КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2015 р. Справа№ 925/1072/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Шаптали Є.Ю.

За участю представників сторін:

Від позивача (апелянта): Ткаченко Г.В.;

Від відповідача не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаська м'ясна компанія" на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.08.2015

по справі № 925/1072/15 (суддя Єфіменко В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаська м'ясна компанія"

до Публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк"

про визнання договору застави недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 18.08.2015 по справі № 925/1072/15 у задоволені позову ТОВ "Черкаська м'ясна компанія" до ПАТ "Старокиївський банк" про визнання недійсним договору застави № 42/2-3 від 18.01.2010- відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи, замінність предмета застави, передбачену договором застави № 42/2-3 від 18.01.2010, сторони достатньо індивідуалізували предмет правочину, а недостатність ступеню опису предмета застави є оціночним судженням позивача та не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Черкаської області від 18.08.2015 по справі № 925/1072/15 позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 18.08.2015 по справі № 925/1072/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов та визнати договір застави товарів в обороті № 42/2-3 від 18.01.2010 недійсним.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оспорюванйи позивачем правочин є фіктивним через те, що ПАТ "Старокиївський банк" не вносилися відомості про наявність обтяжень щодо предмета застави до реєстру обтяжень рухомого майна до 2015 року, коли договір застави №42/2-3 було укладено сторонами ще у січні 2010 року, що свідчить про фіктивність укладеного договору, оскільки він не був спрямований на настання правових наслідків. Крім того, апеллянт вважає, що сторонами не було визначено індивідуальні ознаки предмету правочину, що суперечить змісту статті 180 Господарського кодексу України. Також, апелянт вказував на те, що відповідачем не проводилась перевірка заставленного майна щодо кількості.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ТОВ "Черкаська м'ясна компанія" по справі № 925/1072/15 розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 справу № 925/1072/15 прийнято до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В., справу призначено до розгляду на 30.09.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Тищенко А.І. від 29.09.2015 у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Корсакової Г.В., апеляційну скаргу по справі №925/1072/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2015 справу № 925/1072/15 прийнято до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарького суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Шаптала Є.Ю., розгляд справи ухвалено здійснювати в раніше призначеному судовому засіданні 30.09.2015.

В судовому засіданні 30.09.2015 апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Відповідач в судове засідання 30.09.2015 представників не направив, про розгляд справи був повідомлений належним чином ( повідомлення про вручення поштового відправлення 654, яке вручено 14.09.2015). Через канцелярію суду відповідач заяв та клопотань не подавав.

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, зокрема і відповідач, неявка представників відповідача не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідача за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції і що підтверджується наявними матеріалами справи, 18.01.2010 між ВАТ АБ «Старокиївський банк» (який в подальшому змінив назву на ПАТ «Старокиївський банк»), як заставодержателем, та ТОВ "Черкаська м'ясна компанія", як заставодавцем, укладено договір застави товарів в обороті № 42/2-З (далі- договір застави № 42/2-З від 18.01.2010), згідно умов якого сторони визначили, що цей договір забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають з кредитного договору № 42-В від 26.12.2008 та додатковими угодами до нього (далі - кредитний договір), що укладений між заставодержателем та ВАТ «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» (позичальник), за умовами якого позичальник зобов'язується перед заставодержателем повернути отриманий кредит в розмірі 981 882,00 дол. США та сплатити відсотки за користування кредитним коштами у визначені договором та додатковими угодами до нього строки, а також сплатити всі необхідні платежі, які виникають/можуть виникнути з зазначеного договору (п. 1.1).

Умовами договору застави № 42/2-З від 18.01.2010 визначено, що в якості забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, вказаного у п. 1.1 цього договору, заставодавець надає в заставу власне рухоме майно, перелік якого зазначено в додатку до цього договору («Перелік виробничих запасів, що передаються під заставу»), який є невід'ємною частиною (п. 1.2), предметом застави є виробничі запаси (далі - майно), згідно Переліку, загальною балансовою вартістю 6 977 755,87 грн., що підтверджується випискою з балансу (п. 2.1), адреса місцезнаходження майна: Черкаська обл.., Лисянський район, с. Лисянка, вул.. Звенигородська, 1А; м.Черкаси, вул.. Польова, 1; Черкаська обл.., Чигиринський р-н, с. Рацево, Черкаська обл.., Шполянський район. М. Сигнаївка, вул.. Залізнична, 1; Черкаська обл.., Лисянський район, с. Мар'янівка, вул.. Шкільна, 4 (п. 2.2), загальна заставна вартість предмету застави становить 6 977755,87 грн. (п. 2.3).

Також, сторонами договору застави № 42/2-З від 18.01.2010 було узгоджено окремо додатком до договору Перелік виробничих запасів, що передаються під заставу, у якому сторонами погоджено найменування майна (горох, кукурудза, пшениця, соя, тритікале, ячмінь озимий, ячмінь ярий, сорго, ячмінь облущенний), місце зберігання, кількість у кілограмах за кожним місцем зберігання та вартість.

Як вважає позивач, оспорюваний правочин є фіктивним через те, що ПАТ "Старокиївський банк" не вносилися відомості про наявність обтяжень щодо предмета застави до реєстру обтяжень рухомого майна до 2015 року, коли договір застави №42/2-3 було укладено сторонами ще у січні 2010 року, що свідчить про відсутність у сторін наміру на настання правових наслідків. Крім того, апеллянт вважає, що сторонами не було визначено індивідуальні ознаки предмету правочину, що суперечить змісту статті 180 Господарського кодексу України.

Проте, з вказаними твердженням апелянта суд апеляційної інстанції не погоджується, вважає його безпідставним з огляду на наступне.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Зі ст.626 Цивільного кодексу України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що з урахуванням положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що неузгодження сторонами в договорі істотних умов - не є підставою для визнання його недійсним згідно ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки недійсність правочину пов'язується саме з невідповідністю укладеного договору нормам чинного законодавства на момент його укладення, а не з узгодженням істотних його умов.

Наведена правова позиція узгоджується також з правовою позицією, викладеною у пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, яким зазначено, що не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

В свою чергу, судом першої інстанції встановлено, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а отже, оспорюваний правочин було вчинено 18.01.2010 з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками господарських товариств.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що сторонами оспорюваного правочину у окремому додатку «Перелік виробничих запасів, що передаються під заставу» погоджено найменування майна (горох, кукурудза, пшениця, соя, тритікале, ячмінь озимий, ячмінь ярий, сорго, ячмінь облущенний), зазначено місце зберігання кожної позиції, кількість у кілограмах за кожним місцем зберігання по позиціях та вартість кожного окремого виду майна, що узгоджується і з приписами статті 12 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент укладення договору), якою визначалось, що у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

З огляду на викладене, доводи апелянта про те, що сторонами не було визначено індивідуальні ознаки предмету правочину, що суперечить змісту статті 180 Господарського кодексу України - судом апеляційної інстації відхиляються як необгрунтовані та такі, що спростовуються матеріалами справи. Крім того, вказаний довод апелянта у будь-якому випадку не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним (2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11).

Крім того, довод апелянта про те, що оспорюваний правочин є фіктивним через те, що ПАТ "Старокиївський банк" не вносилися відомості про наявність обтяжень щодо предмета застави до реєстру обтяжень рухомого майна до 2015 року, коли договір застави №42/2-3 було укладено сторонами ще у січні 2010 року, що свідчить про те, що наведений правочин не був спрямований на настання правових наслідків - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необгрутований з огляду на наступне.

На момент укладення між сторонами договору застави № 42/2-З від 18.01.2010, стаття 4 Закону України «Про заставу» встановлювала, що предметом застави може бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент укладення договору застави № 42/2-З від 18.01.2010) визначено, що застава рухомого майна може бути зареєстрована відповідно до закону.

Тобто, наведена норма закону встановлює право, а не обов'язок заставодержателя зареєструвати предмет у встановленому законом порядку, і відповідне право може бути реалізоване заставодержателем у будь-який строк. Припис наведеного Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент укладення договору застави № 42/2-З від 18.01.2010) не містили норм, які б передбачали певний строк на реалізацію заставодержателем свого права на реєстрацію предмета застави.

