ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р.Справа № 922/4237/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Доленчука Д.О.

при секретарі судового засідання Івахненко І.Г.

розглянувши справу

за позовом Заступника прокурора Харківської області, м. Харків
до 1. ОСОБА_1 міської ради, м. Харків , 2. Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Білгородський", м. Харків
про визнання незаконним та скасування пункту додатку до рішення, визнання недійсним державного акту, визнання недійсним запису та зобов'язання вчинити певні дії
за участю :

прокурора - Гайдамака А.М. за посвідченням № 009115 від 13.10.2012 р.

представника 1-го відповідача - не з'явився

представника 2-го відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю № б/н від 21.09.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до 1. ОСОБА_1 міської ради та 2. Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Білгородський" (відповідачі) згідно якого просить суд:

- визнати незаконним та скасувати п.5 додатку 1 до рішення сесії ОСОБА_1 міської ради Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування від 24.02.2010 р. № 13/10;

- визнати недійсним державний акт від 26.08.2010 р. серія ЯЛ № 186143 на право власності на земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий номер :10:001:0147, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Поздовжня, виданий ОК "ЖБК "Білгородський";

- визнати недійсним запис у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 14 щодо державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку;

- зобов'язати ОК "ЖБК "Білгородський" повернути земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :10:001:0147 у власність територіальної громади м. Харкова.

В обґрунтування свого позову, прокурор вказує на те, що п.5 додатку 1 до рішення сесії ОСОБА_1 міської ради Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування від 24.02.2010 р. № 13/10 прийнято в порушення вимог ст. 41 Земельного кодексу України, ст.ст. 133, 135, 137 Житлового кодексу та Примірного статуту. Під час прийняття вказаного рішення ОСОБА_1 міська рада при вирішенні питання про надання ОК "ЖБК "Білгородський" безоплатно земельної ділянки зобов'язана була з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно до ЖК та Примірного статуту.

Представник 1-го відповідача, через канцелярію господарського суду 21.09.2015 р. за вх. № 37538, надав відзив на позовну заяву, який судом долучений до матеріалів справи. Згідно відзиву представник 1-го відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог прокурора.

Прокурор та представник 2-го відповідача до початку судового засідання призначеного на 29.09.2015 р. о 11:20 надали заяву про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксації судового процесу (вх. № 39083 від 29.09.2015 р.), яка судом була задоволена.

Представник 1-го відповідача в призначене судове засідання не з'явився.

Представник 2-го відповідача, через канцелярію господарського суду 29.09.2015 р. за вх. № 39050, надав заперечення проти позову, які судом долучені до матеріалів справи. Згідно них представник 2-го відповідача просив суд застосувати до позовних вимог прокурора трирічний строк позовної давності, який почав перебіг з 24.02.2010 р. та сплинув 24.02.2013 р., та відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом позовної давності.

При цьому представник 2-го відповідача вказував, що у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушений або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор. Як вбачається з наявного у матеріалах справи № 922/4237/15, протоколу пленарного засідання сесії 41 ОСОБА_1 міської ради від 24 лютого 2010 р., на пленарному засіданні ОСОБА_1 міської ради безпосередньо був присутній заступник прокурора м. Харкова - ОСОБА_3 Крім того, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів супровідним листом від 26.03.2010 р. вих. № 08-04/700/2-10 ОСОБА_1 міською радою було надано прокурору міста Харкова ОСОБА_4 копію рішення 41-ї сесії ОСОБА_1 міської ради 5 скликання від 24.02.2010 р. Згідно овальної печатки прокуратури міста Харкова на вказаному супровідному листі, він був отриманий прокуратурою. Отже, у зв'язку із обізнаністю з 24.02.2010 р. прокурора м. Харкова про прийняття оскаржуваного рішення ОСОБА_1 міської ради, згідно із позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 р. № 6-152цс14, також є обізнаними всі інші органи прокуратури, оскільки вони становлять єдину централізовану систему відповідно до ст. 6 Закону України "Про прокуратуру". А з урахуванням правової позиції зазначеної у постанові Верховного Суду України № 3-23гс14 від 27.05.2014 р., початок перебігу строку позовної давності починає свій перебіг не з дати здійснення прокурором перевірки оскаржуваного рішення, а з дати коли прокурору було відомо про існування оскаржуваного рішення (ст. 253 Цивільного кодексу України).

