ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2015 р. Справа №917/1592/15

за позовом Комунального підприємства "Кременчукводоканал" Кременчуцької міської ради, пров. Г. Бреста, 35А, м. Кременчук, Полтавська область,39602

до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, Полтавська область,36022

про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог

Суддя Тимощенко Оксана Миколаївна

Представники сторін, які були присутні в судовому засіданні 27.08.2015 року:

від позивача: ОСОБА_1 дов. №01/3528 від 22.04.2015 року

від відповідача: ОСОБА_2 дов. №10-74/2104 від 23.02.2015 року

Представники сторін в судовому засіданні 29.09.2015 року:

від позивача - ОСОБА_3, дов. від 26.05.2015 року

від відповідача - ОСОБА_4, дов. від 31.12.2014 року.

Рішення приймається після перерви, оголошеної в судовому засіданні 27.08.2015 року на підставі ст. 77 ГПК України.

В судовому засіданні 29.09.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частину рішення та повідомив дату складання повного тексту рішення згідно ст.85 ГПК України.

Суть справи: Розглядається позовна заява про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.06.2015 року №10-75/6862.

Представник позивача в судовому засіданні 27.08.2015 року виклав зміст позовних вимог, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

27.08.2015 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує посилаючись на те, що зі змісту ст.ст. 524, 534, 535, 625 ЦК України випливає, що грошовим є виражене в грошових одиницях зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Отже, на думку відповідача, зобовязання позивача перед ним зі сплати грошових коштів у сумі 507 808,76 грн., присуджених до стягнення рішенням господарського суду Полтавської області від 04.07.2015 року по справі №917/906/13, є грошовим. (арк. с. 53-55).

08.09.2015 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення на відзив відповідача (арк. с. 87-112), в яких позивач виклав свої заперечення на відзив відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази, суд встановив:

Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго" (відповідач) надіслало на адресу Комунального підприємства "Кременчукводоканал" Кременчуцької міської ради (позивач) заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог №10-75/6862 від 03.06.2015 року в порядку ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України (арк.. с. 17).

Згідно даної заяви відповідач повідомив позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме:

1) Зобов'язань позивача перед відповідачем на суму 507 808,76 грн., що випливають з наказу господарського суду Полтавської області від 19.07.2013 року по справі № 917/906/13 .

Дані зобовязання виникли на підставі рішення господарського суду Полтавської області від 04.07.2013 року у справі № 917/906/13 за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» до Комунального підприємства «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради про стягнення 25 450 705,07 грн. боргу за договором про постачання електричної енергії №0335 від 02.09.2011 року, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» було задоволено повністю та стягнуто з Комунального підприємства «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради 23 735 441,44 грн. основного боргу, 644 426,97 грн. пені, 88 117,23 грн. інфляційних втрат, 338 292,36 грн. 3% річних та 68 820,00 грн. судового збору (арк.. с. 25-26).

На виконання даного рішення господарським судом Полтавської об ласті 19.07.2013 року було видано відповідний наказ у справі № 917/906/13. Даний наказ Публічним акціонерним товариством «Полтаваобленерго» було передано до органів державної виконавчої служби на примусове виконання.

Основну суму заборгованості по рішенню господарського суду Полтавської області, Комунальне підприємство «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради сплатило в повному обсязі згідно Договору № 30Е/241 від 24.09.2014 року про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови КМУ від 29.01.2014 року № 30 (арк.. с. 32-36) та Договору № 30Е/260 від 18.11.2014 року про організацію вза єморозрахунків відповідно до постанови КМУ від 29.01.2014 року № 30 (арк. с. 27-30). Згідно з платіжних доручень № 1 від 06 жовтня 2014 року та № 2 від 17 грудня 2014 року (арк. с. 31,37) на рахунок Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» у відповідності до вказаних договорів було перераховано загальну суму в розмірі 51 252 203,37 грн. в якості погашення заборгованості.

2) Зобов'язань відповідача перед позивачем на суму 507 808,76 грн., що виникли згідно з угодою № 58620/1247 від 30.05.2014 року та рахунками №58620/202837 від 13.05.2015 року за послуги з постачання неочищеної (технічної) води на суму 114 451,47 грн., №58620/204259 від 25.05.2015 року за послуги з постачання неочищеної (технічної) води на суму 393 357,29 грн.

