ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2015р. Справа№ 914/2811/15

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

За позовом: до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Яворів Яворівського району Львівської області Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Львів
про: стягнення 14052,35 грн. заборгованості.
Суддя Кітаєва С.Б.

Представники:

від позивача: ОСОБА_4 - представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: не з'явився

Права та обов'язки згідно ст. ст. 20, 22 ГПК України суд роз'яснив представнику позивача. Заяви про відвід судді не надходили. Клопотань про технічну фіксацію від сторін не надходило.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Яворів Яворівського району Львівської області до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Львів про стягнення 14052,35 грн. заборгованості.

Ухвалою суду від 19.08.2015р. за даним позовом порушено провадження справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 23.09.2015р. Вимоги до сторін по підготовці справи до розгляду в судовому засіданні висвітлені в ухвалі.

Ухвалою суду від 23.09.2015р. відкладено розгляд справи на 01.10.2015р.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання 01.10.2015р. забезпечив, подав в судовому засіданні довідку від 01.10.2015р. №01-10/15 (яка в подальшому зареєстрована за вх.№42019/15) в якій зазначив, що станом на 01.10.2015р. борг ФОП ОСОБА_3 згідно договору заявки №11032015 від 11.03.2015р. про транспортно-експедиційні послуги з перевезення запчастин за маршрутом м.Mutzshen (Німеччина» - м.Старий Самбір становить 13000,00 грн.

Відповідач в судове засідання 02.09.2015р. явку повноважного представника не забезпечив, причин неявки та невиконання вимог ухвал суду від 19.08.2015р. та від 23.09.2015р. не повідомив. Про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи відповідач був належним чином повідомлений за адресою зазначеною у позовній заяві: АДРЕСА_1. Кореспонденція з ухвалою суду про порушення провадження у справі від 19.08.2015р. повернулась на адресу суду (вх.№41310/15 від 28.09.2015р.) з відміткою відділу пошти: "за закінченням терміну зберігання". Щодо отримання ухвали суду про відкладення розгляду справи від 23.09.2015р. в матеріалах справи відомості відсутні.

Відповідно до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена адреса відповідає адресі, яку вказав позивач у позовній заяві і на яку ним скеровано відповідачу копію позовної заяви з додатками, а судом - ухвали про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи.

За умовами ст.33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на сторони покладається обов'язок доводити їх вимоги чи заперечення. Згідно до вимог ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України, сторони мають рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів, заявлені клопотань та здійсненні інших процесуальних прав. За умовами ст.59 ГПК України відповідач має право після одержання ухвали надіслати господарському суду відзив на позовну заяву і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову, однак відповідач своїм правом не скористався.

У статті 22 ГПК України викладено процесуальні права та обов"язки сторін, серед яких, зокрема і право сторони знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, тощо.

Викладені в ст.22 ГПК України права та обов"язки виникають з моменту набуття стороною відповідного процесуального статусу. Права позивача виникають з моменту подання позову до господарського суду, права відповідача - з моменту перед"явлення до нього позову.

Відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України господарським судом створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Із врахуванням наведеного, матеріалів у справі, господарським судом дотримано встановлених ст.129 Конституції України, ст.ст.4-2,4-3 ГПК України засад здійснення судочинства та забезпечено відповідачу можливість реалізації передбачених ст.22 ГПК України прав сторони в процесі, а тому суд в межах процесуального Закону (ст.ст.43,75 ГПК України) вбачає за можливе розглянути спір за відсутності представника відповідача та відзиву відповідача на позовну заяву, за наявними в справі матеріалами.

Судом встановлено:

Між ФО-П ОСОБА_2 та ФО-П ОСОБА_3 було укладено Договір - заявку № 11032015 від 11 березня 2015 року (далі - Договір) про транспортно-експедиційні послуги про перевезення запчастин за маршрутом м. Mutzshen (Німеччина) - м. Старий Самбір (Україна, Львівська обл.) на суму 950 Євро в гривнях по курсу НБУ, що в гривневому еквіваленті становить 23008,00 грн. (курс Євро становив 24.8505 грн. за 1 Євро)

ФО-П ОСОБА_2 в даній Заявці виступав як «Перевізник», а ФО-П ОСОБА_5 - як «Замовник».

Свої зобов'язання за Договором ФО-П ОСОБА_2 виконав в повному обсязі, про що свідчить товарно-транспортна накладна міжнародного взірця А № 001196. завірена печаткою вантажоотримувача.

