ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2015 р. Справа № 907/600/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмежено відповідальністю Сервіс-Агрозахід с.Великі Гаї Тернопільського району

на рішення господарського суду Закарпатської області від 06.07.2015 р.

у справі № 907/600/15

за позовом: товариства з обмежено відповідальністю Сервіс-Агрозахід с.Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області

до відповідача фермерського господарства Новий рівень 2006 с.Тячівка Тячівського району Закарпатської області

про стягнення суми 9 694 170, 68 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю № 130/1 від 01.07.2011 р. та ОСОБА_3 за довіреністю № 131 від 01.07.2015 р.;

від відповідача: не зявився,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Закарпатської області у даній справі №907/600/15 від 06.07.2015 р. (суддя Йосипчук О.С.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача загалом суму 551 342 грн. з яких 181 090,00 грн. пені, 369 762,00 грн. 39 % річних, 490,00 грн. штрафу, а також 4 158,33 грн. витрат по оплаті судового збору.

В решта частині позовних вимог щодо стягнення 8 066 700,58 грн. курсової різниці національної валюти до іноземної, а також щодо стягнення 209 258,24 грн. пені, 808 718,07 грн. 39 % річних, 102 973,96 грн. 5% штрафу та 324 449,94 грн. заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині задоволення позовних вимог щодо часткового стягнення пені, 39% річних та штрафу, нарахованих на суму основного боргу внаслідок прострочення платежів відповідачем,обґрунтовано п. 8.5.1 договорів поставки та ч.1 ст. 547, ст. 549, ст.ст. 625 ЦК України.

Що ж стосується рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то воно мотивовано тим, що позивач всупереч вимог п. 4.3.3 договорів поставки не подав доказів щодо вчинення дій по коригуванню видаткових накладних після повної оплати вартості товару з урахуванням курсу валют на дату кожної часткової оплати, такі дії вчинив у спосіб подання позовної заяви у даній справі до суду і поза межами строку дії усіх трьох договорів поставки, які передбачені пунктами 2.1. В частині часткової відмови у стягненні штрафу, то рішення мотивоване пропуском позивачем скороченого строку позовної давності, передбаченого п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України. Щодо часткової відмови у стягненні пені, 39 % річних та штрафу, нарахованих на суми коригувань вартості товару з урахуванням курсу валют на дату кожної часткової оплати, відмовлено у звязку із відмовою у позові щодо стягнення основної суми таких коригувань.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить апеляційний суд його скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Така скарга мотивована тим, що судом першої інстанції необґрунтовано не враховано те, що позивачем вжито усі передумови, передбачені п.п. 4.3.2, 4.3.3 договорів поставки та відповідно надіслано в адресу відповідача претензію за вих. №12 від 20.01.2015 р. з вимогами про проведення остаточного розрахунку з урахуванням курсової різниці та правомірно нараховано у відповідності до ст. 625 ЦК України і п.п. 8.5.1, 8.5.2 договорів поставки суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції, 39% річних, 5% штрафу та пені, нараховані на суми як простроченої основної заборгованості, яка існувала до дачі подання позовної заяви, так і на суми нарахованої курсової різниці. Також, на думку апелянта, суд неправомірно обмежив строк нарахування пені шестимісячним періодом згідно ч.6 ст. 232 ГК України, оскільки п. 8.10 договорів поставки передбачено строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (пені) та відшкодування завданих збитків, передбачених п.п. 8.5.1 та 8.5.2, три роки.

Крім цього, під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, представником позивача через канцелярію апеляційного суду подано 27.08.2015 р. клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових (нових) доказів які існували на дату подання позову та прийняття рішення судом першої інстанції без письмового пояснення у відповідності до ст. 101 ГПК України, щодо неможливості подання таких доказів під час розгляду справи у місцевому суді. В додаток до такого клопотання додано претензію позивача на адресу відповідача за вих. № 12 від 20.01.2015 р., три розрахунки коригувань: №№ 38, 39, 40, усі від 20.01.2015 р. (щодо кожного договору поставки окремо) та поштова картка рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно якої, відповідачем отримано наче б-то вказані претензію та розрахунки коригувань 22.01.2015 р.