Судом встановлено, що 30.05.2014 року між Комунальним підприємством «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради та Публічним акціонерним товариством «Полтаваобленерго» було укладено Договір № 58620/1247 на послуги постачання неочищеної (технічної) води (арк.с.18-22). За умовами даного договору Комунальне підприємство «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради зобов'язалося надати Публічному акціонерному товариству «Полтаваобленерго» послуги з постачання неочищеної (технічної) води, а Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго» зобов'язалося розрахуватись за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та чинним законодавством України.

На підставі Договору № 58620/1247 на послуги постачання неочищеної (технічної) води Комунальним підприємством «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради було виставлено Публічному акціонерному товариству «Полтаваобленерго» рахунок 58620/202837 від 13.05.2015 р. за послуги з постачання неочищеної (технічної) води на суму 114 451,47 грн. та рахунок 58620/204259 від 25.05.2015 р. за послуги з постачання неочищеної (технічної) води на суму 393 357,29 грн. (арк. с. 23-24). Загальна сума до сплати 507 808 ,76 грн.

Як вказує позивач, у відповідності до ст. 601 ЦК України зарахування може бути проведено лише до однорідних за своє природою вимог, тоді як відповідач бажає припинення свого зобов'язання зі сплати основного боргу згідно Договору № 58620/1247 на послуги постачання неочищеної (технічної) води шляхом зарахування на його погашення суми пені , присудженої у справі № 917/906/13.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Згідно із ст. ст. 202, 203 ГК України зобов'язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

У статті 602 Цивільного кодексу України ( в редакції, чинній на час направлення заяви про зарахування) вказано вичерпний перелік підстав при наявності яких зарахування зустрічних вимог не допускається, зокрема :

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

5) в інших випадках встановлених договором або законом.

Заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 Господарського кодексу України, статтею 602 Цивільного кодексу України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

За змістом названих правових норм залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом. Однорідність цих вимог випливає із їх юридичної природи і матеріального змісту та не залежить від підстав виникнення зобов'язань.

Отже, за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони. Якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду і спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів і обставин справи.

Стаття 203 ГК України і стаття 602 ЦК України не містять обмежень щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на п.1.14 Постанови Пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», згідно якого вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 04.02.2014 року у справі 903/610/13 зазначив, що аналізуючи положення глави 47 ЦК України, можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

При цьому позивачем не взято до уваги те, що з прийняттям господарським судом Полтавської області рішення від 04.07.2013 по справі 917/906/13 вимоги відповідача до позивача зі сплати відповідних грошових коштів набули іншого характеру, ставши безспірними.

Відповідно до ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України в є обов'язковими до виконання на всій території України.

Крім того, слід зазначити, що на однорідність вимог не впливають підстави виникнення зобов'язання, а має значення лише природа зобов'язання, в даному випадку зобов'язання обох сторін є грошовими, тобто однорідними, строк виконання за якими настав.

(Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 09.12.2008 у справі № 37/638).

Умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є ясність (прозорість) вимог, коли між сторонами немає спору щодо характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо. Дана правова позиція наведена також і в постановах ВГСУ, зокрема, від 28.07.2014 по справі №911/3252/13, від 19.02.2015 по справі №15/191, від 15.04.2015 по справі №5023/993/12, від 17.06.2015 по справі №910/19331/14 та ін.).

Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог №10-75/6862 від 03.06.2015 року відповідає вказаним критеріям.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому, Закон України "Про виконавче провадження" не містять заборони щодо можливості проведення зарахування зустрічних вимог на стадії виконання судового рішення.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення є можливим при наявності умов, встановлених ст. 601 ЦК України та відсутності обставин, встановлених ст. 602 ЦК України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається. (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 11.11.2008 у справі № 37/144-41/261 та від 09.12.2008 у справі № 37/638).

Отже, судом встановлено, що вимоги відповідача до позивача є зустрічними та однорідними, тобто такими, що повністю відповідають положенням ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України.

Оскільки правочин із зарахування зустрічних однорідних вимог, що вчинений відповідачем, є таким, що не суперечить вимогам чинного законодавства і його зміст відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, то позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір покладається на позивача відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст. 33,43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 02.10.2015 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією