невідємною частиною є підписана сторонами специфікація, в якій сторони визначають, в тому числі кількість зерна, що належить поставити і його вартість. В матеріалах справи відсутні підписані обома сторонами специфікації на вказані апелянтом обєми.

Відповідач також посилається на електронний лист позивача від 25.02.2015 року (а.с.65), в якому останній просить, в рахунок перерахованих коштів, здійснити поставку кукурудзи кількістю 310 тонн на умовах по ціні та якості, визначених Специфікацією №1 від 24.02.2015 року.

З приводу вищенаведеного, позивач в свої поясненнях суду першої інстанції (а.с.92) та в судовому засіданні 06.10.2015 року суду апеляційної інстанції вказав, що ТОВ «Еко Лідер» не надавав електронною поштою зазначених пропозицій, а лист, на який посилається відповідач, ним не надсилався.

Більш того, позивач зазначає, що 26.02.2015 року він надіслав відповідачу електронним звязком лист №464 з проханням повернути надлишково перераховані кошти в сумі 203000 грн. (а.с.112). Як далі вказує позивач, при візуальному порівнянні копії листа ТОВ «Еко Лідер» без вихідного номеру від 25.02.2015 року та оригіналу листа ТОВ «Еко Лідер» вих.№464 від 26.02.2015 року, який надсилався 26.02.2015 року електронним звязком на пошту відповідача, вбачається ідентичність зображення відбитку печатки та підпису, у звязку з чим позивач звернувся до науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління МВС України в м.Києві для проведення технічного експертного дослідження документів.

Позивач надав суду висновок експертного дослідження №14/тдд від 19.08.2015 року, в якому зазначено, що зображення відбитку печатки та підпису в електрофотокопії листа без вихідного номеру від 25.02.2015 року, являється копією відбитка печатки та підпису, що містяться в листі з вихідним номером 464 від 26.02.2015 року, виготовлено за допомогою копіювально-множильної техніки, електрографічним способом (а.с.107).

В свою чергу, відповідач з висновком експертного дослідження №14/тдд від 19.08.2015 року не погодився та надав суду апеляційної інстанції клопотання №30 від 05.10.2015 року про призначення судової технічної експертизи документів у даній справі.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для розяснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Як роз'яснено у п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду №4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", згідно з ч.1 ст.41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування.

Не може вважатися актом судової експертизи висновок спеціаліста, наданий заявникові (юридичній чи фізичній особі) на підставі його заяви.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Судова колегія приймає до уваги, що в листі, на який посилається відповідач йдеться лише про намір в майбутньому здійснити поставку товару, однак не може вважатись належним та допустимим доказом узгодження між сторонами, як факту такої поставки, так і всіх істотних умов поставки, оскільки відповідно до п.3.3 договору, кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість товару для кожної партії, що поставляється визначаються в Специфікації. Як зазначалося вище в матеріалах справи наявна лише одна Специфікація, що підписана сторонами на суму 1040000 грн.

Таким чином, листування з приводу майбутніх поставок товару, не впливає на спірні правовідносини сторін у даній справі та не входить до предмету доказування, у звязку з чим не має правового значення для вирішення спору.

Отже, враховуючи відсутність необхідності призначення судової технічної експертизи документів у даній справі, колегія суддів відхиляє клопотання відповідача з огляду на його недоцільність та безпідставність.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що сторони проводили переговори щодо визначення кількості першої партії товару та дійшли згоди, що вказана партія буде складати 500 тон кукурудзи кукурудзи 3 класу, на загальну суму 2000000 грн., про що, як зазначає відповідач, було складено Специфікацію №1 до договору (а.с.61).

Колегія суддів враховує наступне.

Згідно з пунктом 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Специфікація №1 від 24.02.2015 року, на яку посилається відповідач, як на підставу перерахування позивачем грошових коштів, позивачем не підписана, а отже не може вважатись належним доказом у розумінні статтей 33,34 ГПК України.

Крім того, пунктом 5.1. договору поставки визначено, що оплата товару, що поставляється за даним договором, проводиться, зокрема, після поставки товару.

Доказів здійснення поставки товару за специфікацією, на яку вказує відповідач, матеріали справи не містять.

Як зазначає позивач, протягом 24.02.2015 року до нього факсимільним звязком надійшла копія рахунку №2 від 24.02.2015 року на оплату 510 тонн товару, проте у звязку з відсутністю у позивача наміру на поставку товару в такому обсязі, у той же день вказаний рахунок було замінено відповідачем на рахунок за тим же номером та датою на обсяг товару 260 тонн та на загальну суму 1040000 грн., який і був сплачений 25.02.2015 року.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати узгодженою сторонами поставку саме 500 тонн кукурудзи 3 класу, у звязку з чим доводи апелянта та його посилання на специфікацію, яка не підписана сторонами договору, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків господарського суду Харківської області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2015 року у справі №922/3528/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови по справі № 922/3528/15 підписано 12.10.2015 року

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Черленяк М.І.

Суддя Шепітько І.І.