КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2015 р. Справа№ 910/8833/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 21.09.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» на рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року

у справі № 910/8833/15 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг»

про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 969348,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року по справі № 910/8833/15 позов ПАТ «Український Бізнес Банк» до ТОВ «Український лізинг» про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 969348,02 грн. - задоволено повністю.

Стягнуто з ТОВ «Український лізинг» на користь ПАТ «Український Бізнес Банк» прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 856 909,54 грн., прострочену заборгованість за відсотками в розмірі 27 968,76 грн., пеню у розмірі 183 022,29 грн. 29. Також, стягнуто з ТОВ «Український лізинг» в доход Державного бюджету України 21 358,01 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 23.06.2015 року, ТОВ «Український лізинг» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року по справі № 910/8833/15 змінити та стягнути 824 229,46 грн. простроченої заборгованості за кредитом, 58 424,34 грн. простроченої заборгованості за відсотками, 176 31016 грн. пені, 21 179,28 грн. судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Український Бізнес Банк» вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Позивач просив суд апеляційної інстанції в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судових засіданнях 16.09.2015 року та 21.09.2015 року представник ТОВ «Український лізинг» надав суду свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів викладених в ній та просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року по справі № 910/8833/15 змінити та стягнути з відповідача 824 229,46 грн. простроченої заборгованості за кредитом, 58 424,34 грн. простроченої заборгованості за відсотками, 176 31016 грн. пені, та 21 179,28 грн. судового збору.

Представник ПАТ «Український Бізнес Банк» у судових засіданнях 16.09.2015 року та 21.09.2015 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів викладених у відзиві на скаргу та просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 23.06.2015 року.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

04.02.2014 року між публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» (позичальник) було укладено договір про надання кредиту овердрафт №304/Ю, відповідно до умов якого банк здійснює платежі позичальника на суму, що перевищує залишок грошових коштів на поточному рахунку №7310 в ПАТ «УКРБІЗНЕСБАНК», в межах встановленого ліміту кредитування за кредитом овердрафт за наявності вільних грошових коштів і періодом погашення заборгованості за основним боргом з утворенням кредитового сальдо на кінець банківського дня кожні 0 календарних днів. Сума ліміту кредитування встановлюється у розмірі 1 300 000 грн. (п.1.2 договору).

Відповідно до п.3.3 договору позичальник зобов'язався повернути отриманий кредит «овердрафт» не пізніше 03.08.2014 року.

Додатковою угодою №1 від 01.08.2014 року до договору про надання кредиту овердрафт №304/Ю від 04.02.2014 року сторони погодили строк повернення кредиту «овердрафт» не пізніше 03.02.2015 року.

Додатковою угодою №3 від 28.11.2014 року до договору про надання кредиту овердрафт №304/Ю від 04.02.2014 року сторони встановили суму ліміту у розмірі 1 250 000 грн. Плата за користування кредитом «овердрафт» встановлюється відповідно до пунктів 4.1, 4.2, 4.5, 4.22 цього договору (п.1.3 додаткової угоди).

Пунктами 1.4, 1.5 додаткової угоди передбачено, що тип процентної ставки - фіксована. Проценти нараховуються за кожен календарний день за методом «факт/360», тобто для розрахунку використовується умовно 360 днів у році.

Відповідно до п.4.5 додаткової угоди у разі невиконання зобов'язань, визначених п. 4.3 (а саме - в разі неповернення отриманих кредитних коштів та несплачених усіх процентів за фактичний строк користування кредитом «овердрафт») цього договору позичальник сплачує банку проценти у розмірі 34% (тридцять чотири) проценти річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Згідно з п.5.3 додаткової угоди банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, неустойок та збитків у разі: непогашення позичальником процентів та/або щомісячного внеску за кредитом «овердрафт» згідно з графіком впродовж двох місяців; ухилення від банківського контролю; недотримання позичальником умов цього договору; несплати позичальником комісій, передбачених договором; виявлення фактів використання кредиту «овердрафт» не за цільовим призначенням; якщо виданий кредит «овердрафт» виявиться з будь-яких причин незабезпеченим; відмови позичальника застрахувати заставне майно по закінченні строку дії договору страхування або у разі відмови застрахувати заставне майно у страховій компанії, рекомендованій банком.

