ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2015 р. Справа № 922/3921/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В., суддя Шевель О. В.

за участю секретаря Литвинової К.О.

за участю представників сторін:

позивача - не зявився,

відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №4270 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 03.08.15р. у справі № 922/3921/14

за позовом Корпорації "Трансекспо Систем ОСОБА_1", м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція", м.Харків,

про стягнення 1 066 237,71 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.08.2015р. (суддя Макаренко О.В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція" (61106, м. Харків, пр. Московський, 283, ) на користь Корпорації "ТСМ ОСОБА_1" (03680, м. Київ, вул. Ямська, 72, ) 871244,77 грн. основного боргу, 63636,68 грн. пені, 109515,47 грн. інфляційних втрат, 21840,79 грн. 3% річних та 21324,76 грн. судового збору.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення 91500,00 грн. основного боргу.

Скарга обґрунтована тим, що сума коштів (вартість робіт з усунення недоліків), на яку за вимогою ТОВ «Стальконструкція» пропорційно зменшено ціну договору, не сплачувалась позивачеві, а правомірно утримується в якості гарантійного фонду. Таким чином, на думку апелянта, позивач не має правових підстав для її стягнення з відповідача. Відтак, сума коштів у розмірі 461825,28 грн. взагалі не може бути стягнута з відповідача, оскільки відповідачем в порядку ч.1 ст.852, п.2 ч.1 ст.858 ЦК України, було зменшено ціну робіт за договором на цю суму у звязку з наявністю недоліків у виконаних позивачем роботах.

Як зазначає відповідач, позивачем не надано до суду доказів вручення відповідачу рахунку-фактури, або ухилення від його отримання. Строк виконання зобовязання з виплати коштів гарантійного фонду позивач обчислює з моменту направлення рахунку-фактури, що суперечить приписам чинного законодавства й положенням договору. Відтак, відповідач дійсно має грошові зобовязання перед позивачем з виплати останньому частини коштів другої половини гарантійного фонду у розмірі 409419,49 грн., проте на даний час не настав строк його виконання. На думку відповідача, позовні вимоги в цій частині заявлені передчасно та не підлягають задоволенню судом.

Крім того, в силу приписів норм чинного законодавства, прострочення виконання грошового зобовязання могло б настати на 31-й календарний день з дня отримання відповідачем рахунку-фактури на виплату коштів гарантійного фонду. Оскільки такий рахунок ТОВ «СК» не отримувала, то наразі не настав навіть строк добровільного виконання такого зобовязання.

10.09.2015р. до суду від позивача електронною поштою надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №12868), в якому позивач проти апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також надав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

05.10.2015р. до суду від відповідача електронною поштою надійшло клопотання (вх. №13723), в якому апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким на підставі ст.17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі, оскільки стосовно ТОВ «СК» порушено справу про банкрутство.

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у разі якщо до боржника, щодо якого порушена справа про банкрутство, предявлений позов, який ґрунтується на грошових зобовязаннях боржника, що виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, суди мають у встановленому процесуальним законом порядку приймати такі позовні заяви і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство.

Як вбачається з поданих відповідачем документів, 18.08.2015р. ухвалою господарського суду Харківської області у справі №922/3609/15 було ухвалено оприлюднити на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України оголошення про порушення справи про банкрутство ТОВ «Стальконструкція», оскаржуване рішення прийнято 03.08.2015р., тобто до офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство відносно відповідача, тому зазначене клопотання відповідача не приймається колегією суддів до уваги.

Представники сторін у призначене судове засідання не зявились, хоча були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи ухвалою суду від 14.09.2015р.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні докази по справі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

В вересні 2014р. корпорація "ТСМ ОСОБА_1" звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція" 871 244,77 грн. основного боргу, 63 636,68 грн. пені, 109 515,47 грн. інфляційних втрат та 21 840,79 грн. 3% річних за договором підряду №03-01/11/г від 03.01.2011р.

