РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2015Справа №910/18396/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю фірма «Крокус»
доПублічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»
пророзірвання договору та стягнення 3 306 194,40 грн.
Суддя Борисенко І.І.
Представники:
від позивача - Лавринович В.О., за довіреністю;
від відповідача -не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (надалі - відповідач або Банк) про розірвання договору банківського рахунку №18 від 05.10.2012р. укладений між публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Крокус» та про стягнення 3 306 194,40 грн., з яких 2 894 415, 40 грн. - залишок коштів, який обліковується на поточному рахунку Позивача та 411 779,08 грн. - пеня за порушення Банком строків виконання доручення Клієнта на переказ.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем усупереч умовам договору про розрахунково-касове обслуговування від 05.10.2012р. №18, не було виконано платіжні доручення про перерахування коштів, а деякі платіжні доручення виконані невчасно, у зв'язку з чим Позивачем заявлені вимоги про: стягнення з Відповідача належних йому на праві власності залишку грошових коштів на поточному рахунку Позивача у розмірі 2 894 415,40 грн.; стягнення 411 779,08 грн. пені за порушення Банком строків виконання доручення клієнта на переказ на підставі п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та про розірвання договору про розрахунково-касове обслуговування від 05.10.2012р. №18 на підставі ч. 1 ст. 1075 ЦК України та п. 8.2 Договору.

Ухвала суду про порушення провадження у справі та призначення судового засідання була надіслана за адресою місцезнаходження відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а саме: 04054, м. Київ, вул. Артема, буд. 60.

Відповідно до ст. 64 ГПК України судом вчинені дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

На призначені судові засідання 15.09.2015р. та 29.09.2015р. представник відповідача не з'являвся, витребуваних судом доказів не надав, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення судового засідання з зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив, хоча про дату та час їх проведення повідомлений належним чином, про що зокрема свідчить наявний у матеріалах справи оригінал поштового відправлення, з якого слідує, що поштова кореспонденція з ухвалою суду про призначення судового засідання була вручена відповідачу 13.08.2015р.

Отже, відповідач завчасно був повідомлений про місце, дату та час судових засідань, і у разі наміру подати відзив на позовну заяву, письмові пояснення, додаткові документи, мав достатньо часу для цього.

Ухвалою суду від 15.09.2015р. за клопотанням позивача, на підставі ст. 69 ГПК України продовжено строк розгляду справи.

За таких обставин, суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05 жовтня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Крокус» (Клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» (Банк) було укладено Договір на розрахунково-касове обслуговування №18, відповідно до якого Банк відкрив Клієнту рахунок у національній валюті №8301 та зобов'язався здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а Клієнт зобов'язався оплачувати послуги Банку, згідно тарифів Банку в порядку і на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2., 2.3 Договору Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку в операційний день Банку у порядку ті на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами. Списання Банком грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням Клієнта або без його доручення у випадках передбачених чинним законодавством України. Накладення арешту на рахунок або припинення операцій за ним, що обмежує право Клієнта на розпорядження коштами, можливе тільки у випадках, встановлених чинним законодавством України.

Згідно з п. 3.3.2 Договору Банк зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунку та виконувати за дорученням Клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами. Надання інших послуг, що безпосередньо не відноситься до розрахунково-касового обслуговування (кредитування, операції з цінними паперами, факторинг, лізинг та інші операції), здійснюються на підставі окремих договорів, укладених між Банком і Клієнтом.

Банк зобов'язаний забезпечувати своєчасне зарахування грошових коштів на рахунок (п. 3.3.4 Договору).

Судом встановлено, що на підставі Договору на розрахунково-касове обслуговування Позивачу було відкрито у Банку рахунок у гривні: №8301.

Як убачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача, Позивачем до Банку було подано, а Відповідачем зареєстровано, з проставлянням відповідної відмітки скріпленої підписом уповноваженої особи, наступні платіжні доручення, які Банком виконані невчасно:

№ 35 від 19.01.15 р. на суму 14 015,14 Євро - прострочено на 66 днів;

№ 36 від 22.01.15 р. на суму 30 000,00 Євро - прострочено на 65 днів;

№ 37 від 23.01.15 р. на суму 12 807,90 Євро - прострочено на 64 дні;

№ 38 від 23.01.15 р. на суму 1 855,50 Євро - прострочено на 33 дні;

№ 39 від 27.01.15 р. на суму 13 321,23 Євро - прострочено на 30 днів;

№ 40 від 27.01.15 р. на суму 7 687,49 Євро - прострочено на 93 дні;

№ 41 від 29.01.15 р. на суму 18 919,88 Євро - прострочено на 91 день;

№ 42 від 30.01.15 р. на суму 7 281,50 Євро - прострочено на 55 днів.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ряд платіжних доручень Клієнта виконано не було, а саме: №354 від 07.04.2015, Одеська митниця ДФС, оплата за митне оформлення вантажу на суму 560850,00 грн.; №355 від 07.04.2015, ДПІ у Малиновському районі м. Одеси, ЕСВ з ФОП по заробітній платі на суму 410000,00 грн.; №356 від 07.04.2015, ДПІ у Малиновському районі м. Одеси, ЕСВ з ФОП по заробітній платі на суму 40000,00 грн.; №357 від 07.04.2015, ГУ ДКСУ в Одеській області, авансовий внесок податку на прибуток на суму 587980,00 грн.; №358 від 07.04.2015, ГУ ДКСУ в Одеській області, авансовий внесок податку на прибуток на суму 150000,00 грн.; №359 від 07.04.2015, Одеська митниця ДФС, оплата за митне оформлення вантажу на суму 560850,00 грн.; №360 від 07.05.2015, Одеська митниця ДФС, оплата за митне оформлення вантажу на суму 580700,00 грн.