При цьому, позивачем залишились невиконаними дві ухвали апеляційного господарського суду від 27.08.2015 р. та 15.09.2015 р. про надання письмової інформації, отриманої із поштового відселення відправника поштової кореспонденції (м.Тернопіль) про дійсність вказаної вище поштової картки, оскільки на поданій суду такій картці, відсутні відомості відправника.

У відзиві на апеляційну скаргу від 10.09.2015 р. відповідач заперечив щодо її задоволення з огляду на обставини, якими обґрунтоване оскаржуване рішення, а також надіслав в адресу суду лист центру поштового звязку № 2 Закарпатської дирекції УДППЗ «Укрпошта» за вих. № 027-л від 19.09.2015 р. про те, що в адресу ФГ «Новий Рівень 2006» вул. Калініна, 1 «Е», с.Тячівка Тячівського району Закапрпатської області (відповідач) від ТОВ «Сервіс-Агрозахід» вул. Підлісна, 27 с.Великі Гаї Тернопільського району, згідно даних записів по Ф8 листоноші доставочної дільниці № 8 МВПЗ Тячів, дані про отримання поштової рекомендованої кореспонденції, не значаться.

Представники позивача (апелянта) в судових засіданнях підтримали доводи та заперечення, викладені у апеляційній скарзі, а також пояснили, що виконати попередні дві ухвали апеляційного господарського суду не мали можливості, оскільки із усної інформації представника поштового відділення довідалися, що у базі даних УДППЗ «Укрпошта», відомості про рекомендовану кореспонденцію зберігаються лише шість місяців.

Представник відповідача жодного разу у судове засідання апеляційного суду не зявився, хоча був належним чином повідомлений про місце, дату та час проведення судового засідання.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, доводам та запереченням, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним, між позивачем як постачальником та відповідачем як покупцем, укладено ідентичних три договори поставки на умовах розстрочення платежу: № ТЕ-ЗА-12-18032013/ЗЗР від 18.03.2013 р.; №ТЕ-ЗА-26-09042013/Н від 09.04.2013 р. та №ТЕ-ЛВ-118-170414/ззр-ГА від 17.04.2014 р.

Згідно умов таких договорів, позивач зобов'язався передати сільськогосподарську продукцію у власність відповідача, а відповідач у свою чергу зобов'язався прийняти товар та сплатити його ціну.

Крім цього, сторони передбачили у п.п.4.3, 4.3.1, 4.3.2, 4.3.3, 8.5.1,8.5.2 та 8.10 договорів поставки, що вартість товару розраховується у гривні та фіксується у відповідній іноземній валюті, що зазначена у відповідній додатковій угоді (специфікації), в цьому випадку постачальник має право в односторонньому порядку змінити вартість товару в залежності від зміни курсу даної валюти наступним чином:

На дату підписання додаткової угоди (специфікації) вартість товару у гривні розраховується по курсу, визначеному банком постачальника на цю дату.

На дату відвантаження партії товару, згідно з певною додатковою угодою (специфікацією), у випадку зростання курсу іноземної валюти, вказаного банком постачальника, відносно курсу, вказаного у додатковій угоді (специфікації), вартість даної партії товару змінюється пропорційно такому зростанню за формулою: (приклад формули).

На дату фактичної оплати частини товару, згідно з певною додатковою угодою (специфікацією), у випадку зростання курсу іноземної валюти, вказаного банком постачальника, відносно курсу, вказаного у додатковій угоді (специфікації), або курсу перерахунку вартості товару на дату фактичного відвантаження, вартість оплачуваної частини товару змінюється пропорційно такому зростанню за формулою: (приклад формули).

Зміна вартості товару на дату фактичної оплати фіксується постачальником у вигляді коригування видаткових накладних після повної оплати вартості товару, з урахуванням курсу валюти на дату кожної часткової оплати, та не потребує додаткових угод чи погоджень обома сторонами договору.

Постачальник може змінити перерахунок вартості товару та надати коригування видаткових накладних на будь-яку дату на власний розсуд або на прохання покупця, за наявності відповідних підстав, згідно з пунктами 4.3.2 та 4.3.3 даного договору.

За несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті ціни товару сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 5% та пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.

За порушення грошових зобовязань по оплаті ціни товару на підставі ст. 625 ЦК України, сплачує на користь постачальника 39% річних від суми боргу.

Строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (пені) та відшкодування завданих збитків, передбачених п.п. 8.5.1 8.5.2 цього договору, встановлюється у три роки.

Факт отримання відповідачем від позивача обумовленого товару підтверджується видатковими накладними від 30.05.2013 р. № 95, від 04.06.2013 р. № 103, від 05.06.2013 р. № 112, від 14.06.2013 р. №139, від 17.06.2013 р. №149, від 26.07.2013 р. №172, від 30.08.2013 р. №255, від 18.09.2013 р. №319, від 23.09.2013 р. №337, від 30.09.2013 р. від 16.04.2013 р. №12, від 08.05.2014 р. №184, від 08.05.2014 р. №185, від.08.05.2014 р. №186, від 19.05.2014 р. №217, від 20.05.2014 р. №225, від 27.05.2014 р. №246, від 28.05.2014 р. №253, від 04.06.2014 р. №283, від 05.06.2014 р. №299, від 07.07.2014 р. №409.

Вартість товару відповідно до п.4.3 договорів поставки, додаткових угод (специфікацій) та видаткових накладних, поставленого відповідачу згідно договорів поставки, складала 2 119 277,32 грн., а саме: за договором поставки № ТЕ-ЗА-12-18032013/ЗЗР - 886 007,09 грн., за договором поставки №ТЕ-ЗА-26-09042013/Н - 614 100,00 грн., за договором поставки №ТЕ-ЛВ-118-170414/ззр-ГА - 619 170,23 грн. Проте, відповідач повернув частину товару (маді гібрид кукурудзи) на загальну суму 25 600 грн., що підтверджується накладною на повернення від покупця №1 від 31.05.2013 р.

Вірно також встановлено судом першої інстанції, що факт сплати відповідачем на користь позивача 2 121 964,93 грн. основного боргу станом на квітень місяць 2015 р. за зміненою уже ціною згідно п. 4.3.2 на дату поставки товару, що і підтверджується платіжними дорученнями та виписками про рух коштів на розрахункових рахунках в банківських установах та не заперечується позивачем.

Проте, відповідачем здійснення розрахунків за отриманий товар відбулося не у повній відповідності до строків, визначених додатковими угодами (прострочення), наслідком чого є можливість застосування положень п. 4.3.3 договорів поставки щодо перерахунку вартості товару із наданням позивачем відповідачу відкоригованих видаткових накладних на дату фактичної оплати.

Під час прийняття рішення судом першої інстанції вірно враховано вимоги п.2 ст.712 ЦК України, якою передбачено, що до договорів поставки застосовуються загальні правила про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором чи законом. При цьому, обов'язок покупця оплатити товар за обумовленою ціною та строк, передбачено ст.ст. 691, 692 ЦК України, а сукупний аналіз цих норм чинного законодавства вказує на право продавця вимагати від покупця оплати переданого та прийнятого відповідачем товару у примусовому порядку.

У відповідності до ст. 193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Враховуючи вимоги про стягнення суми зазначених вище коригувань, судом апеляційної інстанції також береться до уваги, що у відповідності до ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена норма кореспондується із положеннями ч.2 ст. 198 ГК України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках та на умовах, встановлених договором або законом.

