РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2015Справа №910/18304/15

за позовом: Комунального підприємства «Київський метрополітен», м.Київ, ЄДРПОУ,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Київ, ідентифікаційний номер НОМЕР_1

за участю третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м.Київ,

за участю третьої особи третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Київської міської ради, м.Київ,

про виселення та зобов'язання вчинити дії

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Акімова А.В. - по дов.

від відповідача: ОСОБА_5 - по дов., ОСОБА_6 - по дов.

від третьої особи 1: Захарченко К.П. - по дов.

від третьої особи 2: Миронюк О.А. - по дов.

вільний слухач: ОСОБА_9

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.08.2015р. оголошувалась перерва до 26.08.2015р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Комунальне підприємство «Київський метрополітен», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Київ про:

- виселення з орендованого майна, а саме з частини переходу загальною площею 13,35 кв.м, що знаходиться за адресою станція метро «Мінська» (вестибюль №1);

- демонтування тимчасової огороджувальної конструкції, що належить Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 та знаходиться за адресою станція метро «Мінська» (вестибюль №1).

В обґрунтування позовних вимог заявник посилається на те, що після закінчення строку дії договору №519 від 20.07.2012р. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 всупереч умов договору та приписів чинного законодавства не було повернуто об'єкт оренди орендодавцю.

Відповідач у поясненнях без номеру та дати, що надішли до господарського суду міста Києва 25.09.2015р., та в процесі розгляду спору у судових засіданнях проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що позивач не є власником орендованого відповідачем майна, а отже не має права вимагати звільнення об'єкту оренди. Одночасно, на думку відповідача, Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ніяким чином права Комунального підприємства «Київський метрополітен» не порушуться, що виключає можливість їх захисту судом. Крім того, за твердженнями вказаного учасника судового процесу, оскільки позивач не є орендодавцем за договором №519 від 20.07.2012р., то Комунальне підприємство «Київський метрополітен» не могло заперечувати проти продовження дії правочину.

Ухвалою від 20.07.2015р. господарського суду міста Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департамент комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Третя особа 1 у поясненнях без номеру та дати, що надійшли до господарського суду міста Києва 30.09.2015р., позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наголосила на наявності у Комунального підприємства «Київський метрополітен» права вимагати від відповідача звільнення орендованого приміщення після закінчення строку дії договору №519 від 20.07.2012р.

Ухвалою від 26.08.2015р. господарського суду міста Києва залучено до участі у справі в якості третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Київську міську раду.

Третя особа 2 у поясненнях без номеру та дати, що надійшли до господарського суду міста Києва 30.09.2015р., також наголосила на обґрунтованості позовних вимог Комунального підприємства «Київський метрополітен» та зазначила, що оскільки Комунальним підприємством «Київський метрополітен» було повідомлено відповідача про припинення договору №519 від 20.07.2012р., останній не було пролонговано.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 30.09.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» зазначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 20.07.2012р. між Головним управлінням комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (яке у відповідності до Рішення «Про діяльність виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» перейменовано на Департамент комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (орендар) та Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (підприємство) було укладено договір №519 про передачу майна територіальної громади міста Києва, у відповідності до п.1.1 якого орендодавець на підставі протоколу №122 від 03.07.2012р. постійної комісії Київської міської ради передає, а орендар приймає в оренду для торгівлі непродовольчими товарами нерухоме майно (частину переходу), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та визначена відповідно до проектної документації, розробленої Державним підприємством «Проектний інститут Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, що знаходиться за адресою: станція метро «Мінська» (вестибюль №1).

Пунктом п.2.1 договору №519 від 20.07.2012р. передбачено, що об'єктом оренди є частина переходу, визначена відповідно до проектної документації, розробленої Державним підприємством «Проектний інститут Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 13,35 кв.м та зазначена у викопіюванні зі схем тимчасового розташування малих архітектурних форм, яка складає невід'ємну частину договору.

Вартість об'єкта оренди згідно з затвердженим орендодавцем висновком про вартість майна станом на 31.03.2012р. становила 257 740 грн. (п.2.2 договору №519 від 20.07.2012р.).

За умовами п.3.1 укладеного між сторонами та третьою особою 1 правочину за користування об'єктом оренди орендар сплачує підприємству орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, затвердженої рішенням №34/6250 від 22.09.2011р. Київської міської ради, та на дату підписання договору становить без податку на додану вартість 289,60 грн. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає 3866,10 грн.

