ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2015 р. Справа № 922/3828/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Ільїн О.В. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Бородін А.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.4189Х/1-38) на рішення господарського суду Харківської області від 21.07.2015 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Суші Хаус Україна", м.Київ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Харків

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Суші Хаус Україна" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (відповідач), в якій, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить суд стягнути з останнього 8030,37 грн. основної заборгованості, та 4000,00 грн. штрафу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором постачання № 449/2010 від 01.03.2010 року щодо оплати поставленого товару.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.07.2015 року у справі № 922/3828/15 (суддя Ємельянова О.О.) позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суші Хаус Україна" заборгованість за договором постачання № 449/2010 від 01.03.2010 року в загальному розмірі 12030,37 грн. (з яких 8030,37 грн. - несплачена заборгованість, 4000 грн. - штраф).

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що відповідачем порушено умови договору щодо оплати поставленого позивачем товару, тому позовні вимоги судом першої інстанції визнані правомірними.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає із посиланням на статті 256, 257, 260, 267 Цивільного кодексу, відповідач зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача у письмових поясненнях та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

01.03.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Суші Хаус Україна" (позивач) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (відповідач) було укладено договір постачання № 449/2010 (далі за текстом - договір), у відповідності до умов якого позивач зобов`язується поставити та передати у власність відповідачу, а відповідач, вивчивши прайс-лист позивача, замовляє, приймає у власність та зобов'язується вчасно та повністю оплатити продукти та напівфабрикати, згідно з цим договором. (а.с. 14-15).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 8.1. укладеного між сторонами у справі договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до "31" грудня 2010 року. Але цей договір вважається сторонами таким, що продовжено на невизначений строк, якщо жодна із сторін, за 30 календарних днів до дати припинення дії цього договору, не повідомила іншу сторону про своє бажання припинити дію цього договору.

Умови поставки товару встановлені сторонами у розділі 2 договору. Зокрема, п. 2.2. договору передбачено, що поставка товару оформлюється видатковою накладною, яка є невід'ємною частиною цього договору. В накладній зазначаються: дата поставки, асортимент, кількість та ціна товару, а також загальна сума, що підлягає оплаті покупцем за поставлений товар.

Пунктом 2.4 договору встановлено, що з моменту підписання накладної представниками обох сторін, поставка товару вважається такою, що відбулась належним чином, товар вважається таким, що прийнятий відповідачем по кількості і якості, а право власності на товар і ризики випадкового знищення чи випадкового пошкодження товару, таким, що перейшли від позивача до відповідача.

Відповідно до п. 2.11 договору, датою поставки товару вважається дата зазначена в накладній.

Згідно п. 3.1 договору покупець зобов'язується повністю оплатити загальну суму кожної окремої накладної не пізніше, ніж через 7 календарних днів з моменту поставки товару.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом червня - вересня 2010 року позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 8030,37 грн., що підтверджується видатковими накладними № 100-03109 від 25.06.2010 р. № 100-03427 від 15.07.2010 р., № 100-04202 від 02.09.2010 р., № 100-04505 від 10.09.2010 р. (а.с. 16-19).

Докази оплати відповідачем поставленого за вищенаведеними видатковими накладними товару матеріали справи не містять.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи те, що ФОП ОСОБА_4 в порушення умов договору, на протязі 7 календарних днів з моменту поставки кожної партії товару не здійснив повної оплати за товар, відповідач визнається колегією суддів таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати поставленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Суші Хаус Україна" за договором постачання № 449/2010 від 01.03.2010 року товару.

За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором постачання № 449/2010 від 01.03.2010 року у розмірі 8030,37 грн. є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Крім основної суми заборгованості, позивачем заявлено до стягнення штраф у розмірі 4000,00 грн., передбачений п. 5.3 договору.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 1 статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до п. 5.3 договору, у випадку порушення покупцем строку оплати товару (п. 3.1. цього договору), більш ніж на 30 календарних днів, постачальник має право стягнути з покупця штраф у розмірі 1000,00 гривень, за кожен випадок відповідного прострочення платежу.

Приймаючи до уваги, що відповідач не виконав передбачені договором зобов'язання по оплаті чотирьох партій поставленого товару у визначений п. 3.1 договору строки та враховуючи встановлену у Контракті відповідальність за невиконання договірних зобов'язань у вигляді штрафу у розмірі 1000,00 гривень, за кожен випадок відповідного прострочення платежу, позивачем обґрунтовано пред'явлено до стягнення суму штрафу у розмірі 4000,00 грн., у зв'язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення 8030,37 грн. основної заборгованості та 4000,00 грн. штрафу є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідач в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він по-перше не був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання господарського суду першої інстанції; по-друге, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, на думку відповідача - підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Проте, з такими доводами апеляційної скарги колегія суддів погодитись не може.

Так, з матеріалів справи вбачається, що копія ухвали господарського суду Харківської області від 06.07.2015 року про порушення провадження у справі направлялась на адресу відповідача, вказану у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Вказана копія ухвали повернулась до господарського суду першої інстанції з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 44).

Відповідно до пункту 3.9.1. Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судова колегія вважає, що відповідач не забезпечив своєчасне одержання ним кореспонденції суду за своєю юридичною адресою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд належним чином повідомив відповідача про дату та час судового засідання, а доводи апеляційної скарги в цій частині слід відхилити.

Щодо правової позиції відповідача про сплив позовної давності та відсутність підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів зауважує наступне.

Згідно з частиною 1 статті 256, частиною 1 статті 257 Цивільного кодексу України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

На особливу увагу у даному випадку заслуговують положення частин 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З правового аналізу вищевказаних норм вбачається, що сам по собі сплив строку позовної давності не є підставою для відмови у позові, а вирішальним у цьому питанні є заява сторони про застосування позовної давності, подана до винесення рішення у справі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем до господарського суду Харківської області не подано заяви про застосування позовної давності. Представник відповідача в засідання господарського суду першої інстанції не прибув, проте, як встановлено вище, був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, не направлялась така заява на адресу суду і засобами поштового зв"язку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга відповідача лише містить посилання на окремі статті Глави 19 Цивільного кодексу України "Позовна давність", проте не містить ані заяви про застосування позовної давності, ані переліку обставин, які об'єктивно перешкоджали відповідачу подати таку заяву до господарського суду Харківської області.

Судова колегія звертає увагу на ту обставину, що згідно опису вкладення у цінний лист і фіскального чеку «Укрпошти» позовна заява і додані до неї документи надіслані позивачем відповідачу ще 18.06.2015 року, тобто в будь-якому разі відповідач мав знати про порушене провадження у даній справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи Харківським апеляційним господарським судом, а тому підстави для задоволення такої скарги - відсутні.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.07.2015 року у справі №922/3828/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст постанови складено 05.10.2015 року.

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Россолов В.В