Таким чином, представник 2-го відповідача у запереченнях проти позову зазначав, що початок перебігу позовної давності щодо оскарження рішення ОСОБА_1 міської ради від 24.02.2010 р., починається саме з цієї дати прийняття рішення, оскільки його прийняття відбувалось безпосередньо за участю заступника прокурора міста Харкова, який перебував на пленарному засіданні, та у відповідності до ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності за вимогами щодо оскарження цього рішення сплинув 24.02.2013 р. Крім цього, спірне рішення було направлено на адресу прокурора міста Харкова листом від 26.03.2010 р. вих. № 08-04/700/2-10, що свідчить про об'єктивні можливості для здійснення перевірки законності цього рішення і звернення до суду, в разі наявності порушень під час його прийняття.

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник 2-го відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення прокурора та представника 2-го відповідача, встановив наступне.

Згідно позову прокурор вказує, що у ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, розташованих на території м. Харкова, прокуратурою області встановлено, що п.5 додатку 1 до рішення 41 сесії ОСОБА_1 міської ради 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування від 24.02.2010 р. № 13/10 надано у власність Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Білгородський" земельну ділянку, за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 2,0 га для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови по вул. Поздовжній. Будівництво виконати до 31.12.2012 р.

На підставі вказаного рішення Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Білгородський" отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 26.08.2010 р. серії ЯЛ №186143, площею 2,0 га, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Поздовжня.

Вказаний державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 14.

Разом з цим суд зазначає, що вказане рішення прийнято у порушення вимог ст. 41 Земельного кодексу України, ст.ст. 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК) та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 р. № 186 (далі - Примірний статут).

Так, відповідно до ч.1 ст.41 Земельного кодексу України, житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Статтею 133 ЖК визначено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) і одержати в ньому квартиру.

Відповідно до ст.135 ЖК та абз.1 п.8 Примірного статуту до членів ЖБК приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і які потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно до п.4 Порядку ведення Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2011 р. № 238, громадян вносять в зазначений реєстр після постановки їх на відповідний квартирний облік виконавчим комітетом місцевої ради, на території якої вони проживають. А отже, з урахуванням того, що члени кооперативу повинні постійно проживати на території міста Харкова, вони повинні були перебувати на квартирному обліку саме у виконавчому комітеті ОСОБА_1 міської ради.

Згідно з вимогами ст. 137 ЖК житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності ЖБК установлюється цим Кодексом, Примірним статутом та іншими актами законодавства.

Згідно ст.137 ЖК та абз. 2 п.4 Примірного статуту передбачено, що рішення зборів про організацію кооперативу, список громадян, які вступають до кооперативу, і членів їх сімей, що виявили бажання оселитися в будинку кооперативу, затверджуються виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до абз. 2 п.5 Примірного статуту ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті Ради народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу.

Пунктом 5 Примірного статуту визначено, що число громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва. Відповідно до абз. 2 п.7 Примірного статуту до членів ЖБК приймаються особи віком до 30 років.

Відповідно до абз. 1 п.45 Примірного статуту громадянин може бути членом тільки одного ЖБК, крім випадку вступу до новостворюваного кооперативу у зв'язку з потребою у поліпшенні житлових умов.

Крім того, абз. 1 п.74 Примірного статуту передбачено, що контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належних їм будинків здійснюють виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів.

При вирішенні питання, яким нормативно-правовим актом слід керуватись при створенні ЖБК: ст.7 Законом України Про кооперацію або Примірним статутом необхідно врахувати, що зазначені нормативно-правові акти співвідносяться як загальний (Закон України Про кооперацію) та спеціальний (Примірний статут), а тому слід застосовувати норми спеціального нормативно-правового акту.

До аналогічного висновку прийшла колегія суддів Вищого господарського суду України при прийнятті рішення від 14.03.2013 р. у справі № 5002-22/1870-2012.

Однак, ОК ЖБК Білгородський не відповідає вимогам ст.ст.133, 135, 137 ЖК та Примірного статуту в частині мети його діяльності, як житлово-будівельного кооперативу.

Так, усупереч ч.6 ст.137 ЖК та абз.2 п.4 Примірного статуту рішення про створення ОК ЖБК Білгородський (протокол загальних зборів засновників від 09.12.2009 р. №1) не затверджено виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради, при тому що статут кооперативу зареєстровано саме у цій місцевій раді.