Пунктом 5.6 додаткової угоди передбачено, що при порушенні строків погашення кредиту, нарахованих за ним процентів, комісій (п. 4.1., 4.2, 4.3, 4.5, 4.22) банк має право вимагати від позичальника за кожен день прострочення сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за договором, за кожен день прострочення.

З матеріалів справи також вбачається, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 23.04.2015 № 265 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення № 87 від 24.04.2015, яким з 24.04.2015 розпочато процедуру ліквідації Банку та призначено уповноважену особу Фонду на його ліквідацію.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 46 та п. 1 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку. Уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, що ліквідується.

У зв'язку з внесенням змін 16.07.2015 в Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які набули чинності 12.08.2015 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення №155/10 від 25.08.2015 щодо підтвердження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Білої Ірини Володимирівни.

Як зазначає позивач, він належним чином виконав умови кредитного договору, проте відповідач в порушення умов вказаного договору допустив прострочення виконання договірних зобов'язань. Станом на 17.06.2015 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 067 900,59 грн., з яких: 856 909,54 грн. - сума простроченої заборгованості по кредиту; 27 968,76 грн. - сума простроченої заборгованості за відсотками; 183 022,29 грн. - пеня.

Так, у квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Український Бізнес Банк» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 969 348,02 грн. та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1067 900,59 грн.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року по справі № 910/8833/15 позов ПАТ «Український Бізнес Банк» до ТОВ «Український лізинг» про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вказаного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 11, 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 2 цієї ж статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 5 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Вказана норма також кореспондується із положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи в порушення умов кредитного договору та норм чинного законодавства України, позичальник не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором щодо сплати кредиту та відсотків за користування кредитом. Так, як вірно зазначив місцевий господарський суд, що перевірено судом апеляційної інстанції, заборгованість відповідача за кредитним договором, складається з простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 856 909,54 грн., простроченої заборгованості за відсотками в розмірі 27 968,76 грн. Вказана заборгованість відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується матеріалами справи. Зокрема детальним розрахунком заборгованості станом на 17.06.2015 року, наданим позивачем, а також актом звірки взаємних розрахунків між сторонами за період з 04.02.2014 року по 03.04.2015 року, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, а тому вказана позовна вимога правомірно була задоволена судом.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що відповідачем, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано доказів на підтвердження повернення товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» публічному акціонерному товариству «Український Бізнес Банк» грошових коштів за договором про надання кредиту овердрафт №304/Ю від 04.02.2014 року в строк до 03.02.2015 року та не надано доказів сплати процентів за користування такими кредитними коштами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України). Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пенею відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.6 додаткової угоди передбачено, що при порушенні строків погашення кредиту, нарахованих за ним процентів, комісій (п. 4.1., 4.2, 4.3, 4.5, 4.22) банк має право вимагати від позичальника за кожен день прострочення сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за договором, за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року за №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Так, здійснивши перевірку правильності нарахування та розрахунку пені, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обгрунтованим, а тому, місцевий господарський суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача пеню за загальний період прострочення з 04.02.2015 року по 16.06.2015 року в розмірі 183 022,29 грн.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та те, що ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, відповідачем не було надано суду доказів сплати заборгованості зі сплати кредиту, процентів за користування кредитом та нарахованої пені у встановлені договором строки та обсягах, судова колегія вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач не навів суду підстав для звільнення його від зазначеного обов'язку, обставини, зазначені позивачем у позовній заяві не спростував.

Доводи скаржника про те, що позивачем було порушено порядок досудового врегулювання спору, судова колегія апеляційного господарського суду вважає необгрунтованими та безпідставними, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції у відповідності до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Таким чином, надсилання претензії відповідно до норм статті 6 Господарського процесуального кодексу України є саме правом, а не обов'язком позивача.

Що стосується доводів скаржника про те, що позивач, як отримувач коштів згідно платіжних доручень, не мав повноважень змінювати цільове призначення коштів з оплати кредиту перерахованих позивачем, судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованими, оскільки, банк розподіляв внесені кошти відповідачем у відповідності до пунктом 4.4 кредитного договору, тобто спочатку закривалась прострочена заборгованість, а потім вже поточна.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» на рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року у справі № 910/8833/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року у справі № 910/8833/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/8833/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 28.09.2015 року