ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р. Справа № 907/504/15 Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий-суддя Хабіб М.І.

судді Зварич О.В.

ОСОБА_1

при секретарі Мазепа Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Релігійної громади греко-католицької церкви, б/н від 30.07.15 (вх. № 01-05/3526/15 від 06.08.15)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.07.15

у справі №907/504/15

за позовом: Релігійної громади греко-католицької церкви, с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області

до відповідача-1: Рахівської районної ради, м. Рахів Закарпатської області

до відповідача-2: Православної релігійної громади Української православної церкви

( Петро-Павлівська), с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

ОСОБА_2 обласної державної адміністрації, м. Ужгород,

Рахівської районної державної адміністрації, м. Рахів Закарпатської області

про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на культову споруду

за участю представників:

позивача ОСОБА_3 ( договір про надання правової допомоги в матеріалах справи)

відповідача -1 не зявився (належно повідомлений)

відповідача- 2 ОСОБА_4, ОСОБА_5 (довіреності в матеріалах справи)

третіх осіб - не зявилися (належно повідомлені)

Автоматизованою системою документообігу суду справу №907/504/15 розподілено до розгляду колегії у складі: ОСОБА_6- головуючий суддя, суддів Зварич О.В. та Юрченка Я.О.

У звязку з перебуванням судді Юрченка Я.О. у відпустці розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 10.08.15 до складу судової колегії замість судді Юрченка Я.О. введено суддю Кузя В.Л.

Ухвалою апеляційного суду від10.08.2015 (колегія у складі: ОСОБА_6- головуючий суддя, судді Зварич О.В. та Кузь В.Л.) апеляційну скаргу прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 18.08.2015.

У звязку з перебуванням судді Кузя В.Л у відпустці розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 17.08.15 до складу судової колегії замість судді Кузя В.Л введено суддю Юрченка Я.О.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Релігійна громада греко-католицької церкви с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області ( далі - РГ ГКЦ) звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Рахівської районної ради Закарпатської області та до Православної релігійної громади Української православної церкви с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області ( далі - ПРГ УПЦ) про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності ПРГ УПЦ на культову споруду ( Петро-Павлівський храм), що знаходиться в с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області, виданого виконавчим комітетом Рахівської районної ради 10.12.1991, зареєстрованого 10.12.1991 в Хустському МБТІ в реєстровій книзі №1 під реєстровим № 1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що РГ ГКЦ відроджена 03.12.1991 та є спадкоємицею храму ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина, який побудували у 18-му столітті предки греко-католики і володіли ним до 1949 року, що підтверджується архівною довідкою від 24.07.1991. Радянська влада націоналізувала храм та передала православній конфесії московського патріархату (ПРГ УПЦ). Після відродження РГ ГКЦ домагалася почергового моління у храмі із ПРГ УПЦ. Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_2 обласної ради № 161 від 19.09.1991 храм був переданий у власність православній громаді УПЦ. Позивач стверджує, що про реєстрацію права власності на храм за ПРГ УПЦ йому не було відомо до 25.12.2014 (отримання від Рахівської РДА відповіді № 2026/03-25 від 23.12.2014), оскільки рішення виконкому № 161 від 19.09.1991 про передачу храму православній громаді, на підставі якого було видане оспорюване свідоцтво, визнане недійсним рішенням Арбітражного суду Закарпатської області від 28.05.1993 у справі № 49/5. Названим рішенням суду встановлено, що передачею храму православній громаді порушено права греко-католицької громади, якій належав храм до переходу у власність держави, що в силу ст. 35 ГПК не потребує повторного доведення. На неодноразові звернення та запити до відповідних органів позивач отримував відповіді про відсутність реєстрації права власності на храм за ПРГ УПЦ. На даний час Богослужіння у храмі проводить ПРГ УПЦ, а РГ ГКЦ проводить Богослужіння під хрестом на подвірї храму та в різних будиночках. Посилаючись на порушення свого права щодо користування приміщенням храму та відсутність правової підстави, на підставі якої видане оспорюване свідоцтво, позивач просив задоволити позов.

