РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2015Справа №906/810/15

За позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз»

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Стандарт»

про стягнення 4 990,07 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Пасічник С.О. (представник за довіреністю №5787/19 від 31.12.2014р.);

від відповідача: Янкова А.В. (представник за довіреністю від 24.06.2015р.).

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз» (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Стандарт» (надалі - відповідач) заборгованості по оплаті вартості поставленого газу в розмірі 4 990,07 грн., в тому числі 3 541,74 грн. основного боргу, 507,14 грн. пені, 26,04 грн. 3% річних та 915,15 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своїх обов'язків за Договором в повному обсязі не виконав, повну вартість отриманого від позивача газу у строки визначені Договором не оплатив.

Відповідач надав відзив на позовну заяву до матеріалів справи, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження в банку тимчасової адміністрації і надалі про початок процедури ліквідації відповідача з 19.06.2015р. та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію. А оскільки в банку відповідача запроваджено ліквідаційну процедуру у позивача відсутні підстави для стягнення з нього коштів з огляду на не пред'явлення вимог на акцептування, у відповідності до положень ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 05.06.2015р. в справі було порушено провадження, присвоєно №906/810/15 та призначено до слухання.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 14.07.2015р. справу №906/810/15 було направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Листом від 17.07.2015р. матеріали справи №906/810/15 було надіслано до Господарського суду міста Києва за територіальною підсудністю.

Проведеним 22.07.2015р. автоматичним розподілом справ в Господарському суді міста Києва, дана справа була розподілена на суддю Морозова С.М., що підтверджується наявним в матеріалах справи протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.2015р. прийнято справу №906/810/15 до провадження суддею Морозов С.М. та призначено розгляд на 01.09.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2015р. розгляд справи відкладено до 15.09.2015р., у зв'язку з неявкою сторін в судове засідання.

В судовому засіданні 15.09.2015р. розгляд справи було відкладено до 22.09.2015р.

В судовому засіданні 22 вересня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08 вересня 2014 року між позивачем (постачальник за Договором) та відповідачем (споживач за Договором) було укладено Договір на постачання природного газу за регульованим тарифом №П-ПР-7-2014-1769 (надалі - Договір), згідно п. 1.1. якого позивач постачає природний газ відповідачу в обсягах і порядку, передбачених Договором для забезпечення потреб відповідача, а відповідач оплачує позивачу вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених Договором.

Облік обсягу газу, що постачається на умовах Договору, здійснюється згідно з Правилами обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання, затвердженими наказом Міністерства палива та енергетики України від 27.12.2005р. №618, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 26.01.2006р. за №67/11941. (п. 3.2. Договору).

Згідно з п. 4.1. Договору розрахунки за реалізований відповідачеві газ здійснюється за цінами, що встановлюються національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Розрахунковий період за Договором становить один місяць - з 08:00 години першого дня місяця до 08:00 години першого дня наступного місяця включно. Місячна вартість газу визначається як добуток ціни газу на загальну кількість реалізованого газу, визначену згідно з розділом 3 Договору. Загальна сума вартості Договору складається з місячних сум вартості договірних обсягів постачання газу відповідачу. (п. 4.5. Договору).

Оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється відповідачем авансовим та/або плановими платежами із розрахунку договірного обсягу постачання газу протягом періоду оплати відповідно до додатка 2 до Договору. У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 3-го числа місяця, наступного за розрахунковим. (п. 4.6. Договору).

Пунктом 10.1. Договору сторони встановили, що він поширює дію на відносини, що склались між сторонами з 8 вересня 2014 року і діє у частині постачання газу по 31 грудня 2014 року. Договір вважається продовженим на аналогічний період, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому сторони мають переоформити Додаток 2 щодо договірних обсягів постачання газу, у якому визначити планові обсяги газу на продовжений термін.

В Додатку №1 до Договору сторони погодили перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживаючого обладнання.

Додатком №2 до Договору погоджено обсяги постачання природного газу на 2015 рік.

Позивачем у відповідності до умов Договору було поставлено відповідачу газ на загальну суму 6 424,94 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями Актів приймання-передачі природного газу:

- від 02.02.2015р. 440 м. куб. на загальну суму в розмірі 3 395,78 грн.;

- від 03.03.2015р. 381 м. куб. на загальну суму в розмірі 2 847,16 грн.

Газ був прийнятий відповідачем, що підтверджується підписами його уповноважених представників на зазначених Актах приймання-передачі природного газу.

Надалі відповідачем було здійснено часткову оплату товару на загальну суму в розмірі 2 701,20 грн., що підтверджується наявними в справі копіями платіжних доручень №3642 від 12.01.2015р. на суму 5 016,50 грн. та №35675 від 16.01.2015р. на суму 2 979,03 грн. Сума в розмірі 5 294,33 грн. була зарахована в рахунок погашення існуючої станом на кінець грудня 2014 року заборгованості. Таким чином, залишок вартості газу на суму в розмірі 3 541,74 грн. (5 294,33 грн. + 3 395,78 грн. + 2 847,16 грн. - 5 016,50 грн. - 2 979,03 грн. = 3 541,74 грн.) відповідачем оплачено не було.

У зв'язку з не проведенням відповідачем повної оплати вартості отриманого за Договором газу позивач був змушений звернутись до суду.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частини 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із частиною 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідачем оплату повної вартості товару, за виключенням поверненої, на рахунок позивача проведено не було.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З врахуванням викладеного, беручи до уваги п. 4.6. Договору, обов'язок відповідача щодо повної оплати вартості поставленого позивачем товару сплив (обов'язок по оплаті повинен був бути виконаний по 2 число наступного за звітним місяця включно), а тому, з урахуванням вказаного, прострочення оплати товару за Договором у відповідача перед позивачем виникло:

- від 02.02.2015р. з 03.03.2015р.;

- від 03.03.2015р. з 03.04.2015р.

Оскільки, як підтверджено матеріалами справи, свої зобов'язання відповідач за Договором щодо повної оплати вартості товару в строк визначений Договором не виконав, то заборгованість останнього по оплаті вартості поставленого позивачем газу складає 3 5441,74 грн.

Таким чином, з урахуванням викладеного, позовні вимоги в справі №906/810/15 про стягнення з відповідача основної суми заборгованості в розмірі 3 541,74 грн. є обґрунтованими.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві, не можуть бути прийняті судом, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Однак, пунктом 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 вказаного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Судом встановлено, що газ було поставлено відповідачу до введення тимчасової адміністрації, тобто до 20.02.2015р.

Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Жодна норма Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також будь-яка норма іншого акту законодавства не пов'язує введення згідно з Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в неплатоспроможному банку процедури тимчасової адміністрації з припиненням операційної та іншої діяльності такого банку, у тому числі з припиненням зобов'язань такого банку по оплаті товару за Договором до введення тимчасової адміністрації.

Згідно з частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 32-34 ГПК України, які б підтверджували наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму пені в розмірі 507,14 грн.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 6.2.2 Договору у разі порушення відповідачем строків оплати, передбачених розділом 4 Договору, із відповідача стягується пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» №01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок суми пені в розмірі 507,14 грн., судом встановлено, що здійснений він вірно, а тому, є обґрунтованим.

Позивачем, окрім того, заявлено до стягнення з відповідача суму 3% річних в розмірі 26,04 грн. та інфляційні втрати в розмірі 915,15 грн.

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. №23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997р. №62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012р. №52/30).

Окрім того, індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосуванні індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

У постанові Вищого господарського суду України №37/327 від 20.01.2011р. викладена позиція, якою стверджується, що реалізація позивачем права кредитора на стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення передбачає необхідність застосування індексу інфляції за весь час прострочення як від'ємного, так і позитивного значення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України №40/487 від 02.02.2012 р. та №15/065-11 від 01.02.2012р.

Зокрема, в постанові Вищого господарського суду України №15/065-11 від 01.02.2012р. зазначено, що за приписами ст. 625 ЦК України, боржник зобов'язаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Перевіривши наведені позивачем в позовних матеріалах розрахунок сум інфляційних збитків та 3% річних, судом визнано їх обґрунтованими та такими, що здійснені в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України та листа Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ».

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №906/810/15 підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача 3 541,74 грн. основного боргу, 507,14 грн. пені, 26,04 грн. 3% річних та 915,15 грн. інфляційних втрат.

Судовий збір позивача у розмірі 1 827,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Стандарт» (, адреса: 04071, м. Київ, вул. Почайнинська, 45) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз» (, адреса: 10002, м. Житомир, вул. Фещенка-Чопівського, 35) основний борг в розмірі 3 541,74 грн. (три тисячі п'ятсот сорок одна гривна 74 копійки), пеню в розмірі 507,14 грн. (п'ятсот сім гривень 14 копійок), 3% річних в розмірі 26,04 грн. (двадцять шість гривень 04 копійки), інфляційні втрати в розмірі 915,15 грн. (дев'ятсот п'ятнадцять гривень 15 копійок) та судовий збір в розмірі 1 827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.09.2015р.

Суддя С.М. Морозов