Відповідно до статуту ОК ЖБК Білгородський та протоколу загальних зборів засновників від 09.12.2009 р. № 1 та списку членів кооперативу від 09.12.2009 р. кооператив не створювався при виконавчому комітеті місцевої ради, при підприємстві, установі чи організації, що суперечить ст.137 ЖК.

Всупереч ст.135 ЖК та абз. 1 п.8 Примірного статуту інші члени кооперативу, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не потребують поліпшення житлових умов. На момент прийняття зазначеного рішення ОСОБА_1 міської ради вони на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов не перебували, що підтверджується самим статутом ОК ЖБК Білгородський.

Всупереч ст.137 ЖК та абз. 2 п.5 Примірного статуту статут ОК ЖБК Білгородський не відповідає вимогам Примірного статуту.

Так, п.5.1. статуту кооперативу всупереч ст.ст.133, 135 ЖК та абз. 1 п.8 Примірного статуту передбачає можливість юридичних осіб бути членами кооперативу, п.5.2. статуту кооперативу всупереч абз. 1 п.45 Примірного статуту передбачає можливість членів кооперативу бути членами кількох кооперативів. Крім того, в статуті ОК ЖБК Білгородський всупереч ст.135 ЖК та абз. 1 п.8 Примірного статуту не зазначено, що члени кооперативу повинні постійно проживати у місті Харкові і потребувати поліпшення житлових умов (перебувати на відповідному обліку).

За організаційно-правовою формою ОК ЖБК БІЛГОРОДСЬКИЙ являється обслуговуючим кооперативом, що відображено у п. 1.1. статуту кооперативу та у реєстраційній картці форми 1 кооперативу (як вид економічної діяльності зазначено управління нерухомим майном код 70.32.0).

Відповідно до ст.2 Закону України Про кооперацію обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Тобто метою створення обслуговуючого кооперативу не може бути будівництво житлових будівель.

Факт того, що ОК ЖБК Білгородський не є житлово-будівельним кооперативом підтверджується тим, що відповідно до листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області від 05.05.2015 р. № 1020-2631 кооператив так і не розпочав будівництво, декларація про початок будівництва об'єкту нерухомого майна за адресою: м. Харків, вул. Поздовжня у відповідному Департаменті зареєстрована не була.

Поряд з цим, у статуті ОК ЖБК Білгородський не визначено кількість квартир у житловому будинку (будинках), які заплановано до будівництва кооперативом, що суперечить меті.

Таким чином, ОК ЖБК Білгородський фактично не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 ЖК та ст. 41 Земельного кодексу України. Вказаний кооператив фактично є обслуговуючим, його фактична мета створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам до житлово-будівельного кооперативу. Члени кооперативу не мають права на поліпшення житлових умов.

Під час прийняття вказаного рішення ОСОБА_1 міська рада при вирішенні питання про надання ОК ЖБК Білгородський безоплатно земельної ділянки з кадастровим номером :10:001:0147 зобов'язана була з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно до ЖК та Примірного статуту.

При цьому суд зазначає, що такий висновок суду узгоджується з висновком колегії суддів Судових палат в адміністративних, господарських та цивільних справах Верховного Суду України під час прийняття постанови від 17.06.2014 р. № 21-195а14.

Слід зауважити, що ОСОБА_1 міська рада мала можливість з'ясувати вказані обставини, у зв'язку з тим, що рішення про створення ОК ЖБК Білгородський та список його членів у разі створення саме ЖБК повинен був затвердити виконавчий комітет саме ОСОБА_1 міської ради; відповідно до абз. 1 п.8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 р. № 470, облік таких громадян здійснюється виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради; статут ОК ЖБК Білгородський зареєстрований саме в цьому виконавчому комітеті під номером 0045606 від 10.12.2009 р.

Статтями 13, 14 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень ОСОБА_1 міської ради, у тому числі, віднесено розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Положеннями ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з положеннями ст. 378 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду, у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин (зі змінами та доповненнями) державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

З огляду на викладене, оскільки п.5 додатку 1 до рішення 41 сесії 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування від 24.02.2010 р. № 13/10, є незаконним, і дане рішення слугувало підставою для подальшого оформлення державного акта на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯЛ № 186143, то відповідний державний акт на право власності не відповідає законодавству та порушує права власника.

Таким чином, зазначений державний акт підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Згідно вимог ч. 1 ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обовязки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, якими, зокрема, є постанови Кабінету Міністрів України (ч. 4 ст. 4 цього Кодексу).

