ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2015р. Справа № 914/3031/15

За позовом:Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське училище фізичної культури», м. Львів
до відповідача:Львівського комунального підприємства «Вулецьке», м. Львів
про:стягнення 32117,55 грн. боргу
Суддя Крупник Р.В. Секретар Прокопів І.І.
Представники сторін:
від позивача:ОСОБА_1 представник (довіреність №267 від 16.09.2014р.);
від відповідача:ОСОБА_2 представник (довіреність №84 від 26.08.2015р.).

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

31.08.2015р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське училище фізичної культури» (надалі Позивач) до Львівського комунального підприємства «Вулецьке» (надалі Відповідач) про стягнення 32117,55 грн. боргу.

Ухвалою господарського суду від 02.09.2015р. порушено провадження по справі, її розгляд призначено на 17.09.2015р. В судовому засіданні 17.09.2015р. оголошено перерву до 05.10.2015р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, через канцелярію суду подав заяву, якою просить суд визнати поважними причини пропуску позивачем строку для звернення до суду та поновити позивачу строк для звернення до суду з позовною заявою.

Позовні вимоги мотивує тим, що між позивачем та ЖЕК-203 укладено ряд договорів про надання послуг з подачі теплової енергії, яка вироблялася котельнею позивача для опалення житлових будинків №19 та №56 по вул. Ак. Сахарова у м. Львові, зокрема, договір від 22.10.1996р. №203-ІІІ, договір від 15.10.1997р. №203, договір від 01.10.1998р. №203-І та договір від 01.10.1999р. За умовами вказаних договорів відповідач зобовязувався оплачувати поставлену теплову енергію, однак всупереч договору одержану теплову енергію відповідач в повному обсязі не оплатив, в результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 32117,55 грн. Оскільки в досудовому порядку врегулювати спір не вдалося, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, через канцелярію суду подав заяву про застосування строку позовної давності. Проти позову заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у звязку з безпідставністю та пропущенням позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22.10.1996р. між позивачем та ЖЕК-203 (правонаступником якого згідно Ухвали Львівської міської ради №1440 від 31.01.2002р. та п. 1.1. Статуту ЛКП «Вулецьке» являється ЛКП «Вулецьке») укладено договір про відпуск теплової енергії, за умовами котрого училище відпускає теплову енергію, яка виробляється котельнею училища для опалення житлових будинків №19 та №56 по вул. Ак. Сахарова. Опалювальним сезоном визначено: жовтень 1996р. до травень 1997р. включно.

15.10.1997р. між цими ж сторонами укладено Угоду про відпуск теплової енергії №203, відповідно до якої позивач як постачальник зобовязався подавати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби опалення будинків по вул. Сахарова №19 і №56 в період з листопада 1997р. до закінчення опалювального сезону 1998р.

Крім цього, 01.10.1998р. між сторонами підписано Угоду про відпуск теплової енергії №203-І на подачу позивачем теплової енергії у вигляді гарячої води на потреби опалення будинків по вул. Сахарова №19, 56 в період з 22.10.1998р. до закінчення опалювального сезону 1999р.

Також 01.10.1999р. між позивачем та ЖЕК-203 (правонаступником котрого являється ЛКП «Вулецьке») укладено Угоду про відпуск теплової енергії на подачу відповідачу до будинків по вул. Сахарова №19, 56 в період з 16.10.1999р. до закінчення опалювального сезону 1999-2000рр.

За умовами укладених між сторонами договорів, відповідач зобовязувався здійснювати оплату за поставлене тепло до 30 числа поточного місяця.

На підтвердження факту постачання теплової енергії відповідачу за вказаними Договорами (Угодами) позивачем долучено до матеріалів справи копію ОСОБА_2 включення центрального опалення від 22.10.1998р. та ОСОБА_2 звіряння розрахунків між позивачем та відповідачем, станом 01.12.2004р.

Аналізуючи розрахунок боргу позивача суд прийшов до висновку, що предметом спору являється борг у розмірі 32117,55 грн., з яких 10399,66 грн. заборгованість, яка виникла на підставі Угоди про відпуск теплової енергії №203 від 15.10.1997р., 21717,89 грн. заборгованість, яка виникла на підставі Угоду про відпуск теплової енергії від 01.10.1999р.