18.12.2013р. сторонами спірного правочину було укладено договір №1 про внесення змін до договору №519 від 20.07.2012р., яким визначено, що за користування об'єктом оренди орендар сплачує підприємству орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі рішень постійної комісії Київської міської ради з питань власності, що оформлені протоколами №160 від 09.10.2013р. та №165 від 21.11.2013р., та становить без податку на додану вартість 95,10 грн. за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає 1269,45 грн.

Сторонами узгоджено, що договір є укладеним з моменту підписання його контрагентами і діє з 12.05.2012р. до 10.05.2015р. (п.9.1 договору №519 від 20.07.2012р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №519 від 20.07.2012р. про передачу майна територіальної громади міста Києва як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача, відповідача та третьої особи 1 взаємних цивільних прав та обов'язків з оренди майна територіальної громади міста Києва.

Відповідно до ст.765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Частиною 1 ст.13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

За умовами п.4.1 договору №519 від 20.07.2012р. орендодавець зобов'язаний протягом тридцяти календарних днів з моменту підписання договору з додатками передати, а орендар по акту приймання-передачі прийняти об'єкт оренди. Акт приймання-передачі об'єкта оренди підписується орендодавцем, орендарем та підприємством.

Як свідчать матеріали справи, 20.07.2012р. Головним управлінням комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було передано, а Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 прийнято в орендне користування частину переходу, що перебуває на балансі Комунального підприємства «Київський метрополітен», загальною площею 13,35 кв.м, розташована за адресою: м.Київ, станція метро «Мінська» (вестибюль №1), про що позивачем, відповідачем та третьою особою 1 складено та підписано акт приймання-передачі б/н від 20.07.2012р.

За приписом ст.180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Статтею 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як зазначалось вище, п.9.1 договору №519 від 20.07.2012р. передбачено, що правочин є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 12.05.2012р. до 10.05.2015р.

У п.9.7 договору №519 від 20.07.2012р. зазначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається пролонгованим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені правочином. Зазначені дії оформлюються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною договору.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Аналогічну правову позицію наведено у п.4.1 Постанови №12 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна».

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, 29.04.2015р. Департаментом комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було направлено на адресу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 повідомлення №062/07/14-4827 від 29.04.2015р. про припинення договору оренди. У вказаному листі орендодавцем було сповіщено орендаря про припинення договору №519 від 20.07.2012р. після закінчення його строку та зобов'язано орендаря повернути об'єкт оренди Комунальному підприємству «Київський метрополітен».

Факт направлення вказаного повідомлення та отримання його Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 06.05.2015р. підтверджується представленим до матеріалів справи поштовим повідомленням №955 та фіскальним чеком №6391 від 29.04.2015р., оригінали яких було оглянуто судом в судовому засіданні 30.09.2015р.

26.05.2015р. Комунальним підприємством «Київський метрополітен» також було направлено на адресу відповідача лист №419/-ПДД від 26.05.2015р. про закінчення 10.05.2015р. терміну договору №519 від 20.07.2012р., а також з вимогою про звільнення і приведення об'єкту у первісний стан. На підтвердження направлення вказаного листа заявником представлено суду фіскальний чек №5722 від 26.05.2015р.

Суд зазначає, що обидва листи було скеровано на адресу відповідача, яка відповідає зазначеній у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та у свідоцтві №372056 від 13.11.1996р. про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця.

Одночасно, посилання відповідача на те, що лист №419/-ПДД від 26.05.2015р. Комунальним підприємством «Київський метрополітен» не було направлено на адресу орендодавця ніяким чином не спростовують висновків суду про відсутність підстав вважати договір №519 від 20.07.2012р. пролонгованим, оскільки, насамперед, орендодавець у листі №062/07/14-4827 від 29.04.2015р. заявив про припинення договору. Вказаний лист третьою особою було скеровано всім учасниками спірних правовідносин, зокрема, про отримання його 05.05.2015р. позивачем вказує штамп реєстрації вхідної документації Комунального підприємства «Київський метрополітен», який розміщено у нижньому правому куті аркуша. Саме після вказаного листа позивачем і було повідомлено відповідача про припинення договору та повернення об'єкту оренди.

Суд зазначає, що у даному випадку у позивача був відсутній обов'язок направляти лист №419/-ПДД від 26.05.2015р. на адресу орендодавця за договором №519 від 20.07.2012р.

Крім того, суд зауважує, що сторонами у договорі передбачено, що дії стосовно пролонгації договору оформлюються контрагентами шляхом укладання додаткової угоди. Проте, наведена угода в матеріалах справи відсутня, а відповідачем про звернення до орендодавця з такою угодою не заявлялось.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що Департаментом комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунальним підприємством «Київський метрополітен» за договором №519 від 20.07.2012р. було у передбаченому чинним законодавством та договором порядку висловлено свої заперечення проти пролонгації договору, суд дійшов висновку, що строк дії договору №519 від 20.07.2012р. закінчився 10.05.2015р. та пролонгованим вказаний правочин не був.

Відповідно до ст.598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 291 Господарського кодексу України та ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що договір оренди припиняється, в тому числі, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

У ст.785 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди (ст.27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

За умовами п.7.6 договору №519 від 20.07.2012р. у разі закінчення строку дії договору або при його розірванні орендар зобов'язаний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди Комунальному підприємству «Київський метрополітен» у стані, в якому об'єкт був переданий, з урахуванням здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити без заподіяння шкоди об'єкту, з урахуванням зносу за період строку дії договору.

За таких обставин, враховуючи, що строк дії договору №519 від 20.07.2012р. закінчився 10.05.2015р., суд дійшов висновку, що строк звільнення Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 об'єкта оренди, а саме частини переходу загальною площею 13,35 кв.м, що знаходиться за адресою станція метро «Мінська» (вестибюль №1), настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача та третьої особи 1 підтверджені, орендарем після закінчення строку дії договору об'єкт оренди у первісний стан не приведено, не звільнено та не повернуто Комунальному підприємству «Київський метрополітен».

Наразі, суд вважає безпідставними твердження відповідача про те, що фактично заявлений позов є позовом про захист права власності та позбавлення відповідача права користуватись майном, що виникло у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на підставі договору №519 від 20.07.2012р., оскільки фактично розглядуваний судом позов є позовом про зобов'язання виконати обов'язок внатурі та вчинити певні дії.

До того ж, суд звертає увагу відповідача, що строк дії договору №519 від 20.07.2012р. закінчився, а отже, наведеним позовом ніяким чином відповідач не позбавляється права на користування частиною переходу загальною площею 13,35 кв.м, що знаходиться за адресою станція метро «Мінська» (вестибюль №1), оскільки таке право Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 втратила із закінченням строку дії спірного правочину, що виключає можливість вказаного учасника посилатись на вказаний правочин в якості належної та достатньої підстави для користування об'єктом територіальної громади міста Києва на теперішній час.

Одночасно, твердження Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про те, що останнім ніяким чином не порушуються права та законні інтереси Комунального підприємства «Київський метрополітен» суд також вважає необґрунтованими. При цьому, суд виходить з наступного.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому, у п.2.4 спірного правочину передбачено, що об'єкт оренди належить до комунальної власності територіального громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства «Київський метрополітен».

Як зазначалось вище, умовами договору №519 від 20.07.2012р. передбачено, що після закінчення строку дії правочину орендар зобов'язаний повернути об'єкт оренди саме Комунальному підприємству «Київський метрополітен», а отже, у разі невиконання орендарем наведеного обов'язку саме у Комунального підприємства «Київський метрополітен» виникло право вимагати від орендодавця належного виконання умов договору, що було реалізоване останнім шляхом подання відповідного позову.

Норми ст.20 Господарського процесуального кодексу України та ст.16 Цивільного кодексу України визначають такі способи захисту цивільних прав та інтересів, як присудження виконання обов'язку в натурі та примусове виконання обов'язку, а отже, коли колишній орендар не звільнив приміщення після закінчення договору оренди, вимога орендодавця або визначеної ним особи виконати такий обов'язок шляхом виселення є обґрунтованою та законною.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства «Київський метрополітен» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Київ про: виселення з орендованого майна, а саме з частини переходу загальною площею 13,35 кв.м, що знаходиться за адресою станція метро «Мінська» (вестибюль №1) та демонтування тимчасової огороджувальної конструкції, що належить Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, та знаходиться за адресою станція метро «Мінська» (вестибюль №1), є обґрунтованими.

Стосовно обраних позивачем способів захисту суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Примусове виконання обов'язку в натурі застосовується в зобов'язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов'язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов'язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов'язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов'язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором. Таку позицію наведено у висновках Верховного суду України про практику застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України.