У відзиві на позов ( а.с. 98-102) відповідач-2 просив суд першої інстанції відмовити в позові за безпідставністю та необґрунтованістю. Крім того просив застосувати позовну давність та відмовити в позові з підстав пропуску позовної давності.

Позивач подав суду першої інстанції заяву про визнання поважними причини пропуску позовної давності ( а.с. 58- 60).

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15.07.15 у справі №907/504/15 ( суддя Л.С. Журавчак) у задоволенні позову відмовлено на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України у звязку із спливом строку позовної давності.

При цьому суд першої інстанції визнав позовні вимоги обґрунтованими, проте відхилив доводи позивача про пропуск позовної давності з поважних причин та вказав, що позивач міг дізнатися про існування свідоцтва із постанови Господарського суду Закарпатської області від 13.04.2007 в адміністративній справі № 3/27, в якій РГ ГКЦ с. Лазещина була учасником судового процесу як третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_2 ОДА, оскільки в цій постанові зазначалося про існування свідоцтва. Крім того, представники РГ ГКЦ брали участь в судових засіданнях при розгляді даної справи, отримували процесуальні документи, також могли скористатися своїм процесуальним правом на ознайомлення з матеріалами справи, зняти з них копії. Відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що перебіг строку позовної давності почався з прийняттям Львівським апеляційним адміністративним судом ухвали від 14.01.2008 у справі № 3/27, в якій ним зроблено висновок, що недійсність рішення, на підставі якого видано правовстановлюючий документ, не тягне скасування останнього, оскільки такий підлягає скасуванню в судовому порядку.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове, яким визнати причини пропуску позовної давності поважними та задоволити позов.

В апеляційній скарзі та додаткових поясненнях до апеляційної скарги скаржник вказує на те, що після відродження РГ ГКЦ домагалася почергового моління у храмі з православною громадою, яка не допускає у храм РГ ГКЦ, що є порушенням прав РГ ГКЦ, які позбавлені можливості проводити Богослужіння у храмі, збудованому їхніми предками. Зазначає, що рішення виконкому ОСОБА_2 обласної ради № 161 від 19.09.1991 про передачу храму православній громаді, на підставі якого було видане оспорюване свідоцтво, визнане недійсним рішенням Арбітражного суду Закарпатської області від 28.05.1993 у справі № 49/5. Розпорядженнями голови ОСОБА_2 ОДА № 174 від 15.04.2005, № 293 від 27.05.2005 церкву ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина передано у спільне почергове використання православною та греко-католицькою громадами. Такі розпорядження не могли бути видані щодо культової споруди, яка є у приватній власності. Згідно з розпорядженням № 643 від 17.10.2005 голова ОСОБА_2 ОДА розпорядився райдержадміністрації передати у спільне почергове використання православною та греко-католицькою релігійними громадами культової споруди в с. Лазещина Рахівського району ( церкви ОСОБА_7 і Павла).

Апелянт вказує, що отримав копію свідоцтва від РДА лише 25.12.2014 після звернення до ОДА та Адміністрації Президента України зі скаргою на дії голови РДА. Згідно з відповідями на запити свідоцтва не було ні в Рахівському БТІ, ні в сільській раді, ні в РДА, які повідомляли, що право власності за православною громадою не оформлялося. Рахівська районна рада, якою видане свідоцтво, надавала довідку, що їй не відомо про реєстрацію права власності на культову споруду, що є свідомим обманом позивача.

Названі обставини, на думку позивача, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності.

Крім того скаржник вважає, що спір розглянуто упереджено, оскільки заява про застосування позовної давності подана відповідачем-2 в останньому судовому засіданні за вказівкою суду.

В судовому засіданні 29.09.2015 представник скаржника (позивача) підтримав доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі та в додаткових поясненнях до апеляційної скарги. Поряд з цим вказав, що не наполягає на покладенні судових витрат на відповідачів та не заперечує проти покладення судових витрат на позивача.

Відповідач -1 відзиву на апеляційну скаргу не подав, явку свого представника в судові засідання не забезпечив, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Представники відповідача-2 заперечили проти доводів скаржника з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення

Треті особи ОСОБА_2 ОДА та Рахівська РДА, залучені до участі у справі ухвалою апеляційного суду від 08.09.2015, відзиви на апеляційну скаргу не подали, в листах від 22.09.2015 № 6090/06-16 та від25.09.2015 № 03-13/1701 просили розглянути спір без їх участі. ОСОБА_2 ОДА подала витребувані судом розпорядження ОДА щодо храму Перта і Павла в с. Лазещина.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Позивач - Релігійна громада греко-католицької церкви с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області зареєстрована 03.12.1991, що підтверджено та свідоцтвом про реєстрацію статуту релігійної громади від 03.12.1991 № 223 та свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи сер. А01 № 549474 ( а.с. 17, 18).

Відповідач -2 - Православна релігійна громада Української православної церкви (Петро-Павлівська) с.Лазещина Рахівського району Закарпатської області зареєстрована 31.07.1991, що підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи сер. А01 № 549350 та довідкою з ЄДРПОУ АБ 103758( а.с. 69,70).

Згідно з архівною довідкою від 24.07.1991 № 86- церк, виданою Державним архівом Закарпатської області, церква ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина була збудована у 18-му столітті. Станом на 1908 рік в с. Лазещина було 1018 осіб греко-католиків, православних 0 . Станом на 1928 рік церква належала греко - католицькій громаді села Ясиня Лазещина. ( а.с. 54).

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_2 обласної ради народних депутатів від 19.09.1991 №161 «Про культові споруди області» вирішено передати у власність ПРГ УПЦ с. Лазещина Рахівського району культову споруду ( а.с. 13).

На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Рахівської районної ради видане ПРГ УПЦ свідоцтво про право власності від 10.12.1991 на культову споруду, що знаходиться в с. Лазещина, яке зареєстроване 10.12.1991 в Хустському міжрайонному БТІ в реєстровій книзі №1 під реєстровим № 1 ( а.с.14, 42).

РГ ГКЦ оскаржила в судовому порядку рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 обласної ради від 19.09.1991 №161 про передачу культової споруди в с. Лазещина православній громаді.

Рішенням Арбітражного суду Закарпатської області від 28.05.1993 у справі № 49/5 визнано недійсним рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 обласної ради від 19.09.1991 №161 в частині передачі у власність культової споруди с. Лазещина православній громаді. При цьому названим рішенням суду встановлено, що до 1944 року культова споруда належала греко-католицькій громаді цього села, після чого до 1991 року знаходилася у власності держави і в користуванні православної громади. На момент прийняття рішення №161 в селі фактично існувала і греко-католицька громада, тобто громада такого віросповідання, якій належала культова споруда до переходу у власність держави. При передачі споруди інтереси греко-католицької громади не були враховані ( а.с. 16, 52).

Як вбачається з матеріалів справи, з 1995 року РГ ГКЦ зверталася до ОСОБА_2 ОДА, Рахівської РДА, Рахівської районної ради, Адміністрації Президента України, Верховної Ради України про передачу храму ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина в почергове користування (лист- відповідь ОДА від 10.10.1995 № Ко 1646/09-1, лист - відповідь Верховної Ради України від 06.06.1997 № 06-7/19-283, рішення Рахівської районної ради від 06.01.2007 № 116, лист- відповідь ОДА від 23.11.2009 №01-13/382, заява РГ ГКЦ від10.05.2010 № 40, заява РГ ГКЦ про укладення договору від 23.04.2012 , а.с. 82, 164-165, 166, 169,171).

Розпорядженням голови ОСОБА_2 ОДА № 174 від 15.04.2005 ( п.1 ) культові споруди в ряді сіл, зокрема церква ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина, передані у спільне почергове використання православною та греко-католицькою громадами. Рахівській РДА

(п.2 розпорядження) доручено укласти угоди про спільне почергове використання культових споруд ( а.с. 92).

26.04.2005 головою ОСОБА_2 ОДА винесене розпорядження № 218 «Про передачу у спільне почергове користування культових споруд», згідно з яким доручено райдержадміністраціям передати культові споруди у спільне почергове використання православною та греко-католицькою громадами в населених пунктах Виноградівського, Іршавського, Міжгірського, Мукачівського, Перечинського, Свалявського,Ужгородського та Хустського районів ( а.с. 182-183).

Розпорядженням голови ОСОБА_2 ОДА № 293 від 27.05.2005 внесені зміни до розпорядження голови ОДА № 174 від 15.04.2005, викладено п.1 у новій редакції, згідно з яким церква ОСОБА_8 в с. Луги та церква ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина передані у спільне почергове використання православною та греко-католицькою релігійними громадами ( а.с. 185).

Розпорядженням голови ОСОБА_2 ОДА № 643 від 17.10.2005 (а.с. 180-181) внесені зміни до розпорядження голови ОДА № 218 від 26.04.2005, шляхом викладення п.1 розпорядження №218 у новій редакції. Так, відповідно до п/п 1.5 п.1 розпорядження №643 голова ОДА розпорядився райдержадміністрації передати у спільне почергове використання православною та греко-католицькою релігійними громадами культової споруди в с. Лазещина Рахівського району ( церкви ОСОБА_7 і Павла).

Крім того, згідно з п.2 розпорядження № 643 від 17.10.2005 визнано таким, що втратило чинність розпорядженням голови ОСОБА_2 ОДА № 174 від 15.04.2005, № 293 від 27.05.2005.

Рішенням Рахівської районної ради «Про реабілітацію греко-католицької церкви в Рахівському районі» від 22.03.2007 №121 визнано реабілітованою греко-католицьку церкву на території Рахівського району, яка була незаконно репресована в 1947-50 роках, надано доручення голові РДА провести інвентаризацію культових споруд, зокрема, храму ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина, та взяття їх на баланс районної державної адміністрації та вирішити питання почергового користування ( а.с. 55).

ПРГ УПЦ с. Лазещина оскаржила в судовому порядку розпорядженням голови ОСОБА_2 ОДА № 174 від 15.04.2005 та № 293 від 27.05.2005.

Постановою Господарського суду Закарпатської області від 13.04.2007 в адміністративній справі № 3/27 за позовом ПРГ УПЦ с. Лазещина до ОСОБА_2 ОДА, за участю 3-ї особи на стороні відповідача - РГ ГКЦ с. Лазещина про визнання протиправними та скасування розпоряджень голови ОСОБА_2 ОДА № 174 від 15.04.2005 та № 293 від 27.05.2005 в задоволенні позову відмовлено( а.с. 71-72).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2008 у справі № 22-а-285/08 скасовано постанову Господарського суду Закарпатської області від 13.04.2007 у справі № 3/27, провадження у справі закрито ( а.с.74-76).

Скасовуючи постанову від 13.04.2007 у справі № 3/27 та закриваючи провадження у цій справі , апеляційний адміністративний суд виходив з того, що спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідно до свідоцтва про право власності від 10.12.1991 культова споруда, що знаходиться в с. Лазещина, належить на праві власності ПРГ УПЦ.

У березні 2008 року РГ ГКЦ с. Лазещина звернулася до Рахівської районної ради із запитом щодо реєстрації права власності за православною громадою на церкву ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина, на який районна рада надала відповідь (вих. № 01-14/157-08 від 31.03.2008) про те, що в КП « БТІ» Рахівської районної ради реєстрація права власності на храм за православною громадою відсутня (а.с.11, 86,186).

На звернення позивача ОСОБА_2 ОДА у своїй відповіді від 23.11.2009 №01-13/382( а.с. 167) повідомила, що для вирішення питання користування майном, яке є державною власністю, ОДА вжито заходів, передбачених ст. 17 ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації». Розпорядженням голови ОДА № 643 від 17.10.2005 зобовязано Рахівську РДА передати храм ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина релігійним громадам УПЦ та ГКЦ у спільне почергове користування, тому вирішення цього питання залишається за Рахівською РДА.

На звернення позивача до Рахівської РДА (№ 40 від 10.05.2010, а.с. 166) щодо запровадження почергового Богослужіння у храмі ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина, яке РДА отримала 13.05.2010 згідно із відміткою на ньому та печатці загального відділу, РДА відповіді не надала.

Лише у 2014 році на адвокатський запит Рахівська РДА листом від 23.12.2014 № 2026/03-25 повідомила, що культова споруда храм св. Петра і Павла в с. Лазещина на балансі РДА не перебуває, він переданий рішенням виконавчого комітету ОСОБА_2 обласної ради від 19.09.1991 №161 у власність ПРГ УПЦ с. Лазещина, якій видане свідоцтво про право власності, зареєстроване 10.12.1991 в реєстровій книзі №1 під реєстровим № 1, яке не скасоване. Також повідомила, що розпорядження голови ОСОБА_2 ОДА № 174 від 15.04.2005 втратило чинність згідно з п.2 розпорядженням голови ОСОБА_2 ОДА від 17.10.2005 № 643. Відтак законним власником храму є православна громада УПЦ і для укладення договору про користування храмом необхідна згода ПГ УПЦ ( а.с.12).

Слід зазначити, що адвокат, який надавав правову допомогу РГ ГКЦ с. Лазещина, звертався до Лазещинської сільської ради, Рахівської РДА та Хустського державного підприємства технічної інвентаризації із запитами щодо реєстрації права власності за православною громадою на церкву ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина. У відповідь на запити № 73, №74 від 20.04.2012 сільська рада повідомила, що не видавала рішення на реєстрацію права власності на храм, а РДА скерувала запит позивача №74 від 20.04.2012 комунальному підприємству «БТІ» Рахівської районної ради, яке відмовило у наданні інформації, посилаючись на її конфіденційність. Хустське державне підприємство технічної інвентаризації на запит повідомило про відсутність у нього документів щодо цієї культової споруди та їх передачу в 1992 році новоствореним територіальним громадам Рахівського району ( а.с.56,57, 83, 84, 85, 87,88).

Згідно з довідкою № 345/02-25 від 15.10.2014, виданою виконавчим комітетом Лазещинської сільської ради, з 1947-50 років по теперішній час храмом ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина користується лише православна громада УПЦ московського патріархату( а.с. 91).

02.07.2015 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10.12.1991, за ПРГ УПЦ ( ОСОБА_7 - Павлівська) Реєстраційною службою Рахівського РУЮ Закарпатської області зареєстроване право власності на будівлю церкви в с. Лазещина, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.07.2015 № 39997394 ( а.с. 45).

Дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення

представників сторін, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 29 ЗУ «Про власність» , від 7 лютого 1991 року N 697-XII, чинного на момент видачі оспорюваного свідоцтва( далі - Закон N 697-XII), об'єктами права власності релігійної організації є культові споруди, предмети релігійної обрядовості, благодійного, культурно-просвітницького і виробничого призначення, жилі будинки, грошові кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності.

Частиною 2 ст. 29 цього Закону встановлено, що релігійні організації мають право власності на майно, придбане ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами і організаціями або передане державою чи придбане на інших підставах, не заборонених законом.

На момент прийняття виконавчим комітетом ОСОБА_2 обласної ради народних депутатів рішення від 19.09.1991 №161 про передачу культової споруди у власність ПРГ УПЦ с Лазещина, ч.2 ст. 17 Закону "Про свободу совісті та релігійні організації" від 23 квітня 1991 року N 987-XII ( далі - Закон N 987-XII), який набрав чинної з 6 червня 1991 року, діяла в такій редакції: культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями виконавчих комітетів обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів, а в Кримській АРСР - Уряду Кримської АРСР.

Законом України від 23.12.93 N 3795-XII внесені зміни до ст. 17 Закону N 987-XII, зокрема викладено в новій редакції частину 2 та 3 ст. 17 цього Закону, згідно з якими культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим ( ч.2 ст.17).

Культова будівля і майно, що є державною власністю, може передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. При відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору ( ч.3 ст. 17).

Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом (ч.3 ст. 18 Закону N 987-XII).

Згідно з п.7 розяснень Вищого арбітражного суду України від 29.02.96 р. N 02-5/109 « Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" відповідно до статті 17 Закону культові будівлі і майно, які складають державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - Уряду цієї Республіки. Слід мати на увазі, що згідно з пунктом 3 Указу Президента України від 4 березня 1992 р. N 125 "Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна" зазначені державні органи зобов'язані протягом 1992 - 1993 років здійснити передачу релігійним громадам у власність чи безплатне користування культових будівель, що використовуються не за призначенням. (Розпорядженням Президента України від 22.06.94 N 53/94 ц. р. дію цього пункту продовжено до 01.12.97). Отже, згідно з цим Указом допускається не лише повернення, а й передача у власність релігійних громад культових будівель. Зазначена передача культових будівель у власність релігійних громад, які не були їх власниками, можлива за умови, якщо в населеному пункті немає законного претендента на ці будівлі, тобто релігійної громади тієї конфесії (віросповідної приналежності), якій належала будівля на момент її переходу у власність держави.

Рішення про повернення або передачу культових будівель і майна у власність релігійних організацій може бути оскаржене в господарський суд. Позивачем у цих справах може бути будь-яка інша релігійна або неконфесійна організація, яка вважає, що зазначеним рішенням порушено її права колишнього власника або право володіння і користування спірними будівлями і майном, які належать їй в силу закону чи договору (статті 48 і 57 Закону "Про власність", статті 74 і 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Свої вимоги вона може обгрунтовувати всіма видами допустимих відповідно до законодавства доказів, що мають значення для вирішення спору(п. 8 розяснень Вищого арбітражного суду України від 29.02.96 р. N 02-5/109 )

Як зазначено у п. 9.2 названих розяснень, згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 23 квітня 1991 року "Про порядок введення в дію Закону "Про свободу совісті та релігійні організації" (в редакції Постанови Верховної Ради України від 23 грудня 1993 року "Про внесення змін до постанови Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про свободу совісті та релігійні організації") на відповідні державні органи покладено обов'язок забезпечити згідно з зазначеним Законом повернення у власність релігійним громадам культових будівель і майна з урахуванням:

- прав релігійних громад, яким належали ці будівлі і майно на момент їх переходу у власність держави;

- прав релігійних громад, які користуються цими будівлями і майном в установленому Законом порядку;

- вкладення коштів релігійними громадами у спорудження, переобладнання культової будівлі і тривалості користування нею;

- наявності у даному населеному пункті (місцевості) інших культових будівель та їх використання релігійними громадами відповідних віровизнань;

- інших суттєвих обставин у їх сукупності.

Рішення відповідного державного органу має бути мотивованим. Жодна з обставин, перелічених у цьому пункті, не може мати наперед установленого або пріоритетного значення при вирішенні конкретних спорів. Згідно з вимогами цієї постанови господарський суд повинен враховувати перелічені та інші суттєві обставини у їх сукупності, оцінюючи їх співвідношення відповідно до принципів рівності усіх релігій, віросповідань та релігійних організацій, закріплених в статті 5 Закону. Тобто, слід виходити з того, що врахування обоюдних прав і законних інтересів різних релігійних громад на спірні культові будівлі полягає у необхідності забезпечення віруючих усіх релігій, віровизнань та конфесійних угруповань рівними можливостями для відправлення культів у пристосованих для цього приміщеннях.

Не може вважатись пристосованим для відправлення масових богослужінь і релігійних обрядів такий вид культових будівель, як капличка, тобто споруда-усипальня на цвинтарі.

З аналізу названих вище норм законодавства випливає, що релігійні громади, яким належали культові споруди на момент їх переходу у власність держави, мають право отримати ці споруди у власність чи в користування. При цьому мають бути враховані права релігійних громад, які користуються культовими спорудами в установленому Законом порядку, та інші суттєві обставини у їх сукупності.

До набрання чинності Законом України від 23.12.93 N 3795-XII, яким внесені зміни до ст. 17 Закону N 987-XII, правовою підставою набуття релігійною організацією права власності на культову спору було, зокрема рішення виконавчих комітетів обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів про передачу культової споруди у власність релігійній організації. Після набрання чинності Законом України від 23.12.93 N 3795-XII такою правовою підставою є рішення обласної державної адміністрації про передачу культової споруди у власність релігійній організації. Названі рішення підлягали оскарженню в судовому порядку будь-якою іншою релігійною або неконфесійною організацією, яка вважає, що зазначеним рішенням порушено її права колишнього власника або право володіння і користування спірними будівлями і майном, які належать їй в силу закону чи договору.

