КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2015 р. Справа№ 910/14096/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Яковіщук Я.М., довіреність №70-Д від 21.09.2015;

від відповідача - не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" на рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 у справі № 910/14096/15 (суддя Мандриченко О.В.) за позовом комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченкіського району" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" про стягнення 133 122, 96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченкіського району" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" про стягнення 133 122, 96 грн., з яких: 97 594, 91 грн. - основна заборгованість, 23 999,59 грн. - інфляційні та 11 528, 46 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.06.2015 у справі № 910/14096/15 позов задоволено повністю; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача основну заборгованість в сумі 97 594, 91 грн., інфляційні в сумі 23 999,59 грн. та 3% річних в сумі 11 528, 46 грн.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати комунальних послуг.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 у справі № 910/14096/15 скасувати прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт посилається, зокрема, на пропуск позивачем строку позовної давності.

Представник позивача у судовому засіданні 05.10.2015 заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідач правом на участь представника в судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином; про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім в даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.

Враховуючи наведене вище, а також те, що саме відповідачем подана апеляційна скарга, а отже його позиція є викладеною та зрозумілою, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частині визначення сум основного боргу, 3% річних та інфляційних, з наступних підстав.

Між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, правонаступником якого є комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченкіського району" (сторона 1) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" (сторона 2) 01.04.2007 року укладено договір про нарахування та збір платежів з власників (орендарів) за спожиті комунальні послуги на користь їх виробників № 87.

Відповідно до п. 1.1 договору сторона-1 здійснює нарахування та збір платежів на користь виробників послуг за спожиті стороною-2 комунальні послуги (теплова енергія, холодне водопостачання, водовідведення, тощо).

Пунктом 2.1.3 договору в випадку несплати коштів за спожиті комунальні послуги сторона-1 має право стягнути з сторони-2 на користь виробників комунальних послуг прострочену заборгованість у відповідності з чинним законодавством.

Відповідно до п. 3.1.1 договору сторона - 2 зобов'язується в 3-х денний термін, після надходження платіжного доручення (квитанції), але не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, сплатити вартість спожитих комунальних послуг та інформувати про це сторону-1 у зазначений термін.

Позивачем за період з 23.09.2010 по 28.05.2014 надано відповідачу комунальні послуги на загальну суму 97 594,91 грн. грн., що підтверджується обліковими картками (табуляграмами) за спірний період (а.с.57-62).

Наведені докази спростовують висновок апелянта щодо недоведеності позивачем обставин надання комунальних послуг відповідачу.

Також отримання комунальних послуг відповідачем підтверджується здійсненими ним оплатами за ці послуги, що підтверджується виписками з банківського рахунку (а.с.74-77).

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги за період з 23.09.2010 по 28.05.2014 в сумі 97 594, 91 грн.

Судом першої інстанції вказана вимога задоволена в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо порушення відповідачем зобов'язання в частині оплати комунальних послуг, проте вважає, що сума заборгованості, задоволена судом повинна бути змінена, з наступних підстав.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово- комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги.

За наведених обставин, зобов'язання відповідача оплатити комунальні послуги виникає на підставі закону, договору та узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

У даному випадку, позивачем підтверджено обставини надання послуг відповідачу та їх прийняття останнім, про що було наведено вище.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.1.1 договору сторона - 2 зобов'язується в 3-х денний термін, після надходження платіжного доручення (квитанції), але не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, сплатити вартість спожитих комунальних послуг та інформувати про це сторону-1 у зазначений термін.

Отже, відповідач зобов'язаний здійснювати оплату комунальних послуг не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Неотримання від позивача рахунків-фактур, про що зазнає апелянт, не може бути підставою для звільнення його від оплати отриманих комунальних послуг, оскільки вказаним пунктом договору чітко передбачено строк виконання грошового зобов'язання - не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Таким чином, відповідач зобов'язаний оплачувати комунальні послуги у встановлений договором строк в незалежності від обставин виставлення йому рахунків-фактур.

