ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2015 р.Справа № 9/17-4233-2011
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.

при секретарі судового засідання: Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від прокуратури: ОСОБА_1 (посвідчення № 031420 від 19.01.2015)

від ФДМ України: не зявився

від відповідача 1: не зявився

від відповідача2: ОСОБА_2 (довіреність № б/н від 10.06.2015)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області від 14 серпня 2015 року, повний текст якого складено та підписано 17 серпня 2015 року

по справі № 9/17-4233-2011

за позовом Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до відповідача 1 Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України Укрпрофоздоровниця

до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю Укрбудінвест

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобовязання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

20.10.2011 року Білгород-Дністровський міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі, якою є Фонд державного майна України звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 51131177/2003/14 від 12.03.2003р., укладеного між Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця та Товариством з обмеженою відповідальністю Укрбудінвест, щодо продажу обєктів незавершеного будівництва комплексу пансіонатів на курорті Кароліно-Бугаз та про визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на обєкти незавершеного будівництва комплексу пансіонатів на курорті Кароліно-Бугаз за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока.

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.12.2011р. по справі №9/17-4233-2011 у позові Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області в інтересах держави в особі, якою є Фонд державного майна України відмовлено повністю.

ОСОБА_3 Одеського апеляційного господарського суду від 22.03.2012р. по справі №9/17-4233-2011 рішення господарського суду Одеської області від 19.12.2011р. скасовано, позов задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу №51131177/2003/14 від 12.03.2003р. укладений між Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України Укрпрофоздоровниця та Товариством з обмеженою відповідальністю Укрбудінвест щодо продажу об'єктів на курорті Кароліно-Бугаз. Позовні вимоги Білгород Дністровського міжрайонного прокурора про визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на об'єкти незавершеного будівництва комплексу пансіонатів на курорті КароліноБугаз залишено без розгляду.

ОСОБА_3 Вищого господарського суду України від 18.12.2012р. рішення господарського суду Одеської області від 19.12.2011р. та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 22.03.2012р. по справі № 9/17-4233-2011 скасовані, справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Заявою від 25.01.2013 року прокурор уточнив свої вимоги та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу №51131177/2003/14 від 12.03.2003 року, витребувати та повернути державі в особі Фонду державного майна України нерухоме майно, що знаходяться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, бульвар Золотий беріг, 33 (клубний комплекс "Променад") (їдальня "Ч" (блок 1а) площею 4354,4 кв.м; спальний корпус літ. "Ш" (блок 2а) площею 2439,6 кв. м.; спальний корпус літ "Ц" (блок 3а) площею 9476,7 кв.м; спальний корпус літ "Х" (блок 4а) площею 4116,8 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1Г" площею 2069,8 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1Д" площею 2587,9 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1В" площею 9296,1 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1Б" площею 3520,3 кв.м) (т.3 а.с.12-14).

Позовні вимоги мотивовані посиланням на положення ст.225 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, ОСОБА_3 Міністрів УРСР від 23.04.1960р. №606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР", ОСОБА_3 Верховної ОСОБА_3 УРСР від 29.11.1990 р. № 506 "Про захист суверенних прав власності Української РСР", Закон України "Про підприємництва, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України" від 10.09.1991 р., ОСОБА_3 Верховної ОСОБА_3 України від 04.02.1994 р. № 3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР", Тимчасове положення "Про Фонд державного майна України" затверджене ОСОБА_3 Верховної ОСОБА_3 України від 07.07.1992р., стверджуючи, що спірне нерухоме майно, яке є предметом договору купівлі-продажу від 12.03.2003р. №51131177/2003/14, на момент укладання оскаржуваного договору було об'єктом державної власності, розпоряджатися яким могла лише держава в особі Фонду державного майна України, у звязку з чим договір укладено з порушенням норм законодавства, що порушує право держави як власника цього майна в особі Фонду державного майна України.