В силу приписів ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Ст. 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для визнання позовних вимог прокурора законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

З приводу питання щодо пропущення прокурором строку позовної давності суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 міської ради № 08-04/700/2-10 від 26.03.2010 р. не свідчить про направлення прокурору м. Харкова саме рішення 41 сесії ОСОБА_1 міської ради 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування від 24.02.2010 р. № 13/10, оскільки у вказаному листі мова йде про рішення 41 сесії ОСОБА_1 міської ради 5 скликання від 24.02.2010 р. без зазначення відповідного номеру рішення 41 сесії ОСОБА_1 міської ради 5 скликання.

Посилання відповідачів на протокол 41 сесії ОСОБА_1 міської ради 5 скликання в підтвердження повідомлення прокурора про прийняття рішення 41 сесії ОСОБА_1 міської ради 5 скликання Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування від 24.02.2010 р. № 13/10 не можуть бути прийняти судом до уваги, оскільки даний протокол датовано 24.02.2009 р.

Відповідно до п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" розяснено, що у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Відповідно ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У п. 1.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" судам розяснено про необхідність мати на увазі, те що, оскільки закон (п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. 21 ЦК України, абз. 3 ч. 2 ст. 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність (з урахуванням, водночас, викладеного в п.п. 3 п. 5 розд. II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 р. № 4176-VI).

Відповідно до п.п.3 п.5 ч.1 Прикінцевих та перехідних положення Закону України від 20.12.2011 р. № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Щодо строку позовної давності, прокурор пояснив, що останній дізнався про порушення вимог чинного законодавства лише у 2015 року у ході вивчення даних веб-сайту ОСОБА_1 міської ради щодо розміщення рішень сесій упродовж 2008-2015 років та ознайомлення з правовстановлюючими документами ОК "ЖБК "Білгородський" у відділі державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної служби ОСОБА_1 МУЮ та реєстраційної служби ОСОБА_1 міського управління юстиції. Так, прокурор пояснив, що початок перебігу позовної давності слід рахувати з моменту, коли органи прокуратури дізналися про факт порушення вимог земельного законодавства. Викладене свідчить про те, що порушення порядку передачі земельної ділянки ОК "ЖБК "Білгородський" прокуратурою виявлено у квітні - травні 2015 року. Зокрема, вказані дані отримано: інформація Управління Держземагенства у м. Харкові Харківської області - 03.04.2015 р., Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області - 05.05.2015 р.

Аналогічної правової позиції дотримувався Верховний Суд України у постанові від 20.08.2013 р. у справі № 3-18гс13 за заявою Фонду державного майна України про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 25.07.2012 р. у справі № 6/17-4949-2011 за позовом прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах Фонду державного майна України та ВАТ «Холдингова компанія «Краян» до ТОВ «Юг-Сервіс-06» та ПП «Ліардон» про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги.

За таких обставин господарський суд вважає, що посилання 1-го відповідача у відзиві на позовну заяву про пропущення прокурором строку позовної давності не можуть бути прийняти судом до уваги, а заява представника 2-го відповідача про застосування до позовних вимог прокурора трирічного строку позовної давності не підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що позов підлягає задоволенню, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідачів у розмірі 2436,00 грн. з кожного, та підлягає стягненню на користь державного бюджету України, оскільки прокурор на час подання відповідного позову до суду був звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 13, 14, 19, 129 Конституції України, ст. 2 Закону України "Про кооперацію", ст.ст. 10, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 4, 11, 16, 21, 256, 267, 317, 319, 378, 387 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 41, 116 Земельного кодексу України, ст.ст. 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 29, 32, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати п.5 додатку 1 до рішення сесії ОСОБА_1 міської ради Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування від 24.02.2010 р. № 13/10.

Визнати недійсним державний акт від 26.08.2010 р. серії ЯЛ № 186143 на право власності на земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :10:001:0147, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Поздовжня, виданий Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Білгородський" (61038, м. Харків, вул. Халтуріна, буд. 49, ідентифікаційний код 36817799).

Визнати недійсним запис у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 14 щодо державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку.

Зобов'язати Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Білгородський" (61038, м. Харків, вул. Халтуріна, буд. 49, ідентифікаційний код 36817799) повернути земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :10:001:0147 у власність територіальної громади м. Харкова.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Білгородський" (61038, м. Харків, вул. Халтуріна, буд. 49, ідентифікаційний код 36817799) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 2436,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_1 міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, ідентифікаційний код 04059243) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 2436,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 05.10.2015 р.

Суддя ОСОБА_8