Згідно з п.11 Договору, строк оплати настав 15 березня 2015 року під час розмитнення автомобіля, однак відповідач своїх зобов'язань не виконав.

22 травня 2015 року Замовнику було надіслано оригінали документів, які підтверджують факт доставки вантажу до місця призначення разом з рахунком та актом виконаних робіт. Даний факт підтверджується квитанцією про вручення поштового відправлення, які відповідач отримав 27.05.2015р.

20.05.2015 року на розрахунковий рахунок позивача було перераховано суму в розмірі 10 608,00 грн., що підтверджується банківською випискою. Решта коштів від Відповідача, в рахунок погашення суми боргу, на рахунок позивача не поступало.

Як вбачається з довідки від 01.10.2015р. №01-10/15 (вх.№42019/15), що станом на 01.10.2015р. борг ФОП ОСОБА_3 згідно договору заявки №11032015 від 11.03.2015р. про транспортно-експедиційні послуги з перевезення запчастин за маршрутом м.Mutzshen (Німеччина» - м.Старий Самбір становить 13000,00 грн.

Крім 13 000,00 грн. основного боргу, за прострочення виконання зобов'язання позивач у прохальній частині позовної заяви просить стягнути з відповідача 162,41 грн. 3 відсотків річних, 890,50 грн. інфляційних втрат.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 193 ГК України, ст.ст. 526,530, ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до закону, умов договору, інших правових актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Не допускається одностороння відмова від зобов'язання.

Положенням ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 908 ЦК України передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 ст. 909 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 307 ГК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Розрахунки, що виконуються за перевезення вантажів, проводяться безпосередньо шляхом банківського переказу з рахунку Замовника на рахунок Перевізника. Грошовою одиницею, яку використовують сторони при встановленні розміру ставки і розрахунках, є національна грошова одиниця України - гривня.

Статтею 311 ГК України передбачено, що плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов'язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства.

За перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата (ч. 1 ст. 916 ЦК України).

Матеріалами у справі підтверджено факт виконання позивачем зобов'язань за Договором на перевезення вантажів №11032015 від 11 березня 2015 року на загальну суму 23608,00 грн. Відповідач виконані роботи (надані послуги) прийняв від позивача, про що свідчить Акт надання послуг від 19.05.2015р.

20.05.2015р. Відповідач частково здійснив розрахунок з позивачем за отримані послуги у розмірі 10608,00 грн., що підтверджується банківською випискою.

Матеріалами у справі підтверджується, що позивач намагався врегулювати з відповідачем спір в досудовому порядку. З цією метою позивач скеровував відповідачу претензію від 03.07.2015р. №1 з вимогою провести з ним розрахунок за надані послуги, яку залишено відповідачем без відповіді та без задоволення.

Відповідач своїх зобов'язань за Договором щодо повної оплати вартості наданих послуг не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 13000,00 грн. Доказів зворотнього відповідачем суду не надано.

Суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу за Договором в сумі 13000,00 грн., оскільки такі обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд здійснивши перевірку нарахування 3% річних, встановив що стягненню підлягає сума 162,41 грн., в межах заявлених позовних вимог, за вказаний період з 15.05.2015р. до 14.08.2015р. у поданому позивачем розрахунку.

Крім того, суд здійснивши перевірку нарахування інфляційних втрат, встановив що стягненню підлягає сума 890,50 грн., в межах заявлених позовних вимог, за період з 15.05.2015р. до 14.08.2015р.

Як зазначено у п.4 (п.п.4.1) Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" ,- сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У п.3 зазначеної Постанови вказано, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати.

У застосуванні індексації можуть враховуватись рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р.

Відповідно до ст.4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, нга яких грунтутються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кож на сторона повинена довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтутьється на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, то суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю на суму 14052,35 грн. заборгованості, з якої: 13000 грн. основного боргу, 162,41 грн. 3 % річних, 890,50 грн. інфляційних втрат.

Судові витрати, відповідно до ст.49 ГПК України необхідно покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст.1, 2, 4-3, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 49, 75, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2) 13000,00 грн. основного боргу, 162,41 грн. 3 % річних, 890,50 грн. інфляційних втрат, 1827,00 грн. судового збору.

3. Наказ видати відповідно до ст.116 ГПК України.

Дане рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду. Строк і порядок набрання рішенням законної сили та оскарження визначені ст.ст.85,91,93 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено - 05.10.2015р

Суддя Кітаєва С.Б.