Під час повторного розгляду справи, рішенням господарського суду Одеської області від 21.05.2014 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 05.08.2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 Вищого господарського суду України від 01.10.2014р. рішення господарського суду Одеської області від 21.05.2014р.та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 05.08.2014р. по справі №9/17-4233-2011 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Рішенням господарського суду Одеської області від14.08.2015 року по даній справі (суддя Погребна К.Ф.) у задоволенні позовних вимог Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області в інтересах держави в особі, якою є Фонд державного майна України, до Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України "Укрпрофоздоровниця" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбудінвест" про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобовязання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Такий висновок суду мотивований тим, що позов заявлено до Господарського суду Одеської області 20.10.2011 року, після спливу строку позовної давності, про що було заявлено ТОВ Укрбудінвест. Також судом зазначено, що вимоги прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України про витребування нерухомого майна є похідним предявлених прокуратурою вимог про визнання договору недійсним, у звязку з чим відсутні правові підстави для задоволення вимог прокуратури в частині витребування та повернення спірного нерухомого майна.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням місцевого господарського суду, Заступник прокурора Одеської області звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України в повному обсязі. Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд повно та всебічно не перевірив всі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми чинного законодавства, в звязку з чим виніс незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Апеляційні вимоги мотивовані тим, що відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку для звернення до суду, місцевим господарським судом були порушені вимоги ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України.

Апелянт також зазначає, що враховуючи викладену у постанові від 20.08.2013 року Верховного суду України правову позицію по справі № 6/17-4949-2011 відносно того, що початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати не з моменту коли прокуратурі стало відомо про наявність оспорюваних правочинів, а з моменту коли органи прокуратури дізнались про факт відсутності у особи необхідного обсягу дієздатності.

Представники ФДМ України, Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України Укрпрофоздоровниця в судове засідання 08.10.2015 року не зявилися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань не заявляли, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, про що свідчать відповідні поштові повідомлення, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутністю.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю Укрбудінвест відзив на апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області не надав, проте в судовому засіданні 08.10.2015 року просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін, вважаючи його правомірним, обґрунтованим, відповідаючим вимогам діючого законодавства та матеріалам справи.

Розглянувши та перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників прокуратури та відповідача 2, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК України, апеляційна інстанція не звязана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а згідно до приписів ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного провадження, будівництво пансіонату "Кароліно-Бугаз" на 4000 місць розпочалося наприкінці 70-х років ХХ сторіччя за часів СРСР та здійснювалося СМТ "Чорноморкурортбуд" на замовлення Одеської обласної ради профспілок Української республіканської ради професійних спілок (Укрпрофрада), що підтверджується рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської ради народних депутатів №587 від 01.08.1980 року, будівельним паспортом на напірний каналізаційний колектор пансіонату Кароліно-Бугаз від 1977 року, будівельним паспортом поліклініки з водолікарнею на 800 відвідувань для комплексу пансіонатів на 4000 місць на косі Кароліно-Бугаз від 1980 року, актом вибору земельної ділянки від 29.07.1980р.

Згідно з постановою ОСОБА_3 міністрів Української РСР від 23.04.1960р. № 606 „Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР Міністерство охорони здоровя УРСР було зобовязано передати до 1 травня 1960 року Українській республіканській ОСОБА_3 профспілок зокрема всі діючі госпрозрахункові санаторії /крім туберкульозних/ загальною кількістю 73 об'єкти на 23586 ліжок, 92 будинки відпочинку на 20997 ліжок, 8 санаторних пансіонатів на 1510 ліжок, курортні поліклініки, які знаходяться у віданні Головного управління курортів, санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР, згідно з додатками NN 1, 2, а також санаторії /крім туберкульозних/ і будинки відпочинку, що будуються для цього Управління. Згідно п. 2 вказаної постанови майно передавалося профспілковим органам у відання. При цьому, посилання про безоплатну передачу зазначених майнових комплексів у власність профспілковим організаціям у даній постанові відсутні.

ОСОБА_3 Верховної ОСОБА_3 Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990р. N 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

22.11.1991р. Президією ради Федерації незалежних професійних спілок України, з метою радикальної перебудови управління курортами профспілок, поліпшення санаторно-курортного лікування та відпочинку трудящих України, прискорення формування нових економічних основ лікувально-оздоровчого процесу, ефективного використання матеріальної бази, будівництва та реконструкції діючих санаторіїв, пансіонатів та будинків відпочинку, було прийнято постанову № 11-1-1 "Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ОСОБА_3 народних депутатів міста Києва № 9971 від 23 грудня 1991 року зареєстровано ЗАТ "Укрпрофздоровниця" як підприємство, яке є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об`єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, частка майна Федерації професійних спілок України, переданого у статутний фонд Товариства, становить 92,92 % розміру статутного фонду.

Передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофздоровниця" майно не було новоствореним після розпаду СРСР, а є профспілковим майном колишньої системи ВЦРПС, складовою частиною якої були і профспілки України. При цьому, Федерація професійних спілок України не могла стати правонаступником майна колишньої всесоюзної організації лише на підставі власної заяви про це, чи погодження права на майно з Конфедерацією Професійних спілок СРСР, створеною після прийняття у 1990 році Закону "Про професійні спілки, права і гарантії їх діяльності", оскільки правовий режим цього майна визначено законодавством.

Відносини права власності регулюються законодавчим органом, Верховною ОСОБА_3 України, яка в межах наданих їй повноважень прийняла 10 вересня 1991 року Закон "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" № 1540-ХІІ, за яким майно підприємств, установ та організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування є державною власністю.

ОСОБА_3 Верховної ОСОБА_3 України від 10.04.1992 року № 2268-ХІІ було передбачено, що до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передати тимчасово Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об`єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, а постановою Верховної ОСОБА_3 України № 2268-ХІІ від 04.02.1994 року встановлено, що до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Крім того, постановою Верховної ОСОБА_3 Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону України про роздержавлення майна.

Зі змісту постанови Вищого господарського суду України від 01.10.2014 року вбачається, що майнові комплекси, які перебували у віданні Української республіканської ОСОБА_3 профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу PCP стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, є власністю держави і форма власності на них не змінювалась на законодавчому рівні (т.4 а.с.106-109).

Таким чином колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що майно, передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофздоровниця" є державною власністю.

Статтею 225 ЦК УРСР встановлено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу майна, належать власнику.

Згідно з п.1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого ОСОБА_3 Верховної ОСОБА_3 України від 07.07.1992р., Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

В силу положень ст. 4, ч.1 ст.7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" встановлено, що Фонд державного майна України є суб'єктом управління об'єктами державної власності та здійснює відповідно до законодавства право розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього СРСР, яке має статус державного.

Враховуючи наведені нормативні акти стосовно права власності держави Україна після розпаду СРСР, історії створення спірного майна та створення відповідача 1, колегія суддів приходить до висновку, що з проголошенням незалежності України 24.08.1991р. право власності на спірний об'єкт набула держава та відповідно до ОСОБА_3 Верховної ОСОБА_3 України від 10.04.1992р. № 2268-ХІІ та від 01.03.1994р. № 3943-ХІІ орган якому надані повноваження прийняти та розпоряджатись спірним об'єктом до визначення суб'єктів його права є Фонд державного майна України.

Таким чином, як вірно було зазначено місцевим господарським судом, доводи прокурора і позивача про те, що суб'єкти права власності майна загальносоюзних профспілок колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, законодавчо не визначені, тому це майно є загальнодержавною власністю і право розпоряджатися ним, у тому числі спірним об'єктом, повинно здійснюватися Фондом державного майна України є обґрунтованими та правомірними.

Таку позицію підтримує і Верховний Суд України (постанови від 16.09.2014р. у справі № 51/227, від 25.11.2014р. у справі № 5002-26/3170-2011, від 04.02.2015р. у справі № 52/250-45/540-2012), висновки яких в порядку ст.111-28 ГПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Так, 12.03.2003 року між закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України "Укрпрофоздоровниця" (продавець) та ТОВ "Укрбудінвест" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу №51131177/2003/14, за умовами якого продавець зобовязався передати у власність покупцю незавершене будівництво комплексу пансіонатів на курорті Кароліно-Бугаз, що знаходиться за адресою: Україна, Одеська обл., Білгород-Дністровський р-н, смт. Затока, а покупець зобовязався прийняти майно і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі, а саме суму в розмірі 1920000грн., у тому числі ПДВ 320000грн.

На виконання цього договору 17 квітня 2003 року між сторонами був складений акт приймання-передачі незавершеного будівництва комплексу пансіонатів на курорті "Кароліно-Бугаз" (Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока).

В подальшому ТОВ "Укрбудінвест" проведена реконструкція пансіонату відпочинку "Клубний комплекс "Променад" по бульвару Золотий беріг, 33 у смт Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, про що свідчить акт готовності об'єкта до експлуатації. Згідно із сертифікатом серії ОД № 4, виданим Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області 01 вересня 2011 року, була засвідчена відповідність закінченого будівництвом об'єкту після реконструкції.