Відповідачем зобов'язання у передбачені строки не виконувались належним чином.

Отже, строк виконання даного зобов'язання на момент звернення позивача з даним позовом до суду настав, проте заборгованість за отримані комунальні послуги відповідачем сплачена і не була.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Факт наявності порушення відповідачем зобов'язання за договором в частині оплати комунальних послуг підтверджується матеріалами справи, про що було наведено вище.

Відповідачем зазначені обставини не спростовано.

Разом з тим, апелянтом при подачі апеляційної скарги заявлено про застосування до вимог позивача строку позовної давності.

До місцевого господарського суду відповідна заява не подавалась, у зв'язку з розглядом даної справи за відсутності представника відповідача.

Колегія суддів вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, з огляду на наступне.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.06.2015 було порушено провадження у справі № 910/14096/15 та призначено її до розгляду на 23.06.2015.

При цьому, явку представників сторін визнано судом обов'язковою (п. 5 ухвали від 05.06.2015).

В судове засідання 23.06.2015, в якому було прийнято рішення, представник відповідача не прибув.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України нез'явлення представників сторін є підставою відкладення розгляду справи.

Разом з тим, суд першої інстанції не дивлячись на наявність процесуального строку розгляду справи, прийняв рішення у першому судовому засіданні за відсутності представника відповідача, явка якого в засідання була визнана обов'язковою.

Отже, наведене позбавило апелянта можливості заявити про застосування строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів вважає причини неподання відповідачем до суду першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності поважними та застосовує його до даних правовідносин на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статті 257 Цивільного кодексу України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Колегією суддів встановлено, що частина періоду, за який позивачем заявлено до стягнення заборгованість знаходиться поза межами строку позовної давності.

Так, обґрунтованим періодом, за який підлягає до стягнення заборгованість за комунальні послуги є - з 03.06.2012 по 28.05.2014.

За вказаний період позивачем надано відповідачу комунальні послуги на загальну суму 5 274, 10 грн.

Відповідачем здійснено оплати у вказаний період на загальну суму 3 160, 39 грн.

Решта заборгованості у розмірі 2 113, 71 грн. відповідачем оплачена не була.

Таким чином, обґрунтованим розміром заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період, що знаходиться в межах строку позовної давності є 2 113, 71 грн.

У задоволенні вимог про стягнення решти суми основної заборгованості судом відмовляється з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення суми основної заборгованості.

Окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення три відсотки річних в сумі 11 528, 46 грн. та інфляційні в сумі 23 999,59 грн., які було задоволено судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Колегією суддів здійснено перерахунок, заявлених позивачем до стягнення відсотків річних та інфляційних, які знаходяться в межах строку позовної давності.

За результатом такого перерахунку розмір 3% річних, які підлягають стягненню складає 174, 34 грн., інфляційних - 920,49 грн.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право змінити рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частині визначення сум основного боргу, 3% річних та інфляційних.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" на рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 у справі № 910/14096/15 за позовом комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченкіського району" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" про стягнення 133 122, 96 грн. задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 у справі № 910/14096/15 змінити в частині визначення сум основного боргу, 3% річних та інфляційних.

3. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«1. Позов комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченкіського району" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" про стягнення 133 122, 96 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" (04111, м. Київ, вул. Щербакова, буд. 63, ) на користь комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" (03190, м. Київ, вул. Кирпоноса, 10/8; ) 2 113 грн. 71 коп. основного боргу, 174 грн. 34 коп. трьох відсотків річних, 920 грн. 49 коп. інфляційних втрат, та 64 грн. 16 коп. витрат зі сплати судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.».

4. Стягнути з комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" (03190, м. Київ, вул. Кирпоноса, 10/8; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор-Т" (04111, м. Київ, вул. Щербакова, буд. 63, ) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 32 грн. 08 коп.

5. Доручити господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

6. Матеріали справи № 910/14096/15 повернути до господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко