КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р. Справа№ 910/9683/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Шевченка Е.О.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Скрипник П.Г. ( за довіреністю №329/9 від 26.05.2015 року)

від відповідача 1: Феделеш М.І. ( за довіреністю №191 від 30.03.2015 року),

Оніщук В.М.(за довіреністю №177/11.5.2 від 18.04.2014 року).

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015р.

у справі № 910/9683/15 (суддя: Грєхова О.А.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод"

до 1. товариства з обмеженою відповідальністю "ВТБ Банк"

2. товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТІНА"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 товариство з обмеженою відповідальністю "Електросталь"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідачів 1 та 2 про визнання недійсним з моменту вчинення договору поруки №70/Z-7 від 28.07.2014 року, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.06.2015р. у справі № 910/9683/15 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що доказів того, що договір поруки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним надано не було. Порука надавалась щодо дійсних зобов'язань за кредитнім договором, які не були виконані третьою особою.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач - публічне акціонерного товариство "Донецький металопрокатний завод" звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2015р. у справі № 910/9683/15 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що суд першої інстанції , при прийняті оскаржуваного рішення не прийняв до уваги, що правовим наслідком укладання договору поруки є встановлення солідарного / субсидіарного обов'язку поручителя за виконання основного зобов'язання під відкладальною умовою, якою є порушення основного зобов'язання боржником і саме з настанням якої законодавець пов'язує виникнення обов'язку у поручителя. З огляду на зазначене оскаржуваний договір не може вважатися спрямованим на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки укладений був вже після настання вікладальної умови.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2015р. року було прийнято до провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод" та призначено справу № 910/9683/15 до розгляду.

23.09.2015 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення.

27.09.2015 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача 1 надійшли письмові пояснення, в яких останній просить відмовити позивачу в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні 29.09.2015 року представник позивача, підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідач 1 вказали, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Представники відповідача 2 та третьої особи, у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники були повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України").

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідача 2 та третьої особи, за наявними у справі доказами

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 23.12.2010 між ПАТ "ВТБ Банк" (відповідач-1) та ТОВ "Електросталь" (третя особа) було укладено кредитний договір № 70 (зі змінами згідно з договорами від 04.02.2011 № 1; від 07.04.2011 № 2; від 28.09.2011 №3 та від 20.12.2012 № 4).(а.с.28, 36-45)

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника (третя особа) перед Банком (Відповідачем-1) по Кредитному договору від 23.12.2010 (зі змінами згідно з договорами від 04.02.2011 № 1; від 07.04.2011 № 2; від 28.09.2011 №3 та від 20.12.2012 № 4), між Банком та Поручителем (Відповідач-2) 23.12.2010 було укладено Договір поруки № 70/Z-5. (а.с.46)

За умовами договору поруки, поручитель поручився перед Банком за виконання Позичальником зобов'язань зі сплати банку заборгованості у сумі 30000000,00 доларів США, яка виникла згідно з положенням Кредитного договору.(п. 1.1.,1.2 договору поруки)

За умовами Договору поруки поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність перед Банком у повному обсязі зобов'язань Позичальника за Кредитним договором, та у випадку порушення Позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором Поручитель зобов'язався виконати їх у строк/термін, зазначеній у письмовій вимозі банку, направленої згідно з пунктом 2.5 Договору поруки, шляхом перерахування коштів на рахунок Банку.(п. 2.1, 2.6 договору поруки)

Договір поруки набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками Банку та Поручителя (у випадку наявності печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за Кредитним договором (пункт 5.1 договору поруки).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач-1 звернувся до позивача як поручителя з вимогами погасити заборгованість третьої особи (лист-вимога № 9760/1-2 від 31.12.2013), у зв'язку з невиконанням третьою особою зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі. В подальшому, відповідачем-1 було подано позов про солідарне стягнення з позивача та відповідача-2 заборгованості в сумі 313967005,28 грн. (Постанова ВГСУ від 18.02.2015 року у справі № 910/16157/14) (а.с.58)

Так, позивач зазначає, що 28.07.2014 між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено Договір поруки № 70/Z-7, за умовами якого відповідач-1 поручився перед Банком за виконання Позичальником зобов'язань зі сплати банку заборгованості у сумі 313967005,28 грн. (еквівалент 26714237,07 доларів США), яка виникла згідно з положенням Кредитного договору. (а.с.54)

Звертаючись з позовними вимогами про визнання недійсним договору поруки № 70/Z-7 з моменту вчинення, позивач - публічне акціонерне товариство «Донецький металопрокатний завод» вказав на невідповідність умов Договору поруки положенням закону , а саме ст.ст. 546, 553, 554 ЦК України, при цьому зазначив, що укладення договору поруки має передувати порушенню основного зобов'язання боржником.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач не надав доказів того, що оскаржуваний договір поруки не був спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених ним, порука надавалася щодо дійсних зобов'язань за Кредитним договором, які були не виконані третьою особою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У абз. 5 п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно до умов чинного законодавства України та умовами як кредитного договору, так і оспорюваного договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Крім того, наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідно до частини другої статті 556, пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що згідно з частиною першою статті 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вищезазначена позиція викладена в постановах Верховного Суду України у постанові від 20 лютого 2012 року у справі N 6-51цс11, у постанові від 14 серпня 2012 року у справі № 3-35гс12, а також аналогічні правові висновки викладені у листі Верховного Суду України від 01.02.2015 "Аналіз застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов'язання".

Також, необґрунтованими є доводи апелянта про те, що укладення договору поруки має обов'язково передувати порушенню основного зобов'язання боржником, оскільки для укладення договору поруки необхідна саме наявність у боржника обов'язку, який він має виконати перед кредитором, тобто дійсність зобов'язання щодо виконання якого надається порука. Окрім того, відповідно до норм чинного законодавства, а саме параграфу 3 глави 49 ЦК України не заборонено надання поруки по порушеному зобов'язанню.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не доведено належними та допустимим доказами, порушення ст.ст. 546, 553, 554 ЦК України при укладенні договору поруки.

Стосовно, твердження скаржника про те, що договір укладено під відкладальною умовою в момент, коли вказана обставина вже настала, що прямо суперечить ст. 212 ЦК України, колегія суддів зазначає, що укладення договору поруки не суперечить ст. 212 ЦК України, оскільки відповідно до вказаної норми, особи, які вчиняють правочин, саме мають право, а не зобов'язані обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), тоді як враховуючи свободу договору за ст. 627 ЦК України сторони вирішили укласти поруки щодо вже порушеного зобов'язання (що, як встановлено вище судом та не суперечить нормам чинного законодавства).

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доказів того, що договір поруки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, позивач не надав. Порука надавалася щодо дійсних зобов'язань за кредитним договором, які не були виконані третьою особою, тому скаржником не доведено наявність підстав для визнання недійсним договору поруки, а отже судом першої інстанції правомірно було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 15.06.2015 року у справі № 910/9683/15, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод" на рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2015 року у справі №910/9683/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2015 року у справі № 910/9683/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/9683/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Е.О. Шевченко

М.А. Дідиченко