РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2015Справа №910/9545/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна», м.Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс», м.Київ,

про визнання договору розірваним та стягнення 51 901,59 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Волкова Н.М. - по дов.

від відповідача: Сидоренко Ю.В. - по дов.

вільний слухач: Русаненко В.А.

Згідно з приписами ст.77 Цивільного кодексу України у судовому засіданні 13.05.2015р. оголошувалась перерва до 27.05.2015р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна», м.Київ звернулось до господарського суду м.Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс», м.Київ (з урахуванням заяви б/н від 13.05.2015р.) про визнання договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. розірваним з 19.03.2015р. та стягнення попередньої оплати в сумі 47 346 грн., 3% річних в розмірі 2661,75 грн. та неустойки в сумі 1893,84 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» умов договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. в частині поставки товару у строки, визначені укладеним між сторонами правочином, що у відповідності до приписів ст.693 Цивільного кодексу України свідчить про наявність підстав для повернення попередньої оплати.

Відповідач у відзиві б/н від 12.05.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» не могло бути виконано свої зобов'язання з поставки товару, оскільки позивачем було відмовлено у підписанні додаткової угоди до спірного правочину щодо збільшення договірної ціни.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 27.05.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі представлені позивачем та відповідачем документи, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 17.01.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» (постачальник) було укладено договір №17-01/14-8, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується згідно специфікації поставити замовнику запасні частини до серверів та дискових масивів, а замовник зобов'язується прийняти і оплатити поставлене обладнання.

За умовами п.2.4.1 договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. загальна ціна договору складає 94 692 грн., в тому числі, податок на додану вартість.

У додатку №1 до договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. (специфікація) сторонами було погоджено асортимент, перелік та кількість товару, що поставляється в межах означеного правочину.

Договір набирає чинності з дати підписання і діє до 31.12.2014р., а в частині оплати - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. В разі необхідності строк дії договору може бути продовжено шляхом підписання обома сторонами додаткової угоди до договору (п.12.1 договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №17-01/14-8 від 17.01.2014р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України).

Як вказувалось вище, загальна ціна договору складає 94 692 грн., в тому числі, податок на додану вартість (п.2.4.1 договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р.).

У розділі 3 договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. сторонами було погоджено порядок розрахунків.

Зокрема, згідно з п.3.1 укладеного між сторонами правочину всі платежі за договором здійснюються у безготівковій формі шляхом прямих банківських переказів на поточний рахунок постачальника. Порядок розрахунків визначається наступним чином: 50% від загальної вартості обладнання, яка визначена у п.2.4.1 договору, має бути сплачена замовником протягом п'яти банківських днів після підписання договору; 50% від загальної вартості обладнання, яка визначена у п.2.4.1 договору, має бути сплачена замовником протягом п'яти банківських днів після поставки обладнання.

Як свідчать матеріали справи, 27.01.2014р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» було виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна» рахунок №14/У034-1 на внесення попередньої оплати за спірним правочином в сумі 47 346 грн.

Наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №769 від 30.01.2014р. підтверджується, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна» було внесено на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» попередню оплату в сумі 47 346 грн. Факт проведення банківської операції за вказаним розрахунковим документом підтверджується печаткою банку про проведення платежу.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи ухвалою від 20.04.2015р. відповідача було зобов'язано надати заперечення (у разі наявності) щодо отримання від позивача попередньої оплати за договором №17-01/14-8 від 17.01.2014р. в сумі 47 346 грн.

У відзиві б/н від 12.05.2015р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» було підтверджено факт отримання від позивача суми попередньої оплати у визначеному договором розмірі.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна» було виконано умови договору в частині внесення попередньої оплати в сумі 47 346 грн.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ст.663 Цивільного кодексі України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як вже зазначалось, у додатку №1 до договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. (специфікація) сторонами було погоджено асортимент, перелік та кількість товару, що поставляється в межах означеного правочину.

Обладнання має бути поставлене замовнику протягом шістдесяти робочих днів після підписання договору (п.4.1 договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р.).

За умовами п.4.2 спірного правочину поставка обладнання здійснюється на умовах DDP відповідно до офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати «Інкотермс 2010», до місця призначення: склад замовника, м.Київ, вул.Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8 (колишня Танкова), бізнес-центр «Флора-Парк», 4-й поверх, крило «С». Датою поставки обладнання вважається дата фактичної доставки товару на місце призначення та передачі представнику замовника під підпис у видатковій накладній.

Постачальник зобов'язаний за п'ять робочих днів до відвантаження обладнання зі складу сповістити про це замовника в письмовому вигляді.

Таким чином, приймаючи до уваги умови укладеного між сторонами правочину, суд дійшов висновку, що строк поставки товару, визначеного у додатку №1 до договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. (специфікація), настав.

При цьому, суд зазначає, що твердження відповідача стосовно внесення заявником попередньої оплати з порушенням строку, встановленого п.3.1.1 договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р., ніяким чином не нівелюють обов'язку Товариства з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» поставити товар саме у строк, визначений п.4.1 спірного правочину, оскільки наведеним пунктом передбачено, що строк поставки товару складає 60 робочих днів з моменту підписання договору та ніяким чином не залежить від факту внесення попередньої оплати. При цьому, контрагентами не було досягнуто згоди щодо відстрочення термінів поставки у разі несвоєчасного внесення покупцем суми попередньої оплати. Умовами спірного правочину також не передбачено права постачальника притримати товар у разі порушення покупцем умов п.3.1.1 договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р.

Наразі, посилання відповідача на те, що позивачем було відмовлено у підписанні додаткової угоди до договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. про збільшення договірної ціни, що обумовило неможливість поставити товар з огляду на фактичне подорожчання товару у зв'язку із коливанням курсу гривні по відношенню до долара США, суд до уваги не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до п.15 ст.1 Закону України «Про ціни та ціноуворення в Україні» ціна - це виражений у грошовій формі еквівалент одиниці товару.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення» визначено, що суб'єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують вільні ціни та державні регульовані ціни.

Згідно зі ст.11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін (ст.11 Закону України «Про ціни і ціноутворення»).

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладанні господарських договорів сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити, зокрема, ціну договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

За приписами ст.632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Згідно з положеннями ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Наразі, судом встановлено, що під час укладання спірного правочину, сторонами у п.2.4.1 договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. та додатку №1 до правочину було досягнуто згоди, що ціна товару складає 94 692 грн. Договір підписано обома сторонами та скріплено печатками товариств.

Тобто, сторонами під час укладення договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. на основі вільного волевиявлення було погоджено умови щодо ціни товару. При цьому, така ціна була визначена спільною волею сторін, а не самостійно позивачем.

Доказів укладання будь-яких додаткових угод щодо зміни ціни за спірним правочином сторонами до матеріалів справи представлено не було.

Одночасно, суд також зазначає, що у разі необґрунтованої відмови позивача у внесенні змін до договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р., відповідач не був позбавлений права та можливості звернутись до суду з відповідним позовом. Докази вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» означених дій в матеріалах справи також відсутні.

При цьому, посилання відповідача на п.3.3 спірного правочину, відповідно до якого сторони погодились з тим, що у разі зміни курсу долара США, встановленого Національним банком України на день оплати більш ніж на 10% порівняно з курсом Національного банку України на момент підписання договору, сторони переглядають ціни та загальну вартість договору і укладають додаткову угоду про узгодження ціни, також не нівелюють обов'язку постачальника виконати свої обов'язки за договором №17-01/14-8 від 17.01.2014р., оскільки як вказувалось вище, обов'язок постачальника передати замовнику товар ніяким чином не залежить від коригування його ціни та строків розрахунків.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що наведені вище заперечення відповідача є необґрунтованими та такими, що не нівелюють обов'язку Товариства з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» поставити товар саме у строк, визначений п.4.1 спірного правочину.

Таким чином, з огляду на умови укладеного між сторонами правочину, господарським судом встановлено, що строк виконання постачальником обов'язку з поставки запасних частин до серверів та дискових масивів настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, Товариством з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» свої зобов'язання з поставки товару, перелік та кількість якого визначені у додатку №1 до договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. (специфікація), виконано не було.

Частиною 2 ст.693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, непередання продавцем, який одержав суму попередньої оплати, товару у встановленому об'ємі та у передбачений строк, надає покупцеві право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, виходячи з положень вказаної норми права, до предмета доказування у даній справі входить встановлення наявності чи відсутності певних юридичних фактів, а саме: підстав виникнення у сторін зобов'язань з купівлі-продажу, зокрема, у відповідача обов'язку поставити певний товар у встановлений строк; здійснення позивачем попередньої оплати; порушення відповідачем відповідного зобов'язання передати товар.

Як вже зазначалось, матеріалами справи виконання відповідачем зобов'язання поставити товар за договором №17-01/14-8 від 17.01.2014р. не підтверджується. Доказів протилежного відповідачем не надано.

За таких обставин, за висновками суду, попередня оплата товару у розмірі 47 346 грн. за договором №17-01/14-8 від 17.01.2014р. про поставку товару підлягає поверненню покупцю.

Таким чином, з огляду на викладене вище, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» про стягнення попередньої оплати в сумі 47 346 грн. є повністю обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Виходячи з принципу повного та всебічного розгляду всіх обставин справи, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення неустойки в сумі 1893,84 грн. та 3% річних в розмірі 2661,75 грн. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України в інформаційному листі №01-06/249 від 15.03.2011р. та у поставі від 28.04.2015р. по справі 910/5692/14.

Відповідно до 8.3 договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. за недотримання строків поставки обладнання та/або надання послуг, зазначених у договорі, замовник має право вимагати від постачальника неустойки в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується неустойка, від вартості недопоставленого товару, але не більше 2% від вартості непоставленого в строк товару.

Крім того, господарський суд зазначає, що положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», відповідно до ст.3 якого розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, до спірних правовідносин не застосовуються.