Матеріалами справи підтверджено, що церква ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина була збудована у 18-му столітті, і станом на 1928 рік та до 1944 року належала греко - католицькій громаді села Лазещина. Після чого до 1991 року знаходилася у власності держави та перебувала у користуванні православної громади УПЦ московського патріархату.

19.09.1991 виконавчим комітетом ОСОБА_2 обласної ради народних депутатів було прийняте рішення №161 про передачу культової споруди у власність ПРГ УПЦ с. Лазещина. На підставі вказаного рішення №161 виконавчим комітетом Рахівської районної ради видане ПРГ УПЦ свідоцтво про право власності від 10.12.1991 на культову споруду, що знаходиться в с. Лазещина, яке зареєстроване 10.12.1991 в Хустському міжрайонному БТІ в реєстровій книзі №1 під реєстровим № 1.

РГ ГКЦ оскаржила рішення №161 в судовому порядку. Рішенням Арбітражного суду Закарпатської області від 28.05.1993 у справі № 49/5 визнано недійсним рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 обласної ради від 19.09.1991 №161 про передачу у власність культової споруди с. Лазещина православній громаді.

Однак, незважаючи на визнання судом недійсним рішення від 19.09.1991 №161 про передачу храму в с. Лазещина у власність православній громаді, відсутність іншого рішення уповноваженого органу, яким згідно із Законом N 987-XII є ОСОБА_2 обласна державна адміністрація, про передачу церкви ОСОБА_7 і Павла в с. Лазещина у власність чи в користування ПРГ УПЦ, храмом користується ПРГ УПЦ, а РГ ГКЦ проводить Богослужіння та релігійні обряди на подвірї храму та в інших не пристосованих для цього місцях. Хоча РГ ГКЦ, якій належала церква на момент її переходу у власність держави, з 1995 року зверталася до ОДА, РДА, Адміністрації Президента України, Верховної Ради України щодо передачі храму в почергове користування РГ ГКЦ та ПРГ УПЦ .

Суд першої інстанції погодився з доводами позивача про порушене його право на користування храмом, проте відмовив у визнанні цього свідоцтва недійсним, посилаючись на пропуск строку позовної давності, про застосування якої заявила ПРГ УПЦ, при цьому відхилив клопотання позивача про визнання причин пропуску позовної давності поважними.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обгрунтованості позову та щодо пропуску позивачем строку позовної давності, однак не погоджується з відхиленням судом першої інстанції доводів позивача про визнання причин пропуску позовної давності поважними з огляду на наступне.

Згідно із ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Матеріалами справи підтверджено, що до винесення рішення судом першої інстанції відповідач-2 заявив про застосування позовної давності.

Разом з тим, за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року N 10, з наступними змінами і доповненнями, вказано, що питання щодо поважності пропуску позовної давності вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про обставини, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

Матеріалами справи підтверджено, що після визнання недійсним рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 обласної ради №161 від 19.09.1991 про передачу культової споруди у власність ПРГ УПЦ рішенням суду від 28.05.1993 у справі № 49/5, уповноважений орган, яким згідно із Законом N 987-XII є ОСОБА_2 обласна державна адміністрація, прийняв розпорядження № 174 від 15.04.2005 та № 293 від 27.05.2005 про передачу храму в с. Лазещина у спільне почергове використання православною та греко-католицькою громадами. Ці розпорядження не були скасовані та не були визнані недійсними в судовому порядку, вони не були виконані та втратили чинність згідно з розпорядженням голови ОДА №643 від 17.10.2005, яким зобовязано райдержадміністрацію передати у спільне почергове використання православною та греко-католицькою релігійними громадами культової споруди в с. Лазещина Рахівського району (церкви ОСОБА_7 і Павла). РДА цього розпорядження також не виконала, хоча воно є чинним.