Відповідач в свою чергу, заперечує позовні вимоги з тих підстав, що позивачем не долучено до матеріалів справи належних та допустимих доказів обсягів поставленої теплової енергії. Натомість, залишок заборгованості, який існував у відповідача перед училищем був погашений відповідачем у 2001 та 2003 році за рахунок зібраних з мешканців будинків коштів.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Як було встановлено господарським судом договірні відносини сторін щодо постачання теплової енергії виникли в період з 1996р. по 1999р., відтак до вказаних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963р. (надалі ЦК УРСР).

Статтею 4 ЦК УРСР визначено, що цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків (ч. 1 ст. 41 ЦК УРСР).

За змістом положень ст. 151 ЦК УРСР в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту укладених між позивачем та відповідачем угод (договорів), такі за своєю правовою природою є договорами поставки теплової енергії.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК УРСР за договором поставки організація-поставщик зобов'язується передати у певні строки або строк організації-покупцеві (замовникові) у власність (в оперативне управління) певну продукцію згідно з обов'язковим для обох організацій плановим актом розподілу продукції; організація-покупець зобов'язується прийняти продукцію і оплатити її за встановленими цінами.

На підтвердження факту поставки (відпуску) котельнею училища теплової енергії відповідачу до будинків №19, 54 по вул. Ак. Сахарова у м. Львові за укладеними договорами, позивачем надано ОСОБА_2 включення центрального опалення від 22.10.1998р. ОСОБА_3 підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками. Зі змісту ОСОБА_3 вбачається, що такий засвідчує подачу теплової енергії до житлових будинків по вул. Сахарова, 19, 56 на опалювальний період в 1998та 1999рр.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 включення складений 22.10.1998р., а 01.10.1998р. між сторонами підписано Угоду про відпуск теплової енергії №203-І на подачу позивачем теплової енергії в період з 22.10.1998р. до закінчення опалювального сезону 1999р., 01.10.1999р. між сторонами підписано Угоду про відпуск теплової енергії в період з 16.10.1999р. до закінчення опалювального сезону 1999-2000рр., даний ОСОБА_3 підтверджує факт поставки теплової енергії до житлових будинків відповідача на підставі Угоди про відпуск теплової енергії №203-І від 01.10.1998р. на суму 46005,60 грн. та Угоди про відпуск теплової енергії від 01.10.1999р. (однак не на всю суму 24287,71 грн., а лише на період опалювального сезону в 1999р.).

Відповідно до п. 10 Угоди про відпуск теплової енергії від 01.10.1998р. №203-І, Угоди про відпуск теплової енергії від 01.10.1999р. відсутність подачі тепла або відхилення фактичної температури повітря в житлових приміщеннях від нормативної оформляється актом за участю представників обох сторін.

Слід зазначити, що вказані в п. 10 Угод акти про відсутність теплової енергії як свідчать матеріали справи між сторонами не підписувалися. А відтак, суд вважає слушним та таким, що заслуговує на увагу висновок позивача про те, що відсутність актів підтверджує факт поставки теплової енергії. Наведений висновок спростовує твердження відповідача про те, що відсутність рахунків на оплату та ін. доказів є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 161 ЦК УРСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи наведені положення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію, яка виникла в результаті неналежного виконання відповідачем зобовязань за Угодою від 01.10.1999р. за період з 16.10.1999р. до закінчення опалювального сезону в 1999р. є обґрунтованими.

Разом з тим, позовні вимоги, які стосуються нарахованої заборгованості за Угодою від 01.10.1999р. за опалювальний сезон у 2000р. та заборгованості, яка виникла на підставі Угоди про відпуск теплової енергії №203 від 15.10.1997р. є безпідставними, оскільки позивачем не долучено до матеріалів справи жодних доказів поставлення відповідачу теплової енергії в опалювальний період, який вказаний у таких Угодах.

При цьому, доданий позивачем ОСОБА_4 звіряння розрахунків між позивачем та відповідачем судом до уваги не береться, оскільки вказаний акт складений станом на 01.12.2004р. та є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості та фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін підтверджуються первинними документами, договором, накладними, рахунками тощо.

З матеріалів справи вбачається, що 05.10.2015р. позивачем через канцелярію суду подано заяву про відновлення КЗ ЛОР «Львівське училище фізичної культури» строку звернення до суду з позовом про стягнення з ЛКП «Вулецьке» 32117,55 грн.