За результатами висновків будівельно-технічної експертизи, яка була призначена ухвалою господарського суду Одеської області від 15.12.2014 року та проведення якої доручено Київською незалежною судово-експертною установою за вих. №1624 від 31.07.2015 року встановлено, що майно згідно уточненої позовної заяви частково не відповідає тому майну, що існує фактично на день висновку з основних техніко-економічних показників - загальної площі.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час змінилось коло власників спірного об'єкту, а саме наявність більш ніж 100 співвласників, що підтверджується копіями наданих свідоцтв про право власності в кількості 51 примірників, наданих суду відповідачем -2 та залучених до матеріалів справи (т.5 а.с.36-188).

Таким чином, колегія судів апеляційної інстанції погоджується с висновками суду першої інстанції, що ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" не мала права без згоди Фонду державного майна України відчужувати за оспорюваним договором незавершене будівництво комплексу пансіонатів на курорті Кароліно-Бугаз, що знаходиться за адресою: Україна, Одеська обл., Білгород-Дністровський р-н, смт. Затока.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу (в редакції, чинній на час укладення спірного договору), а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. При цьому, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оспорюваний договір купівлі-продажу від 12.03.2003 року, укладений між ЗАТ лікувально-оздоровчим закладом професійних спілок України Укрпрофоздоровниця та ТОВ Укрбудінвест, обєктом якого є незавершене будівництво комплексу пансіонатів на курорті Караліно-Бугаз, власниками коло осіб у кількості 100 співвласників, не може бути визнаний недійсним з зазначених вище підстав.

Щодо уточнених позовних вимог прокурора про витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення його державі Україна в особі Фонду державного майна України, судова колегія звертає увагу на наступне.

Правове регулювання захисту речових прав на майно здійснюється відповідно до гл. 29 ЦК України.

Положеннями ст. 388 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Предметом відндикаційного позову є матеріально-правова вимога не володіючого власника до володіючого власника про повернення майна з чужого незаконного володіння.

Віндикаційний позов характеризується такими ознаками:

позов може бути вчинений лише стосовно індивідуально-визначених речей (вкрадений автомобіль, загублена парасолька тощо). Якщо в конкретному випадку є можливість виділити річ з родовими ознаками з маси однорідних речей, то можлива і її віндикація;

річ, власником якої є позивач, перебуває у володінні відповідача;

власник може вимагати повернення свого майна лише в тому разі, якщо інша особа володіє його майном незаконно. Якщо володілець володіє чужим майном на законних підставах (наприклад, в органах внутрішніх справ зберігається майно, вилучене на законних підставах, майно, яке є речовим доказом у справі), то власник не може витребувати свою річ з такого володіння шляхом подання віндикаційного позову;

захищати своє право власності віндикаційним позовом власник має можливість лише в тому разі, коли майно збереглося в натурі;

майно, яке перебуває у незаконного володільця, підлягає безумовному вилученню і повертається власнику, якщо володілець виявився незаконним, недобросовісним.

Отже, оскільки встановлений ст. 388 ЦК України спосіб судового захисту речових прав на майно, передбачає безпосереднє передання індивідуально визначеного майна в натурі законному власнику, при вирішенні такого спору перевірці підлягає, у тому числі, факт наявності такого майна в натурі.

З матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду спірне нерухоме майно, що знаходяться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, бульвар Золотий беріг, 33 (клубний комплекс "Променад") (їдальня "Ч" (блок 1а) площею 4354,4 кв.м; спальний корпус літ. "Ш" (блок 2а) площею 2439,6 кв. м.; спальний корпус літ "Ц" (блок 3а) площею 9476,7 кв.м; спальний корпус літ "Х" (блок 4а) площею 4116,8 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1Г" площею 2069,8 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1Д" площею 2587,9 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1В" площею 9296,1 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1Б" площею 3520,3 кв.м. існувало в натурі. Зазначене підтверджується висновком з основних техніко-економічних показників (т.3а.с.26).

На момент розгляду даного спору зазначене майно перестало існувати як обєкт матеріального світу, що підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1312 від 31.07.2015, згідно з яким обєкт обєкт будівництва комплексу пансіонатів розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, бульвар Золотий беріг, 33 не відповідає тому майну, яке існує фактично станом на день висновку експертизи.

Фактична відсутність майна, яке підлягає витребуванню за даним позовом, унеможливлює його задоволення, оскільки в даному випадку таке рішення не призведе до поновлення порушеного права позивача по справі.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю Укрбудінвест в порядку частини 3 ст.267 ЦК України було заявлено клопотання про застосування по справі строку позовної давності, яке судом першої інстанції було задоволено, з чим і погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

За змістом ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України). За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

У звязку з тим, що спірний договір купівлі-продажу укладений 12.03.2003 року станом на 01.01.2004р. передбачений статтею 72 ЦК Української РСР загальний трирічний термін позовної давності не сплив, до відносин сторін щодо застосування у справі позовної давності мають застосовуватись положення ЦК України.