Аналізуючи умови п. 4.3 договорів поставки, судова колегія приходить до висновку, що умовами договору була передбачена можливість зміни вартості товару як на дату відвантаження товару, так і на дату фактичної оплати частини товару. Проте, безпосередньо згідно п. п.4.3.3 договорів, така зміна вартості товару може і повинні була б відбутися (у даному разі, враховуючи відсутність основного боргу на дату подання позовної заяви до суду, визначеного на дату відвантаження товару) після повної оплати товару, а не станом на дату предявлення претензії і дату надсилання розрахунків коригувань (20.01.2015 р.)

При цьому, судова колегія також приходить до висновку, що без вчинення активних дій позивача, передбачених п. 4.3.3 договорів, шляхом виготовлення і надсилання в адресу відповідача розрахунків коригувань, проведених після повної оплати основного боргу, ціна якого була визначена у видаткових накладних на дату поставки товару згідно п. 4.3.2 договорів поставки, у позивача не виникає право на предявлення вимоги до відповідача щодо сплати таких коригувань, а відповідно у відповідача обовязку сплатити такі.

Як зазначалося вище, позивачем подано лише до апеляційного суду вказані вище докази реалізації п. 4.3.3 договорів поставки у спосіб надіслання в адресу відповідача претензії за вих. №12 від 20.01.2015 р. з вимогами про проведення остаточного розрахунку із розрахунками коригувань ціни товару.

Проте, вказані докази судом апеляційної інстанції не можуть бути прийняті до уваги та враховані під час вирішення спору, оскільки позивач всупереч вимог ст. 101 ГПК України не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції під час судового розгляду враховуючи також те, що такий розгляд двічі ухвалами суду відкладався і представник позивача був присутнім у судових засіданнях.

Крім цього, зазначені вище докази надсилання в адресу відповідача розрахунків коригування ціни товару, апеляційним судом оцінюються як неналежні з огляду на вимоги ст. 34 ГПК України, враховуючи листа центру поштового звязку від 19.09.2015 р. про те, що в адресу відповідача рекомендовані листи від позивача в період з 20.01.2015 р. по 28.01.2015 р. не надходили, а позивач всупереч вимог ухвал апеляційного суду додаткових письмових доказів про дійсність поштового відправлення суду не надав.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відкоригованої ціни вартості товару станом на дату подання позову, є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам зазначеного вище чинного законодавства та фактичним обставинам спору (умовам договору).

Що стосується іншої частини позовних вимог позивача про стягнення заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції, пені, 39% річних та 5% штрафу, то судом першої інстанції правомірно враховано те, що згідно із п. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, згідно з ч. 1 ст. 230, ч.4 ст. 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому в договорі.

Пунктом 8.5.1 договорів поставки передбачено сплату покупцем за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті ціни товару штрафу в розмірі 5% та пені за кожен день простроченні в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, а п. 8.6 передбачено можливість нарахування пені протягом всього часу існування заборгованості.

Згідно із ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках до суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пеня, як вид неустойки обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день простроченого зобов'язання. Таким чином, штраф та пеня є різними видами неустойки.

Згідно зазначеного вище п. 8.10 договорів поставки передбачено, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (пені), передбачених п.п.8.5.1- 8.5.2 договору, встановлюється у три роки. З вказаного вбачається, що сторони не передбачили збільшення строку позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу (як самостійного виду неустойки). Тому, апеляційний суд погоджується із позицією суду першої інстанції, що у даному разі до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст.256, 257, ч.2 ст.258 ЦК України, якими визначено спеціальну (скорочену) позовну давність.

Відповідно до ч.1 ч.5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначенням строку виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Враховуючи ту обставину, що відповідачем розрахунки проводились з порушенням строків, визначених пунктами 2.4. договорів та відповідних специфікацій, то починаючи з наступного дня за датою, коли, згідно відповідних специфікацій повинна була бути здійснена оплата, у позивача виникло право вимоги виконання відповідачем умов п.8.5.1 договорів.