При цьому, господарський суд виходить з того, що за змістом преамбули вказаного Закону України, останній регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

В свою чергу, спір у даній справі виник внаслідок порушення відповідачем негрошового зобов'язання щодо поставки товару у встановлені договором строки.

За висновками суду, та обставина, що за порушення передбаченого строку поставки товару постачальник сплачує покупцю неустойку у вигляді пені у розмірі облікової ставки Національного банку України від вартості товару, за яким допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, не перетворює цю неустойку в пеню за порушення грошового зобов'язання, так само, як і обов'язок постачальника поставити товар не стає грошовим зобов'язанням, а отже відсутні підстави для обмеження розміру нарахованої неустойки подвійною обліковою ставкою Національного банку України. Аналогічну позицію наведено у постанові від 03.12.2013р. Верховного Суду України по справі №908/43/13-г.

Наразі, позивачем було нараховано неустойку за порушення строків поставки товару у межах 2% відсотків від вартості непоставленого товару на загальну суму 1983,84 грн.

Після проведення господарським судом перевірки розрахунку пені, наведеного позивачем, судом встановлено, що представлений до матеріалів справи розрахунок є арифметично вірним.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна» про стягнення 3% річних за період з 12.04.2014р. по 19.03.2015р. на загальну суму 2661,75 грн. не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.1.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

У даному випадку стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, а є поверненням сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, а також зобов'язання повернути безпідставно набуте майно, не можна розцінювати як грошові зобов'язання в розумінні ст. 549, 625 Цивільного кодексу України.

Тобто, в силу закону нарахування 3% річних та інфляційних збитків є можливим лише внаслідок несвоєчасного виконання грошового зобов'язання. Проте, обов'язок поставити товар не є грошовим зобов'язанням, оскільки дії зобов'язаної сторони не пов'язуються зі сплатою грошових коштів, внаслідок чого нарахування позивачем трьох відсотків річних та інфляційних збитків на суму вартості товару, що не був у встановлений строк поставлений відповідачем, є неправомірним.

Аналогічну позицію наведено і у постановах від 19.02.2014р., від 08.04.2015р. Вищого господарського суду України по справах №910/10416/13 й №922/5224/14 та постанові від 15.10.2013р. Верховного Суду України у справі № 5011-42/13539-2011.

При цьому, суд зазначає, що грошове зобов'язання може виникати, зокрема, з рішення суду про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції, яке набуло законної сили. Саме після виникнення такого зобов'язання можливо застосування ст.625 Цивільного кодексу України. Вказані висновки суду повністю узгоджуються з п.5.4 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення 3% річних є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна» про визнання договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. розірваним з 19.03.2015р. підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

За приписами ч.ч.2, 3, 4 ст.188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором; сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду; у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

У ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. (ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України).

Наразі, господарський суд зазначає, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився). Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 10.02.2010р. Вищого господарського суду України по справі №3/55пд.

За приписами ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Твердження позивача стосовно того, що договір №17-01/14-8 від 17.01.2014р. на теперішній час є чинним, суд вважає необґрунтованими з урахуванням наступного.

Як зазначалось вище, п.12.1 договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. передбачено, що правочин набирає чинності з дати підписання і діє до 31.12.2014р., а в частині оплати - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. В разі необхідності строк дії договору може бути продовжено шляхом підписання обома сторонами додаткової угоди до договору.

Отже, за висновками суду, строк дії договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. закінчився 31.12.2014р. При цьому, умови щодо дії правочину до повного виконання зобов'язань з оплати не свідчать про пролонгацію правочину після 31.12.2014р.

Під час розгляду спору у судовому засіданні 27.05.2015р. сторонами зазначено, що додаткових угод про продовження строку дії договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р., як вимагає п.12.1 спірного правочину, контрагентами не укладалось.

Отже, у даному випадку, у суду відсутні підстави вважати, що термін дії договору, визначений п.12.1 договору, було продовжено, а отже, з огляду на наведене, господарський суд дійшов висновку, що термін дії договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. закінчився 31.12.2014р.

Таким чином, враховуючи що строк дії договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. на момент звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна» до суду з розглядуваним позовом закінчився, останній не може бути розірвано.

Отже, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна» в частині визнання договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. розірваним підлягає залишенню без задоволення.

Одночасно, враховуючи виникнення в процесі розгляду справи спору щодо строку дії договору, у суду були відсутні підстави для припинення провадження по справі в частині розірвання договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. на підставі п.1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

З огляду на приписи ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна», м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс», м.Київ про визнання договору №17-01/14-8 від 17.01.2014р. розірваним з 19.03.2015р. та стягнення попередньої оплати в сумі 47 346 грн., 3% річних в розмірі 2661,75 грн. та неустойки в сумі 1893,84 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Уліс сістемс» (01103, м.Київ, Печерський район, вул.Кіквідзе, буд.18-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр глобальних повідомлень Україна» (04112, м.Київ, Шевченківський район, вул.Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд.8, ) попередню оплату в сумі 47 346 грн., неустойку в розмірі 1893,84 грн. та судовий збір в сумі 1733,30 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 27.05.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 29.05.2015р.

Суддя М.О. Любченко