РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2015Справа №908/4623/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке підприємство по забезпеченню матеріальними ресурсами «Ресурс-Інвест»
доПублічного акціонерного товариства «Дельта Банк»
провизнання припиненими в силу закону зобов'язань поруки

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача -Лазько В.Г. (представник за довіреністю);
від відповідача -Литвинов С.І. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке підприємство по забезпеченню матеріальними ресурсами «Ресурс-Інвест» (далі - позивач або Підприємство) звернулося до господарського суду з вищевказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - відповідач або Банк).

Позовні вимоги мотивовані тим, що Підприємство є поручителем (у т.ч. майновим) за зобов'язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю «Гівара» (далі - ТОВ «Гівара» або Позичальник), які виникли за кредитним договором № 0 про надання поновлювальної кредитної лінії в національній валюті України, укладеним 10.10.2006 між ТОВ «Гівара» та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк». Оскільки Позичальник був у 2014 році ліквідований, про що 10.10.2014 у Єдиний державний реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено відповідний запис про припинення, то і припинилося зобов'язання за вищевказаним кредитним договором на підставі ст. 609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Тому, на підставі ст. 559 ЦК України є припиненими і зобов'язання позивача за наданою порукою.

Відповідач позов не визнав. Свої заперечення мотивував тим, що, на його думку, правовідносини із зазначеної поруки, після набрання чинності рішенням суду про стягнення з Підприємства відповідної заборгованості Позичальника за кредитним договором, припинилися і виникли зобов'язання з виконання позивачем рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до договору поруки № 0П від 12.11.2007 (далі - Договір поруки) Підприємство (Поручитель) взяло на себе зобов'язання перед акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» (Кредитор) відповідати за невиконання ТОВ «Гівара» (Позичальник) усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0П від 10.10.2006 (далі - Кредитний договір), укладеного між Кредитором та Позичальником.

У зв'язку із неналежним виконанням ТОВ «Гівара» своїх зобов'язань за Кредитним договором ПАТ «УкрСибБанк» звернулося з позовом до Підприємства, як поручителя, про стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 23.11.2011 у справі №31/5009/5681/11 у позові було відмовлено.

Однак, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17.01.2012, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.07.2012, у справі №31/5009/5681/11 вищевказане рішення суду першої інстанції було скасовано, вищезазначений позов задоволено, та стягнуто з Підприємства на користь ПАТ «УкрСибБанк» прострочену заборгованість за кредитом у сумі 1480276,89 грн., пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у сумі 118474,50 грн., а також відповідні судові витрати.

10.08.2012 Орджонікідзевським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження за наказом Господарського суду Запорізької області від 05.04.2012.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 03.10.2012, згідно поданої заяви ПАТ «Укрсиббанк» змінено сторону виконавчого провадження її правонаступником - ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21.11.2012 змінено спосіб виконання, а саме: прийнято рішення про звернення стягнення з Підприємства шляхом арешту та реалізації нерухомого майна, предмету іпотеки, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Патріотична, 68.

З матеріалів справи також вбачається, що 10.10.2014 у Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про припинення ТОВ «Гівара» як юридичної особи.

Зважаючи на ліквідацію Позичальника, Підприємство вважає, що в силу положень статей 559, 609 ЦК України припинено й забезпечене порукою зобов'язання Підприємства за Договором поруки, у зв'язку з чим, на думку позивача, підстави для покладення на нього обов'язку із виконання грошового зобов'язання Позичальника перед Банком відсутні.

Суд не погоджується із таким висновком позивача виходячи з нижчевикладеного.

Ще до ліквідації Позичальника, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, з Підприємства було стягнуто заборгованість за Кредитним договором, яка була забезпечена спірною порукою.

Таким чином, внаслідок порушення Позичальником свого зобов'язання за Кредитним договором у Підприємства за Договором поруки виник обов'язок виконати замість Позичальника обов'язок останнього. Оскільки позивачем не було виконано цей обов'язок у добровільному порядку, то Банком було реалізовано в судовому порядку своє право на стягнення з Підприємства заборгованості за Кредитним договором.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Згідно зі статтею 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (надалі - Європейського суду) та Європейської комісії з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду в справі «СОВТРАНСАВТО-ХОЛДИНГ» проти України (заява № 48553/99) від 25.07.2002 зазначено, що суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів («Брумареску проти Румунії»).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі «Агрокомплекс проти України» (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (див. серед інших рішень, рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в ній). Більше того, скасування такого рішення після того, як воно набуло статусу остаточного та не підлягало оскарженню, є втручанням в право заявника на мирне володіння своїм майном (див. рішення у справі Brumгrescu v. Romania від 28.10.1999).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирного володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), рішення від 15.10.2009).

Виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу (перше рішення стосовно Росії: «Бурдов проти Росії». Комюніке Секретаря Суду 07.05.2002; рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 тощо).

Заявлена позивачем вимога про визнання припиненими зобов'язання поруки фактично зводиться до намагання уникнути виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 17.01.2012 у справі №31/5009/5681/11, яка визначила обсяг його обов'язків за Договором поруки, та намагання її переглянути у спосіб не передбачений чинним законодавством, що є втручанням у право Банку на мирне володіння майном, що є порушенням першого пункту статті 1 Першого протоколу, а також вищевказаних норм щодо обов'язковості виконання судового рішення.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 05.10.2015

СуддяСташків Р.Б.