Враховуючи зроблену відповідачем під час розгляду спору у суді першої інстанції заяву про застосування скороченого річного строку позовної давності щодо стягнення штрафу, враховуючи дату надходження позовної заяви до суду, правомірно судом першої інстанції встановлено, що за вимогою позивача в частині стягнення штрафу на загальну суму 102 974,26 грн. сплив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині згідно ч.4 ст. 267 ЦК України.

Тому, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення штрафу в межах строку позовної давності у сумі 489,60 грн.

Також, місцевим судом зроблено вірний висновок, що оскільки всупереч вимог ч.6 ст. 232 ГК України сторони у договорі безпосередньо не передбачили саме про продовження шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, пунктом 8.6 договорів поставки таке продовження не обумовлено, а лише аналогічно ч. 6 ст. 231 ГК України прописано, що такі санкції нараховуються за увесь період існування заборгованості, що не розцінюється як продовження строку з урахуванням вимог ст.252 ЦК України, правомірно обмежив строк нарахування пені шістьма місяцями та стягнув лише суму 181 090 грн. Зокрема, згідно договору поставки № ТЕ-ЗА-12-18032013/ЗЗР у розмірі 72 530 грн., згідно договору поставки №ТЕ-ЗА-26-09042013/Н у розмірі 16 573,00 грн. та згідно договору поставки №ТЕ-ЛВ-118-170414/ззр-ГА у розмірі 91 987,00 грн.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України та умови п. 8.5.2 договорів поставки, де передбачено крім стягнення збитків внаслідок інфляції і 39 % річних від суми боргу, суд першої інстанції правомірно стягнув із відповідача загалом 809 208,06 грн. інфляційних збитків, нарахованих лише на суму основного боргу, сплаченого з порушенням строків, визначених договорами (специфікаціями). Зокрема: згідно договору № ТЕ-ЗА-12-18032013/ЗЗР у сумі 37 4221,28 грн., договору №ТЕ-ЗА-26-09042013/Н у сумі 356 260,19 грн. та договору №ТЕ-ЛВ-118-170414/ззр-ГА у сумі 78 726,59 грн., правомірно відмовивши у стягненні таких інфляційних збитків, нарахованих на суми необґрунтовано заявлених до стягнення коригувань вартості ціни товару.

Також, обґрунтованим є часткове стягненні суми 39% річних, враховуючи строки виконання зобов'язань відповідачем загалом у розмірі 369 762,00 грн., а саме: згідно договору № ТЕ-ЗА-12-18032013/ЗЗР у розмірі 191 302,00 грн., згідно договору №ТЕ-ЗА-26-09042013/Н у розмірі 70 545,00 грн. та згідно договору №ТЕ-ЛВ-118-170414/ззр-ГА у розмірі 107 915 грн., без нарахувань на суму відкоригованої вартості товару.

Щодо заявлених і відмовлених у задоволенні вимог про стягнення збитків від інфляції в сумі 324 449,94 грн. за відповідний період по 15.05.2015 р., то місцевий суд також зробив вірний висновок, що згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, а аналіз ст. 625 ЦК України свідчить про те, що внаслідок знецінення лише грошова одиниця України гривня, підлягає індексації, а іноземна валюта не підлягає. При цьому, індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, що купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті.

Тому, вимоги ст. 625 ЦК України щодо інфляційних нарахувань можуть бути застосовані лише у випадку прострочення грошового зобов'язання у гривні і не можуть бути застосовані до ціни у гривні, визначеної з урахуванням курсу іноземної валюти на час укладення угоди, відвантаження товару чи на день оплати товару.

Такої правової позиції притримується і Вищий господарський суд України, викладеної у п. 3.1. постанови Пленуму №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду про часткове задоволення позовних вимог позивача з огляду на зазначене вище, яким спростовуються доводи позивача та відповідно автора апеляційної скарги.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що прийняте судом першої інстанції та оскаржуване позивачем рішення, прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Закарпатської області від 06.07.2015 р. у даній справі № 907/600/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду Закарпатської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 29.09.2015 р.

ОСОБА_4Матущак

Судді Н.А.Галушко

ОСОБА_1