Цивільним кодексом України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави або органі, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Фонду державного майна України.

Таку ж позицію підтримує Верховний Суд України (постанова від 25.03.2015р. у справі № 11/163/2011/5003), висновки якої в порядку ст. 111-28 ГПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Таким чином, як вірно було зазначено місцевим господарським судом, повноваження прокурора щодо строку позовної давності, повинні відповідати правам, які має позивач - Фонд державного майна України.

Право Фонду державного майна України можливе вважати порушеним ще з 01.05.1992 р. згідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР від 03 липня 1991р. №66 та постанови Верховної ОСОБА_3 України від 10.04.1992р. № 2268-XII "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України", за якими саме Фонду державного майна України було передано майно та фінансові ресурси, розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій та його зобовязано було прийняти це майно до 01 травня 1992 року.

Про порушення свого права Фонд державного майна України дізналося й при вирішенні справи №137/7 у 1997 році.

З огляду на те, що в 1997 році Фонд державного майна України звертався з позовом до АТ Укрпрофоздоровниця про визнання недійсними установчих документів саме з тих підстав, що до статутного фонду відповідача було передано основні фонди і оборотні кошти санаторно-курортних закладів, що є державною власністю (рішення Вищого Арбітражного суду України від 20.01.1997 року у справі № 137/7), позивач був обізнаний про порушення права власності держави на спірне майно. А початок перебігу строку позовної давності за вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна пов'язаний з моментом його укладання 12.03.2003р. Доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску позовної давності позивачем та прокурором суду не подано, як і не наведено обставин щодо таких причин.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, враховуючи наявність порушеного права та підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, а також те, що позов заявлено до Господарського суду Одеської області 20.10.2011р., тобто після спливу строку позовної давності, про застосування якої відповідачем-2 подано відповідне клопотання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору від 12.03.2003р. №51131177/2003/14 купівлі-продажу незавершеного будівництва комплексу пансіонатів на курорті Кароліно-Бугаз, що знаходиться за адресою: Україна, Одеська обл., Білгород-Дністровський р-н, смт. Затока.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, вимоги про витребування нерухомого майна є похідними пред'явлених прокуратурою вимог про визнання договору недійним. Проте, оскільки судом відмовлено в задоволенні вищезазначених вимог, то у суду з огляду на зазначене та викладене вище, відсутні правові підстави для задоволення вимог прокуратури в частині витребування та повернення спірного нерухомого майна.

Матеріально-правовий аналіз заявлених прокурором позовних вимог про витребування у відповідача спірного нерухомого майна та повернення його державі в особі Фонду державного майна України, свідчить про те, що позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на обставинах щодо наслідків недійсності угоди у вигляді реституції відповідно до приписів статті 216 Цивільного кодексу України, які не можуть застосовуватися до позивача, що не є стороною спірного договору; зазначене майно може бути витребувано від останнього набувача шляхом подання позову на підставі положень глави 29 Цивільного кодексу України.

Таким чином, рішення місцевого господарського суду відповідає встановленим фактичним обставинам справи, прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права та передбачені законом підстави для його скасування відсутні.

Судова колегія також вважає, що усі доводи, заперечення та вимоги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, викладені в апеляційних скаргах, є необґрунтованими, безпідставними та підлягають відхиленню з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів до суду апеляційної інстанції не надав, а тому зазначені вище факти скаржником під час розгляду апеляційної скарги та справи в суді апеляційної інстанції нічим спростовані не були, а відповідно, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу і не були доведені ті обставини, на які скаржник посилався як на підстави своїх вимог, доводів і заперечень.

Вищезазначене повністю спростовує доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, на підставі чого судова колегія дійшла до висновку про правомірність та обґрунтованість винесеного місцевим господарським судом рішення про відмову у задоволення позовних вимог у повному обсязі.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 14.08.2015 року по справі № 9/17-4233-2011 відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, підстави для його скасування або зміни відсутні, а тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського

процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Одеської області від „14 серпня 2015 року по справі № 9/17-4233-2011 залишити без змін.

ОСОБА_3 в порядку статті 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

ОСОБА_3 апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови

складено „09 жовтня 2015 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя М.С. Петров