Позов обґрунтовано тим, що 03.01.2011 року між ТОВ «Стальконструкція», замовником, та корпорацією «ТСМ ОСОБА_1», підрядником, укладено договір підряду №03-01/11/Г, згідно з яким підрядник зобов'язався своїми силами і засобами, або за допомогою третіх осіб, на замовлення замовника виконати будівельно-монтажні роботи систем протипожежної безпеки на будівництві торгівельно-офісного центру з адміністративними приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Харків, вул. Трінклера, кут пр. Правди у строк до 01.12.2011р. з моменту складання договору, а замовник зобов'язався прийняти виконані роботи та оплатити їх.

Відповідно до п.2.1. договору ціна робіт за договором визначена на підставі кошторису і становить 12 832 878,00 грн. враховуючи ПДВ 20% - 2 138 813,00 грн.

Відповідно до п. 2.7. договору оплата за договором здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок підрядника, вказаний в п.10 договору.

Відповідно до п. 2.3. договору гарантійний фонд встановлюється у розмірі 5% від ціни договору та формується шляхом щомісячного утримання замовником (залишення у замовника) 5% вартості фактично виконаних робіт з урахуванням ПДВ.

Відповідно до п.2.4. договору замовник перераховує підряднику 50% суми гарантійного фонду після підписання актів приймання-передачі виконаних робіт та отримання замовником відповідного рахунку-фактури від підрядника.

Відповідно до п.2.5. договору замовник після здійснення оплати утримує у себе 50% гарантійного фонду на умовах ст. 5 цього договору.

Між сторонами також було укладено додаткову угоду № 4, відповідно до п.4 якої сторони збільшили ціну договору до 24 565 246,22 грн.

Як зазначає позивач, він на виконання договору підряду виконав будівельні роботи на загальну суму 24 565 244,47 грн., з яких гарантійний фонд - 1 228 262,23 грн. та передав їх відповідачеві, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання виконаних будівельний робіт (форми КБ-2в) за квітень-грудень 2013 р. та довідками про вартість виконаних підрядних робіт (форми №КБ-3), підписаними уповноваженими представниками сторін і скріпленими їх печатками.

Прийняття виконаних робіт згідно вищевказаних актів приймання виконаних підрядних робіт відбулося 30.12.2011 р.

Відповідачем оплачено підрядні роботи лише на суму 23 693 999,70 грн.

Як зазначає позивач, він на виконання п. 2.6. договору надіслав на адресу відповідача рахунок-фактуру №88 від 30.08.2013 р. на оплату решти гарантійного фонду згідно договору підряду №03-01/11/г від 03.01.2011 р. на суму 871 244,77 грн., однак даний рахунок відповідачем не оплачено.

Крім того, позивач надіслав відповідачеві претензію №01 від 05.07.2013 р., в якій просив в 5-ти денний термін з моменту отримання даної претензії перерахувати на поточний рахунок позивача заборгованість за договором №03-01/11/г від 03.01.2011 р. в розмірі 871 244,77 грн., але відповідач залишив дану претензію без задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. №35359 від 09.10.2014р.) проти позову заперечував та просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що після прийняття відповідачем підрядних робіт за договором підряду №03-01/11/г від 03.01.2011р. на загальну суму 24565244,47 грн. було виявлено суттєві недоліки у виконаних позивачем підрядних роботах, у зв'язку з чим 01.07.2013р. відповідач надіслав на адресу позивача відповідний лист-повідомлення про виявлені недоліки з проханням направити свого представника для їх фіксації у відповідному акті. Однак, листом від 12.07.2013 р. позивач відмовився усувати виявлені недоліки, у зв'язку з закінченням погодженого сторонами у договорі підряду гарантійного строку якості робіт. У зв'язку з необхідністю усунення наявних недоліків, відповідачем було залучено до виконання робіт з їх усунення іншого субпідрядника - ТОВ "Білд Інвестмент", з яким було укладено відповідний договір та погоджено договірну ціну - вартість робіт з усунення недоліків - 461 825,28 грн.