Одночасно, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, як спосіб захисту цивільних прав, підлягає застосуванню у випадку, якщо певним законодавчим актом чи договором передбачено обов'язок учасника господарських правовідносин виконати певну дію на користь іншої особи, яку у добровільному порядку виконано не було.

У даному випадку, суд зауважує, що під виселенням слід розуміти звільнення приміщення, зазначеного у відповідному документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, тощо та у забороні даній особі користуватись приміщенням.

При цьому, суд зауважує, що фактично визначення позивачем у прохальній частині позовної заяви такого формулювання як виселення відповідача та демонтування огороджувальної конструкції свідчить про те, що заявником вказано які саме дії слід вчинити для захисту його законних прав та інтересів.

За висновками суду, заявлені Комунальним підприємством «Київський метрополітен» відповідають таким способам захисту, як зобов'язання вчинити певні дії та зобов'язання виконати обов'язок в натурі.

Правові висновки суду щодо відповідності застосування таких способів захисту також підтримано Вищим господарським судом України у постановах від 10.09.2013р., від 02.06.2014р., від 17.04.2012р. по справах №18/3399/11, №16/17-3878-2011 та №916/2943/13.

Слід зауважити, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

За приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду ухвалюється іменем України і складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин, при цьому.

Частиною 2 ст.84 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказуються: найменування сторони, на користь якої вирішено спір, і сторони, з якої здійснено стягнення грошових сум або яка зобов'язана виконати відповідні дії, строк виконання цих дій, а також строк сплати грошових сум при відстрочці або розстрочці виконання рішення.

У п.9.1 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» зазначено, що у рішеннях суд повинен вказати найменування майна, місце його знаходження (у спорі про передачу майна), строк виконання відповідних дій та/або про видачу наказу про примусове виконання рішення.

Отже, з огляду на наведене вище, господарський суд дійшов висновку про необхідність зазначення у резолютивній частині рішення по справі строку виселення з об'єкта оренди та демонтування огороджувальних конструкцій не пізніше, ніж десять календарних днів.

Одночасно, відповідно до ст.21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у ст.1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Відповідачем слід вважати особу, яка залучається до участі у справі за вказівкою позивача чи з ініціативи суду, внаслідок припущення, що вона порушила чи оспорює права позивача. Зазвичай відповідачем є особа, яка знаходиться з позивачем у матеріальних правовідносинах.

З системного аналізу ст.ст.1, 21, 24, 65 Господарського процесуального кодексу України слідує, що набуття особою процесуального статусу відповідача закон пов'язує не з дійсною наявністю матеріальних правовідносин сторін, а наділення її таким статусом позивачем, який висуває певні притязання до конкретно визначеної ним особи.

Таким чином, з наведеного вбачається, що кожна з позовних вимог, що заявляється в процесі розгляду справи, заявляється саме до особи відповідача, найменування якого повинно бути визначено судом в резолютивній частині судового рішення.

Таким чином, при задоволенні позовних вимог про демонтування тимчасових огороджувальних конструкцій, суд вважає за необхідне зазначити в резолютивній частині судового акту про зобов'язання саме відповідача вчинити такі дії. На переконання суду, таке викладення резолютивної частини рішення ніяким чином не буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, оскільки повністю відповідає обраним позивачем способам захисту (зобов'язання вчинити певні дії та зобов'язання виконати обов'язок в натурі) та узгоджується з приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України щодо змісту резолютивної частини рішення.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що з метою досягнення дійсної мети застосування способів захисту цивільного права та інтересу позивача, доцільним є зазначення в резолютивній частині рішення саме про зобов'язання відповідача демонтувати огороджувальні конструкції та встановити строк вчинення таких дій в десять днів.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

З огляду на приписи ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 27, 43, 49, 75, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Комунального підприємства «Київський метрополітен», м.Київ до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Київ.

Виселити Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 (03087, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у строк не пізніше 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили з частини переходу загальною площею 13,35 кв.м, що знаходиться за адресою станція метро «Мінська» (вестибюль №1).

Зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 (03087, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у строк не пізніше 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили демонтувати тимчасову огороджувальну конструкцію, що належить Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, та знаходиться за адресою станція метро «Мінська» (вестибюль №1).

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (03087, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Київський метрополітен» (03056, м.Київ, Солом'янський район, проспект Перемоги, буд.35, ) судовий збір в сумі 2436 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 30.09.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 05.10.2015р.

Суддя М.О. Любченко