Станом на 07.08.2015 року залишок коштів Позивача на рахунку в Банку складає 2 894 997,40 грн., які обліковуються на рахунку №8301/980, про що свідчить довідка про залишок коштів на рахунках.

З огляду на грубі порушення Банком умов Договору 08.07.2015 р. Позивачем надано заяви про закриття своїх рахунків, в тому числі поточного рахунку №8301/980, які містяться в матеріалах справи.

Також, судом встановлено, що до Банку Позивачем подано платіжне доручення №361 від 08.07.2015р. про здійснення перерахунку залишку коштів в сумі 2 894 415,40 грн. на поточний рахунок Позивача, відкритий в іншій банківській установі.

Станом на час розгляд справи вказане платіжне доручення Відповідачем також не виконане.

Разом з тим, судом встановлено, що постановою правління Національного банку України №612 від 17 вересня 2015 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», АТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015р. №171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року (включно).

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

За приписами частин 1-3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із законами України від 18.05.2010 №2258-VI, від 04.11.2010 №2677-VI) обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання чинності Законом України від 04.11.2010 №2677-VI) випадки обмеження прав Клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Крім того, відповідно до п.п. 3.1.3, 3.1.5 Договору банківського рахунку Банк має право визначати і контролювати напрями використання Клієнтом грошових коштів на рахунку і встановлювати інші обмеження його права у випадках, передбачених чинним законодавством України. Відмовляти Клієнту в обслуговуванні рахунку у випадках невиконання чи неналежного виконання ним своїх зобов'язань за Договором та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Даний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які надають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Отже, на підставі укладеного між сторонами Договору банківського рахунку, у відповідача перед позивачем виникли зобов'язання, зокрема, щодо виконання розпорядження позивача про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

При цьому, вимоги юридичної особи здійснити певні дії на підставі Договору банківського рахунку відносяться саме до майнових вимог інших кредиторів, на які розповсюджуються обмеження, встановлені ч. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Задоволення таких вимог здійснюється виключно у порядку, строки та у черговості, встановленій Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Отже, враховуючи вище наведені положення, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Відтак, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача під час запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Така ж правова позиція викладена, в постанові Верховного Суду України від 25.03.2015р., прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу.

Зокрема, у вказаній постанові Верховного Суду України вказується, що зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які склалися між сторонами, носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому, відповідно до ч.1 ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до пункту третього частини 2 статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем спірних платіжних доручень позивача.

Натомість, відповідно до пункту 1.25 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку (затверджено рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.07.2012 № 2 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року за № 1581/21893) під час виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію не пізніше п'ятого робочого дня, починаючи з дня свого призначення, має повернути клієнтам, з якими укладені договори про касово-розрахункове обслуговування, розрахункові документи, що не сплачені в строк з вини неплатоспроможного банку.

Відтак, Банк, враховуючи на запровадження у нього тимчасової адміністрації та вимоги спеціального законодавства, мав право не виконувати спірні платіжні доручення позивача.

Відповідно до статті 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Виходячи з вищевикладеного суд не знаходить підстав для задоволення даного позову в частині стягнення з Відповідача залишку коштів на рахунку в сумі 2 894 415,40 грн. та 411 799,08 грн. пені за порушення Банком строків виконання доручення Клієнта на переказ.

При цьому, позивач може захистити свої майнові права за Договором банківського вкладу в порядку передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Одночасно, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про розірвання договору банківського рахунку №18 від 05.10.2012р.

Згідно приписів ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правові наслідки розірвання договору визначені в частинах 2, 3 ст. 653 ЦК України, згідно яких у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються; у разі розірвання договору зобов'язання припиняється з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором.

Положеннями ч. 1 ст. 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 8.2 Договору, договір може бути розірваний за заявою будь-якої з сторін, а також в інших випадках та з підстав, передбачених Договором та чинним законодавством України.

Суд вказує, що право позивача на розірвання Договору в будь-який час передбачено як положеннями чинного законодавства України так і Договору. При цьому, вимога позивача про розірвання Договору є вимогою немайнового характеру, що не позбавляє позивача права звернутися до суду з відповідною позовною вимогою поза межами порядку, визначеного Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічну правову позицію викладено в постанов Віщого господарського суду України від 18.03.15. у справі № 910/11224/14.

Як встановлено судом, листом від 09.07.2015. №03/398 Позивач звернувся до Відповідача з вимогою про розірвання Договору. Зазначений лист отримано Відповідачем 09.07.2015р. відповідно до відмітки Банку від 09.07.2015р. вх. 5835.

Відповідно до п. 8.3 Договору при розірванні договору Клієнт зобов'язаний закрити рахунок, подавши в Банк документи, що передбачені чинним законодавством України для закриття рахунку. Закриття рахунку здійснюється виключно за умови повного розрахунку Клієнта перед Банком по сплаті за розрахунково-касове обслуговування рахунку.

Наявність невиконаних зобов'язань Позивача перед Відповідачем за Договором судом не встановлено, а Відповідачем не доведено.

Згідно з ч. 5 ст. 188 ГК України якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається змінений або розірваний з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Суд врахував все викладене вище в сукупності та дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про розірвання договору №18 на розрахунково-касове обслуговування від 05.10.2012р.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на відповідача в частині задоволеної вимоги про розірвання договору, а іншій частині на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Розірвати договір на розрахунково-касове обслуговування від 05.10.2012р. №18 укладений між публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Крокус».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, буд. 60, ідентифікаційний код 09807856) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Крокус» (65031, Одеська обл., Малиновський район, м. Одеса, Ленінградське шосе, 5, ідентифікаційний код 13915675) 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. судового збору.

В іншій частині в позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 08.10.2015

Суддя І.І. Борисенко