06.07.2015 р. відповідач, користуючись правом, передбаченим п. 2 ч. 1 ст. 858 ЦК України, надіслав позивачеві вимогу про пропорційне зменшення ціни робіт за договором у розмірі 461 825,28 грн.

Вартість робіт з усунення недоліків, на яку за вимогою ТОВ "Стальконструкція" пропорційно зменшено ціну договору, не сплачувалась позивачеві, та на думку відповідача, правомірно утримується в якості гарантійного фонду.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст.837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ст.839 Цивільного кодексу України підрядник зобов'язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.

Відповідно до ч.1 ст.884 Цивільного кодексу України підрядник гарантує досягнення об'єктом будівництва визначених у проектно-кошторисній документації показників і можливість експлуатації об'єкта відповідно до договору протягом гарантійного строку, якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.

Гарантійний строк це строк протягом якого підрядник гарантує досягнення обєктом будівництва визначених у проектно-кошторисній документації показників і можливість експлуатації обєкта відповідно до договору.

Як вже зазначалось, пунктами 2.3.-2.6. договору сторони визначили право відповідача після здійснення оплати утримувати у себе 50% гарантійного фонду на умовах ст. 5 договору, тобто протягом гарантійного терміну, який складає 12 місяців з дня підписання акту приймання-передачі виконаних робіт.

Відповідно до п.4 ст.884 Цивільного кодексу України у разі виявлення протягом гарантійного строку недоліків замовник повинен заявити про них підрядникові в розумний строк після їх виявлення.

Як вбачається з матеріалів справи та вже зазначалось, прийняття виконаних позивачем підрядних робіт відбулося 30.12.2011р. При цьому, акти приймання виконаних будівельних робіт та довідки про вартість виконаних підрядних робіт (форми КБ-3) підписані сторонами без розбіжностей та зауважень, що свідчать про виконання позивачем підрядних робіт у відповідності із стандартами та будівельними нормами.

Відповідно до ст.859 Цивільного кодексу України якщо договором або законом передбачено надання підрядником замовникові гарантії якості роботи, підрядник зобов'язаний передати замовникові результат роботи, який має відповідати вимогам статті 857 цього Кодексу протягом усього гарантійного строку. Гарантія якості роботи поширюється на все, що становить результат роботи, якщо інше не встановлено договором підряду.

Відповідно до ст.860 Цивільного кодексу України перебіг гарантійного строку починається з моменту, коли виконана робота була прийнята або мала бути прийнята замовником, якщо інше не встановлено договором підряду. До обчислення гарантійного строку за договором підряду застосовуються положення статті 676 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.5.1. договору гарантійний термін, протягом якого підрядник гарантує якість виконаних робіт становить 12 місяців з дня підписання акту приймання-передачі виконаних робіт, тобто до 30.12.2012р.

Відповідно до п. 5.2. договору в разі виявлення протягом гарантійного строку недоліків, замовник складає односторонній акт, про що негайно інформує підрядника.

Як свідчать матеріали справи, акт про виявлені дефекти протипожежних завіс складено відповідачем за участю сторонньої організації - ТОВ "Білд Інвестмент" 17.07.2013 року, тобто після спливу передбаченого умовами договору гарантійного строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що посилання відповідача на те, що гарантійний термін експлуатації виконаних позивачем підрядних робіт за договором повинен бути обрахований на підставі ч. 1 ст. 884 ЦК України і встановлений не менше ніж як 10 років, як для гарантійного строку експлуатації обєкту, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням господарського суду міста Києва від 15.12.2014р. у справі №910/21449/14 за позовом ТОВ "Стальконструкція" до Корпорації "ТСМ ОСОБА_1" про визнання недійсним пункту 5.1. договору підряду № 03-01/11/г від 03.01.2011 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015р., в задоволенні позову відмовлено повністю. Рішення суду мотивовано тим, що норми чинного законодавства України, що регулюють відносини підряду, містять імперативні приписи стосовно мінімального гарантійного строку експлуатації тривалістю у 10 років саме для об'єктів будівництва, а не окремо до кожного виду підряду, що входять до комплексу робіт, пов'язаних з капітальним будівництвом та при цьому закон розмежовує такі поняття, як гарантійний строк якості закінчених робіт та гарантійний строк експлуатації об'єкта будівництва.

