РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2015Справа №910/21191/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (ПАТ "ВіЕйБі Банк")

до Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України

про стягнення заборгованості у розмірі 5 304,00 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: не з'явився,

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України про стягнення заборгованості у розмірі 5 304,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від повернення залишку невикористаних грошових коштів, перерахованих попередньо на користь відповідача відповідно до умов договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 порушено провадження у справі № 910/21191/15 та призначено її до розгляду на 10.09.2015 року.

У судовому засіданні 10.09.2015 судом оголошено перерву до 24.09.2015 року.

До судового засідання 24.09.2015 сторони не направили своїх представників, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Судом, враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (користувач) та Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (підприємство) укладено договір № РРП-25 про надання послуг з користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно (надалі-Договір).

Положеннями п.1.1.1. договору визначено, що предметом договору є надання підприємством для користувача послуг з підключення та забезпечення технічної підтримки користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) з метою користування інформацією про іпотеку та обтяження речових прав на нерухоме майно, що міститься у Державному реєстрі прав, шляхом здійснення пошуку відповідних відомостей у Державному реєстрі прав. Згідно цього договору передбачається користування інформацією Державного реєстру прав в електронному вигляді.

Розділом 4 Договору, сторони погодили порядок та розміри плати за послуги.

Так, пунктом 4.1. Договору передбачено, що оплата послуг Підприємства з технічного обслуговування автоматизованого робочого місця (у тому числі виконання робіт, пов'язаних з поновленням роботи Державного реєстру прав, установлення програмного забезпечення для користування Державним реєстром прав на додатковий комп'ютер та ін.), надання інформаційно-консультативних послуг з навчання роботі з Державним реєстром прав, організація надання послуг електронного цифрового підпису та інших послуг, плата за які зараховується на рахунок Підприємства, здійснюється Користувачем на підставі рахунків, протягом 5 календарних днів після отримання рахунку, але не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяця, шляхом перерахування відповідної суми грошових коштів на поточний рахунок Підприємства.

Розмір оплати за послуги (разові) Підприємства з підключення до Державного реєстру прав, розмір оплати послуг Підприємства за технічне обслуговування автоматизованого робочого місця (у тому числі виконання робіт, пов'язаних з поновленням роботи Державного реєстру прав, установлення програмного забезпечення для користування Державним реєстром прав на додатковий комп'ютер та ін.), розмір оплати послуг з надання інформаційно-консультативних послуг з навчання роботі з Державним реєстром прав, яке проводиться на підставі окремих договорів, встановлюються згідно затверджених Міністерством юстиції України тарифів, що діють на момент надання послуг. Оплата цих послуг здійснюються Користувачем на підставі відповідного рахунку (п. 4.2. Договору).

За приписами пункту 4.3. договору, плата за послуги Підприємства, визначені в п. 4.1 розраховується, виходячи з фактичної кількості платних послуг, наданих протягом календарного місяця, за який проводиться оплата, що фіксується в Акті наданих послуг.

Оплата послуг за пошук в Державному реєстрі прав відомостей про іпотеку та обтяження речових прав на нерухоме майно та інших послуг, плата за які зараховується до державного бюджету, здійснюється на умовах 100 % попередньої оплати на реєстраційний рахунок Міністерства юстиції України, який повідомляється Користувачу Підприємством, як то передбачено умовами пункту 4.6. Договору.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно платіжного доручення №1050384 від 22.08.2014 та платіжного доручення №1051128 від 22.08.2014 позивачем здійснено перерахування грошових коштів у загальному розмірі 6 800,00 грн.

Як стверджує позивач, ним використано частину передплачених грошових коштів у розмірі 1 466,00 грн.

08.07.2015 позивачем на адресу відповідача скеровано вимогу про повернення суми заборгованості у розмірі 5 304,00 за вих.№ 03-18776.

Як свідчать матеріали справи, 07.08.2015 відповідачем направлено відповідь на вимогу, в якій останній роз'яснив ПАТ «ВіЕйБі Банк», що грошові кошти у розмірі 5 304,00 грн. за пошук в Державному реєстрі прав відомостей про іпотеку та обтяження речових прав на нерухоме майно на зараховувались на поточні рахунки Держфінформ'юсту.

Однак, оскільки грошові кошти не повернуті, ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулось із даним позовом до суду про стягнення 5 304,00 грн. передплачених коштів.

Відповідач, у своєму відзиві, заперечуючи проти задоволення позовних вимог стверджує, що умовами укладеного між сторонами договору регулюються правовідносини щодо забезпечення доступу та отримання інформації саме з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з метою користування інформацією про іпотеку та обтяження речових прав на нерухоме майно. Одночасно, відповідач вказує, що із наданих платіжних доручень про перерахування грошових коштів у розмірі 6 800,00 грн. вбачається, що призначенням платежів значиться витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна та реєстрація обтяження рухомого майна.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (далі- ГК України), господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір про надання послуг з користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який регулюється Главою 63 Цивільного кодексу України.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У частині 2 статті 902 ЦК України зазначено, що виконавець повинен надати послугу особисто.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України, яка кореспондується із ст.526 ЦК України, визначає обов'язковість виконання сторонами договору, тобто всі умови договору з моменту його укладення, який встановлено ст.640 ЦК України, стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Будучи пов'язані взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятися від виконання зобов'язання або змінювати його умови, крім випадків, передбачених угодою сторін або законом.

Приписами ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За приписами статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Так, укладаючи договір про надання послуг з користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно, позивач набув право на використання інформації наявної саме у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивачем 22.08.2014 платіжними дорученнями №№ 1050384, 1051128 здійснено перерахування грошових коштів у розмірі 6 800,00 грн. за витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна та реєстрація обтяження рухомого майна.

Державний реєстр обтяжень рухомого майна - єдина комп'ютерна база даних про виникнення, зміну, припинення обтяжень, щодо об'єктів рухомого майна, як то визначено положеннями Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 05.07.2004 року.

З огляду на вищенаведене, позивач помилково ототожнює види бази даних щодо нерухомого майна та бази даних рухомого майна, що призводить до хибного твердження про здійснення перерахування грошових коштів, як попередню оплату за Договором № РРП-25 про надання послуг з користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно.

Суд відзначає, що реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками, як то передбачено пунктом 3.8. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України №22 від 21.01.2004 року.

З системного аналізу вищевикладеного, суд дійшов висновку, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» не доведено належними та допустимим доказами, що грошові кошти у розмірі 6 800,00 грн. перераховані відповідачеві як попередня оплата саме за Договором № РРП-25 про надання послуг з користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до норм статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами в господарському судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У цій дефініції слід вирізнити два аспекти. По-перше, доказами є будь-які відомості про певні факти. По-друге, це - відомості про певні обставини, які поділяються на дві групи: 1) обставини, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення; 2) інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 1990 р. N 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді цивільних справ по першій інстанції" зазначається, що при судовому розгляді предметом доказування є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи (причини пропуску строку позовної давності та ін.) і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

До обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування - це сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача і заперечень відповідача.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, враховуючи, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається, як підставу порушення відповідачем його прав та законом охоронюваних інтересів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів не підлягають задоволенню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За приписами статті 49 ГПК України, судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача у разі якщо останній не звільнений від сплати судового збору. Так, ПАТ «ВіЕйБі» звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України про стягнення заборгованості у розмірі 5 304,00 грн. - відмовити.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 24.09.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 29.09.2015 року

Суддя К.В. Полякова