Подану заяву мотивує тим, що з метою стягнення суми заборгованості позивач 19.01.2005р. звертався з позовною заявою до господарського суду Львівської області. Ухвалою від 23.06.2005р. у справі № 4/773-2/113 позов було залишено без розгляду. В подальшому, позивач звернувся до органів прокуратури з проханням подання до суду позову про стягнення з ЛКП «Вулецьке» боргу, на виконання якого прокурор Франківського району м. Львова звернувся до господарського суду Львівської області з відповідним позовом. Як зазначає позивач, училище неодноразово направляло до прокуратури листи про надання інформації про хід та результати розгляду господарським судом вказаного позову, однак такі залишалися без відповіді. У звязку з цим, 21.08.2015р. позивач самостійно звернувся з запитом до господарського суду Львівської області щодо надання інформації, у відповідь на який йому було повідомлено, що ухвалою від 12.07.2006р. у справі №02-4/4-24 позовна заява повернута прокурору без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 63 ГПК України. Наведені обставини на думку позивача, є обєктивно непереборними, незалежними від волевиявлення позивача та повязані з труднощами для звернення до суду з позовом про стягнення з ЛКП «Вулецьке», оскільки лише в серпні 2015р. він довідався про поверненням господарським судом позовної заяви прокурора Франківського р-ну м. Львова. Відтак, керуючись ст. 53 ГПК України позивач просить визнати поважними причини пропуску позовної давності та відновити йому строк для звернення до суду з даною позовною заявою.

Відповідачем в свою чергу, 18.09.2015р. подано заяву про застосування строку позовної давності, відповідно до якої підприємство просить суд застосувати позовну давність для подачі позивачем позовної заяви та відмовити в задоволенні позову у звязку з її закінченням.

Розглянувши заяву позивача про відновлення строку звернення до суду з позовом про стягнення з ЛКП «Вулецьке» 32117,55 грн., заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР).

З наведеного вбачається, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Крім цього, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ст. 76 ЦК УРСР містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Разом з тим, питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Підставою для визнання поважними причин пропущення строку для звернення до суду на думку позивача є те, що йому не було відомо про повернення позовної заяви прокурору у справі №02-4/4-24. Про вказане КЗ ЛОР «Львівське училище фізичної культури» стало відомо лише у серпні 2015р. з листа-відповіді господарського суду Львівської області.

На переконання суду, наведені позивачем обставини не можуть вважатися поважними, оскільки як вбачається з позовної заяви прокурора Франківського району м. Львова у справі №02-4/4-24, така була подана в інтересах держави в особі ГУ освіти і науки Львівської ОДА в особі Львівського училища фізичної культури. Відтак, училище як сторона у вказаній справі не було позбавлене процесуальної можливості самостійно звернутися до господарського суду з відповідною заявою про повідомлення про хід та результати розгляду справи №02-4/4-24. Більше того, про порушення свого права (яке виникло у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов договорів в частині проведення розрахунків) позивачу було відомо ще 15 років тому, незважаючи на це, жодних дій щодо відновлення такого позивач не вчинив.

Враховуючи викладене, суд відмовляє позивачу у задоволенні заяви про визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду та відновлення строку для звернення до суду.

Як вже зазначалося, згідно ст. 80 ЦК УРСР сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013р., якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Як вже було зазначено судом, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за Угодою від 01.10.1999р. за опалювальний сезон у 2000р. та заборгованості, яка виникла на підставі Угоди про відпуск теплової енергії №203 від 15.10.1997р. є безпідставними, оскільки позивачем не долучено до матеріалів справи жодних доказів поставлення відповідачу теплової енергії в опалювальний період, який вказаний у таких Угодах. Відтак, в задоволенні цих позовних вимог суд відмовляє у звязку з їх безпідставністю.

Натомість, позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу, який виник на підставі Угоди про відпуск теплової енергії від 01.10.1999р. за період опалювального сезону в 1999р. є обґрунтованими, однак у звязку з пропуском позивачем строку для звернення з відповідною позовною заявою до суду, господарський суд відмовляє в задоволенні цих вимог.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 12.10.2015р.

Суддя Крупник Р.В.