Після винесення Господарським судом Закарпатської області постанови від 13.04.2007 у справі № 3/27 та винесення Львівським апеляційним адміністративним судом ухвали від 14.01.2008, на які посилається суд першої інстанції, жоден з органів державної влади, місцевого самоврядування, до яких звертався позивач, не підтвердив факту перебування храму у власності ПРГ УПЦ, навпаки, їхні дії свідчили про перебуванні храму у державній власності. Зокрема в листі ОСОБА_2 ОДА від 23.11.2009 №01-13/382, адресованому позивачу, вказано, що вирішення питання користування майном, яке є державною власністю, залишається за Рахівською РДА.

Лише у 2014 році після неодноразових звернень позивача до ОСОБА_2 ОДА, Адміністрації Президента України, Верховної Ради України зі скаргами на дії голови РДА Рахівська РДА повідомила листом від 23.12.2014 № 2026/03-25, що культова споруда храм св. Петра і Павла в с. Лазещина на балансі РДА не перебуває, що власником споруди є ПРГ УПЦ на підставі свідоцтва про право власності, зареєстрованого 10.12.1991, і для укладення договору про користування храмом необхідна згода ПГ УПЦ. А до цього ні ОДА, ні РДА, ні Рахівська районна рада, КП « БТІ» Рахівської районної ради, ні Хустське ДП ТІ, ні Лазещинська сільська рада жодним чином не підтверджували перебування храму у власності ПРГ УПЦ.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з доводами скаржника та вважає, що строк позовної давності на оскарження свідоцтва пропущений позивачем з поважних причин, оскільки до отримання позивачем відмови Рахівської РДА (від 23.12.2014 № 2026/03-25) в передачі храму у користування та в укладенні договору у звязку з перебуванням храму у власності ПРГ УПЦ на підставі свідоцтва про право власності від 10.12.1991, дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхні рішення тощо свідчили про перебування храму у державній власності. Отже, у позивача не було підстав вважати, що свідоцтво про право власності від 10.12.1991, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету обласної ради №161 від 19.09.1991, визнаного судом недійсним, якимось чином впливає на вирішення питання про передачу храму у почергове користування та порушує права позивача, відтак оскаржувати його в судовому порядку. Тим більше, що з 28.05.1993 жодного правовстановлюючого документу на право власності на храм, яким в силу Закону N 987-XII є рішення виконкому обласної ради або рішення обласної державної адміністрації (згідно із Законом від 23.12.93 N 3795-XII) про передачу культової споруди у власність православна релігійна громада УПЦ с. Лазещина не мала і не має.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що при вирішенні спору суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та дійшов помилкового висновку про відмову в позові. Відтак, рішення суду першої інстанції належить скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Враховуючи те, що в судовому засіданні 29.09.2015 представник скаржника (позивача) просив залишити за ним понесені витрати на сплату судового збору, судовий збір покладається на скаржника.

Крім того колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи сер. А01 № 549350 та довідкою з ЄДРПОУ АБ 103758 повна назва відповідача -2 - Православна релігійна громада Української православної церкви (Петро-Павлівська), в той час як у вступній частині рішення суду першої інстанції вказана назва відповідача-2 - Православна релігійна громада Української православної церкви. Отже, відповідачем -2 слід вважати Православну релігійну громаду Української православної церкви ( Петро-Павлівська).

Керуючись ст.ст. 43, 49, 91, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу Релігійної громади греко-католицької церкви с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області задоволити.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.07.2015 у справі №907/504/15 скасувати, прийняти нове, яким позов задоволити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на культову споруду в с. Лазещина від 10.12.1991, видане виконавчим комітетом Рахівської районної ради народних депутатів Православній релігійній громаді Української православної церкви (Петро-Павлівська), с.Лазещина Рахівського району Закарпатської області, зареєстроване 10.12.1991 в Хустському міжрайонному БТІ в реєстровій книзі №1 під реєстровим № 1.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 01.10.2015

ОСОБА_9 ОСОБА_6

Суддя О.В. Зварич

Суддя Я.О. Юрченко