ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р. Справа № 921/550/15-г/11

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1А

від відповідача (скаржника) ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_3», вих.№19/3518 від 07.08.2015 року

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.06.2015 року (підписане 26.06.2015 року), cуддя Сидорук А.М.

у справі №921/550/15-г/11

за позовом Комунального підприємства «Тернопільводоканал», м. Тернопіль

до відповідача Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_3», м. Тернопіль

про стягнення заборгованості в сумі 9277,95 грн.

в с т а н о в и в :

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 23.06.2015 року у справі №921/550/15-г/11 позов Комунального підприємства «Тернопільводоканал» задоволено повністю: присуджено до стягнення на користь останнього з Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_3» 9277,95 грн. заборгованості, з яких: 6176,72 грн. основний борг, 816,48 грн. пеня, 2168,96 грн. інфляційних втрат та 115,79 грн. 3% річних.

Рішення суду мотивоване тим, що всупереч умов договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення №901 від 02.01.2013 року та вимог діючого законодавства, відповідач не виконав в повному обсязі свої зобов'язання по оплаті вартості наданих послуг, з огляду на що, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги за договором в сумі 6176,72 грн. є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Разом з тим, враховуючи положення ст.1 ЗУ «Про відповідальність субєктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» та ст.625 ЦК України, перевіривши відповідні розрахунки, суд дійшов висновку про задоволення в повному обсязі вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_3» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.06.2015 року у справі №921/550/15-г/11 та прийняти нове рішення про відмову в позові. Зокрема, вказує на порушення судом норм процесуального права, а саме: ст.77 ГПК України, оскільки суд не відклав розгляд справи за наявності відповідного клопотання відповідача та розглянув спір без участі його представника. Крім того, зазначає про відсутність вини відповідача, оскільки останній систематично та своєчасно виконує свої обовязки щодо оплати послуг з водопостачання та водовідведення з 2013 року по даний час, при цьому платіжні доручення на оплату вказаних послуг відповідачем подаються до Головного управління Державної казначейської служби у Тернопільській області у визначений законодавством термін, з огляду на що, у несвоєчасному надходженні вказаних коштів на розрахунковий рахунок позивача, вини відповідача не вбачається.

Представник відповідача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.06.2015 року у справі №921/550/15-г/11 та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Представник позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 23.09.2015 року). Зокрема, зазначив, що відповідно до ст.30 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі, з огляду на що, факт подання відповідачем документів до Головного управління Державної казначейської служби у Тернопільській області не свідчить про факт проведення оплати за договором. Разом з тим, посилаючись на ст.617 ЦК України та ст.218 ГК України, вважає, що в даному випадку відповідач не звільняється від відповідальності за порушення зобовязання.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 02 січня 2013 року між Комунальним підприємством «Тернопільводоканал» (в тексті договору виробник) та Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_3» (в тексті договору споживач) укладено договір №901 про надання послуг з водопостачання та водовідведення, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 виробник зобовязався здійснювати забезпечення споживача питною водою до межі розмежування (п.3.1 договору), згідно затвердженого уповноваженим органом добового графіку подачі води, а також забезпечення відведення стічної води з межі розмежування, за винятками, передбаченими цим договором та чинним законодавством України.

Згідно з п.1.2 Договору споживач зобовязався, зокрема, своєчасно і повністю оплатити надані йому послуги з водопостачання та водовідведення.

У пункті 1.3 Договору сторони зобовязались належно виконувати умови даного договору, вимоги ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ЗУ «Про питну воду та питне водопостачання», Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мінжитлокомунгоспу України №190 від 27.06.2008 року, Правил приймання стічних вод у комунальну каналізацію м. Тернопіль, затверджених рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №650 від 14.07.2004 року, а також інших нормативно-правових актів, які регулюють відносини, що становлять предмет цього договору.

Облік кількості використаної споживачем води та прийняття стоків проводиться за показниками засобу вимірювальної техніки, занесеного до Державного реєстру, з проведеною державною метрологічною атестацією, опломбованого водоканалом, який повинен встановлюватись на межі балансової належності мереж виробника та споживача, а в разі його відсутності згідно порядку, передбаченого Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України (п.2.1 Договору).

Відповідно до п.2.3 Договору споживач до 25-го числа кожного місяця надає виробнику інформацію про кількість використаної води та стоків (поточні показники водолічильника, завірені печаткою і підписом посадової особи споживача) щодо всіх об'єктів, яким надаються послуги з водопостачання і водовідведення за договором.

Пунктом 2.7 Договору передбачено, що рахунки за надані виробником послуги щомісячно складаються на підставі затверджених у встановленому порядку тарифів та отримуються споживачем в абонентному відділі КП «Тернопільводоканал» до 10 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому надавались послуги. В будь-якому випадку вважається, що споживач одержав рахунок за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення до 10 числа кожного місяця за попередній місяць. Окрім цього, рахунки можуть вручатися представником виробника чи пересилатися поштою.

Згідно п.2.8 Договору тарифи для споживача на момент укладення договору становлять: водовідведення 3,396 грн. (з ПДВ) за м. куб.; водопостачання 2,580 грн. (з ПДВ) за м. куб.

Остаточний розрахунок за спожиті в поточному місяці послуги, споживач проводить на підставі рахунків або інших платіжних документів, поданих водоканалом, які підлягають оплаті споживачем у триденний строк після їх отримання, при цьому вихідні і святкові дні до уваги не беруться. Враховуючи можливість отримання рахунків споживачем в абонентному відділі виробника, остаточна оплата спожитих послуг з водопостачання і водовідведення здійснюється споживачем в будь-якому випадку не пізніше 15 числа наступного місяця за тим, в якому були надані відповідні послуги (п.2.11 Договору).

Відповідно до п.2.13 Договору оплата спожитих послуг з водопостачання та водовідведення здійснюється споживачем, шляхом перерахування коштів на поточний банківський рахунок виробника, реквізити якого зазначено у договорі або у відповідному рахунку про оплату послуг.

Пунктом 2.15 Договору передбачено, що споживач оплачує виробнику також 20% від загальної кількості стічних вод, що потрапляє у каналізаційні колодязі зливоприймачі у періоди дощів та сніготанення при роздільній, і 100% - при загальносплавній системі каналізації, за тарифами на послуги з водовідведення, затвердженими уповноваженим органом. У разі виявлення розбитих кришок люків колодязів, провалів ґрунту біля люків колодязів на території споживача, останнім оплачується на користь виробника 100% загальної кількості стічних вод, що потрапляє у каналізаційні колодязі та зливоприймачі у період дощів та сніготанення. Загальна кількість таких стічних вод визначається розрахунковим методом відповідно до території споживача за нормами ДСТУ 3013-95 «Правил контролю за відведенням дощових і снігових вод з території міст і промислових підприємств», дані гідрометеослужби та інформацією споживача.

У пункті 5.1 Договору визначено, що останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом одного року, а в частині своєчасно не виконаних зобов'язань до моменту їх повного виконання.

Згідно з п.5.2 Договору такий вважається щорічно продовженим на тих самих умовах, якщо за один місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не направить іншій стороні письмової заяви про припинення дії договору.

На виконання умов договору №901 від 02.01.2013 року, позивач надавав послуги з водопостачання та водовідведення, в тому числі відведення і очищення стічних вод в період дощів та сніготанення з вересня 2013 року до квітня 2015 року, що підтверджується рапортами про використання холодної води та карткою споживача, копії яких містяться у матеріалах справи. Разом з тим, за період з вересня 2013 року по квітень 2015 року з території відповідача до каналізаційної мережі скинуто 27888,00 м. куб. стічних вод.

У відповідності до п.4.11 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України та на підставі рахунків, копії яких знаходяться у матеріалах справи, позивачем проведено розрахунок згідно якого, станом на 01.05.2015 року, у відповідача існує заборгованість в сумі 6176,72 грн. за послуги відведення і очищення стічних вод в період дощів та сніготанення.

Враховуючи наведене вище, Комунальне підприємство «Тернопільводоканал» звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_3» 9277,95 грн. заборгованості, з яких: 6176,72 грн. основний борг, 816,48 грн. пеня, 2168,96 грн. інфляційних втрат та 115,79 грн. 3% річних.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з тим, згідно з п.5 ч.3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Так, у пункті 2.11 Договору сторони погодили, що остаточна оплата спожитих послуг з водопостачання і водовідведення здійснюється споживачем в будь-якому випадку не пізніше 15 числа наступного місяця за тим, в якому були надані відповідні послуги.

Враховуючи наведене вище, беручи до уваги умови укладеного між сторонами договору №901 від 02.01.2013 року та положення чинного законодавства, з огляду на невиконання відповідачем в повному обсязі своїх зобов'язань по оплаті вартості наданих послуг та доведення позивачем належними та допустимими доказами факт надання таких послуг, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 6176,72 грн. заборгованості за надані послуги за договором №901 від 02.01.2013 року.

Крім основної заборгованості, у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов договору №901 від 02.01.2013 року, Комунальне підприємство «Тернопільводоканал» просить суд стягнути з Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_3» 816,48 грн. пені, 2168,96 грн. інфляційних втрат та 115,79 грн. 3% річних.

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, відповідно до ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Забезпечення виконання зобовязання, зокрема неустойкою, передбачено ч.1 ст.546 ЦК України, а статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, відповідно до ст.1 ЗУ «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу. Обов'язковою умовою договорів про надання комунальних послуг та утримання прибудинкових територій є забезпечення виконання зобов'язань відповідно до чинного законодавства України.

У п.4.1 договору №901 від 02.01.2013 року сторони погодили, що за несвоєчасні розрахунки за надані, згідно даного договору послуги, споживач сплачує на користь виробника пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 100% загальної суми боргу.

З огляду на наведене, беручи до уваги умови укладеного між сторонами договору, перевіривши відповідні розрахунки, колегія суддів вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 816,48 грн. пені, 2168,96 грн. інфляційних втрат та 115,79 грн. 3% річних обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України, кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачем протилежного не доведено.

Посилання відповідача на відсутність його вини у неналежному виконанні зобовязання по оплаті наданих послуг, є безпідставними, оскільки відповідно до ч.2 ст.218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобовязання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобовязання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Поряд з цим, статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем не підтверджено наявність обставин, які б звільняли останнього від відповідальності за неналежне виконання ним свого зобовязання за договором. Разом з тим, обовязок щодо оплати наданих за договором послуг, за доведеності позивачем належними та допустимими доказами факту надання відповідачу таких послуг, у будь-якому випадку лежить на відповідачу.

Щодо тверджень скаржника, про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: ст.77 ГПК України, оскільки останній не відклав розгляд справи за наявності відповідного клопотання відповідача та розглянув спір без участі його представника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Разом з тим, пунктом 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Слід зазначити, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судових засідань (арк. арк. справи 3, 89), більше того, ухвалою суду від 12.06.2015 року розгляд справи відкладено саме за клопотанням відповідача (скаржника), попри те, що доказів перебування його представника у терміновому відрядженні за межами області, суду надано не було. Подання повторно заяви про відкладення розгляду справи, у звязку з відрядженням представника за межі області, при цьому не долучивши жодних документів у підтвердження такої заяви та не надіславши суду письмового відзиву на позов, колегія суддів розцінює як затягування процесу та зловживання відповідачем своїми правами. Відповідачем відзив на позов суду першої інстанції не подавався, позовні вимоги відповідачем не заперечувались та не спростовувались.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

При прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

З огляду на наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення господарського суду Тернопільської області від 23.06.2015 року у справі №921/550/15-г/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_3» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №921/550/15-г/11 повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Повну постанову складено 05.10.2015 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_4