Таким чином, обставини невнесення ПАТ "Старокиївський банк" до реєстру обтяжень рухомого майна відомостей про наявність обтяжень щодо предмета застави до 2015 року жодним чином не може свідчити про фіктивність оспорюваного правочину. Крім того, відповідні обтяження були внесені в подальшому відповідачем до реєстру обтяжень рухомого майна, про що в матеріалах справи наявні витяги про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 46664819 та № 46663362.

Також, колегією суддів Київського апеляційного господарського суду встановлено, що згідно Акту перевірки наявності, умов зберігання і стану заставленного майна від 25.04.2012, складеного на виконання п. 2.1 договору застави № 42/2-З від 18.01.2010, комісією за участю представників відповідача та позивача, а також ВАТ «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» встановлено наявність у повному обсязі заставленого майна згідно Переліку виробничих запасів, що передаються під заставу до договору застави № 42/2-З від 18.01.2010, а також те, що воно перебуває на відповідальному зберіганні позивача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що довод апелянта про те, що відповідачем не проводилась перевірка заставленного майна щодо кількості - спростовується належним доказом, наявним в матеріалах справи, а саме: Актом перевірки наявності, умов зберігання і стану заставленного майна від 25.04.2012, що також свідчить про те, що укладення оспорюваного правочину було спрямовано на настання правих наслідків.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення доводів позивача на недотримання сторонами оспорюваного правочину Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", оскільки преамбулою наведеного Закону визначено, що наведений Закон визначає державну політику щодо розвитку ринку зерна як пріоритетного сектора економіки агропромислового комплексу України і спрямований на створення правових, економічних та організаційних умов конкурентоспроможного виробництва і формування ринку зерна для забезпечення внутрішніх потреб держави у продовольчому, насіннєвому та фуражному зерні, нарощування його експортного потенціалу, проте, договір застави № 42/2-З від 18.01.2010 жодним чином не впливає формування ринку зерна для забезпечення внутрішніх потреб держави у продовольчому, насіннєвому та фуражному зерні, а по-друге, не містить умов, які б передбачали застосування Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" при взаємовідносинах сторін спору стосовно застави майна

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що предмет договору застави (зерно та інші злакові культури) залишається в розпорядженні заставодержателя, і останній не позбавлений прав суб'єкта ринку зерна, обумовлених Законом України Про зерно та ринок зерна в Україні", проте, і не звільняється від зобов'язань з підтримки предмету застави в обсязі, не меншому, ніж узгоджена сторонами вартість зерна (п. 2,1, п. 2.3, п. 3.1.5 договору застави № 42/2-З від 18.01.2010).

Враховуючи наведене вище, колегією суддів Київського апеляційного господарського суду встановлено, що оспорюваний правочин при його укладенні був спрямований на реальне настання правових наслідків (сторонами вчинено дії на його виконання), він не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, оспорюваний договір жодним чином не суперечив на момент його укладення приписам Закону України «Про заставу», Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», а тому обумовлені законом підстави для визнання його недійсним згідно ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України -відсутні.

З огляду на викладене, позов ТОВ "Черкаська м'ясна компанія" до ПАТ "Старокиївський банк" про визнання недійсним договору застави № 42/2-3 від 18.01.2010 - не є законним та обгрунтованим, і задоволенню не підлягає, у зв'язку з чим судом першої інстанції обгурнтовано відмовлено у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору на підставі доказів у справі. Зокрема, відповідно до частини 2 статті 32 Господарського процесуального кодексу України - на підставі письмових доказів та пояснень представників сторін.

Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, обов'язок доказування покладається на сторони.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на апелянта..

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаська м'ясна компанія" на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.08.2015 в справі № 925/1072/15- залишити без задоволення.

2. Рішення рішення Господарського суду Черкаської області від 18.08.2015 в справі № 925/1072/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/1072/15 повернути до Господарського суду Черкаської області .

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Є.Ю. Шаптала