Тобто, оспорюваним пунктом договору Корпорація "ТСМ ОСОБА_1" гарантувала саме якість виконаних робіт протягом 12 місяців з дня підписання акту приймання-передачі робіт. В той же час норми чинного законодавства України не встановлюють мінімального гарантійного строку якості виконаних підрядних робіт. Сторони врегулювали на свій розсуд свої відносини щодо спірного пункту 5.1. договору підряду, що відповідає принципу свободи договору та не суперечить нормам чинного законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин колегія суддів вважає, що зазначені посилання відповідача є необґрунтованими та не приймаються судом до уваги.

Відповідно до п.2.6. договору перерахування замовником на рахунок підрядника решти коштів гарантійного фонду в розмірі 50% здійснюється:

а) протягом 30 календарних днів з моменту закінчення гарантійного строку експлуатації, вказаного у статті 5 договору, та отримання замовником від підрядника відповідного рахунку-фактури, або

б) протягом 30 календарних днів після надання підрядником замовнику банківської гарантії на суму решти коштів гарантійного фонду від банку, акцептованого замовником, з текстом та у формі, погодженій із замовником.

Як вже зазначалось, позивач на виконання п. 2.6. договору надіслав на адресу відповідача рахунок-фактуру №88 від 30.08.2013 р. на оплату решти гарантійного фонду згідно договору підряду №03-01/11/г від 03.01.2011 р. на суму 871 244,77 грн., та звертався до відповідача з претензією №01 від 05.07.2013 р., в якій просив в 5-ти денний термін з моменту отримання претензії перерахувати на поточний рахунок позивача заборгованість.

При цьому колегія суддів вважає, що посилання відповідача на те, що він не отримував рахунку-фактури №88 від 30.08.2013 р. не приймається судом до уваги, оскільки в матеріалах справи містяться докази направлення відповідачу 30.08.2013р. рахунку на оплату №88 від 30.08.2013р. (а.с.64-65 т.3).

Крім того, колегія суддів зазначає, що ненадання рахунку не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку здійснити оплату залишку гарантійного фонду (50%) за договором.

За таких обставин матеріалами справи підтверджено, що позивачем фактично виконано підрядні роботи в грудні 2011р. на суму 24 565 244,47 грн., з яких гарантійний фонд - 12 282 622,23 грн., а відповідачем оплачено підрядні роботи за договором лише на суму 23 693 999,70 грн., з яких 357 017,95 грн гарантійний фонд, в звязку з чим за відповідачем існує заборгованість по оплаті решти гарантійного фонду у розмірі 871 244,77 грн.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до приписів ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобовязує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 871 244,77 грн. є обґрунтованими, в звязку з чим правомірно задоволені місцевим господарським судом.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до п.6.2. договору при порушенні строків проведення розрахунків за договором, замовник сплачує підряднику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше ніж 3% від ціни робіт.

Отже, стягнення пені у разі неналежного виконання взятих на себе зобовязань замовником передбачено умовами укладеного сторонами договору та узгоджується з приписами чинного законодавства.

Позивачем нараховано пеню в розмірі 63 636,68 грн. за період з 29.01.2013 р. по 28.07.2013р., яка є обґрунтованою та правомірно задоволена судом першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Відповідно до п.3.1. постанови Вищого господарського суду України №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Позивачем нараховано 3% річних в розмірі 21 840,79 грн. та інфляційні втрати в розмірі 109 515,47 грн., які є обґрунтованими та правомірно задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі, тому рішення господарського суду Харківської області від 03.08.15р. у справі № 922/3921/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 03.08.15р. у справі № 922/3921/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 09.10.2015р.

Головуючий суддя Білоусова Я.О.

Суддя Лакіза В.В.

Суддя Шевель О. В.