ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2015 р. Справа № 922/3501/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Головіна Т.О., дов. №675 від 24.03.2015 р.

відповідача - Ляшенко С.М., дов. б/н від 05.08.2015 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №3986 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 13.07.15 року у справі № 922/3501/15

за позовом Фізичної особи-підприємця Губаря Миколи Івановича, м. Бориспіль Київської області,

до Фізичної особи-підприємця Рибальченка Юрія Олександровича, м Красноград Красноградського району Харківської області,

про стягнення 90 494,05 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року позивач - Фізична особа-підприємець Губарь Микола Іванович звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Рибальченка Юрія Олександровича, відповідача, про стягнення з відповідача 90494,05 грн. заборгованості за невиконання господарського зобов"язання з перевезення вантажу, 3% річних та інфляційні суми за прострочення виконання господарського зобов"язання за укладеними сторонами договорами № 00073-1 від 23 червня 2014 року та № 00074-1 від 01 серпня 2014 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.07.2015 року у справі № 922/3501/15 (суддя Хотенець П.В.) позов було задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 90494,05 грн. заборгованості за невиконання господарського зобов"язання з перевезення вантажу, 3% річних та інфляційні суми за прострочення виконання господарського зобов"язання за договорами № 00073-1 від 23 червня 2014 року та № 00074-1 від 01 серпня 2014 року та 1827,00 грн. судового збору.

Рішення обгрунтоване невиконанням відповідачем зобов"язань за укладеними сторонами договорами № 00073-1 від 23 червня 2014 року та № 00074-1 від 01 серпня 2014 року, а також підвищенням курсу долара США з моменту, коли повинна була здійснена оплата і до моменту звернення позивача з позовом до суду, тоді як ціна договорів визнечена сторонами в еквіваленті до іноземною валюти - дол. США.

Відповідач не погодився з рішенням місцевого господарського суду, подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення змінити, визначивши суму стягнення з відповідача - 64629,93 грн.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що, враховуючи вимоги статті 189 Господарського кодексу України, пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.98 №1998 року «Про удосконалення порядку формування цін», суд першої інстанції не мав права проводити розрахунок заборгованості, виходячи з того, що курс долара США змінився. Таким чином, за висновком відповідача, судом першої інстанції незаконно збільшена сума боргу апелянта на 25834 грн. 12 коп. (90494,05 - 64629,93).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 31.07.2015 року апеляційну скаргу відповідча було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 16.09.2015 року на 10:30 год.

У судовому засіданні 16.09.2015 року було оголошено перерву до 11:00 год. 30.09.2015 року.

Представник відповідача в судових засіданнях 16.09.2015 року та 30.09.2015 року підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача в судових засіданнях 16.09.2015 року та 30.09.2015 року проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

30.09.2015 року позивач через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду подав із супровідним листом (вх.№13575 від 30.09.2015 року) додаткові документи по справі та уточнений розрахунок суми заборгованості відповідача.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено господарським судом першої інстанції, 23 червня 2014 року та 01 серпня 2014 року між Фізичною особою - підприємцем Губар Миколою Івановичем, перевізником, та Фізичною особою - підприємцем Рибальченко Юрієм Олександровичем, замовником-експедитором, були укладені договори № 00073-1 та № 00074-1 на міжнародні перевезення вантажу автомобільним транспортом. За умовами вказаних договорів перевізник зобов"язаний доставити ввірений йому вантаж до пункту призначення та видати його уповноваженій особі, а замовник - здійснити оплату за транспортні послуги перевізника на умовах розділу ІІІ договорів.

Договори були підписані сторонами, а також було здійснено обмін по електронному зв'язку на електронні адреси вантажовідправника () і перевізника ().

Також були підписані заявки до договорів № 00073-1 від 31 липня 2014 року та № 00074-1 від 01 серпня 2014 року для перевезення (концертного обладнання) по маршруту м. Київ (Україна)- м. Батумі (Грузія) на загальну суму 7600 доларів США (по курсу Національного Банку України). При цьому, за твердженням позивача, 3400 доларів США за паром оплачує вантажовідправник, а 4200 доларів США по курсу НБУ оплачує перевізнику замовник-експедитор по вивантаженню протягом 3-5 днів двома вантажними автомобілями. Заявки були підписані і був зроблений обмін по електронному зв"язку на електронні адреси вантажовідправника () і перевізника ().

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, між Фізичною особою - підприємцем Губар Миколою Івановичем та Фізичною особою - підприємцем Рибальченко Юрієм Олександровичем виникли господарські відносини, передбачені главою 32 Господарського кодексу України.

Разом з цим, виходячи зі змісту статтей 307, 316 цієї глави Господарського кодексу України та умов договорів, Фізична особа - підприємець Губар Микола Іванович, Україна є перевізником, Фізична особа - підприємець Рибальченко Юрій Олександрович - замовником-експедитором.

04 серпня 2014 року за участю перевізника та вантажовідправника- Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіалайт" були складені міжнародні товарно-транспортні накладні (CMR № 0006; №0007), які сторони скріпили своїми печатками.

Як свідчать матеріали справи, свої обов'язки перевізника вантажу позивач виконав у строки, що були визначені у договорах і заявках № 00073-1 від 31 липня 2014 року та № 00074-1 від 01 серпня 2014 року, та доставив 14 серпня 2014 року вантаж Товариству з обмеженою відповідальністю "Бифуз", Грузія, що також підтверджується печаткою вантажоодержувача на міжнародній товарно-транспортній накладній (CMR № 0006; №0007). При цьому жодних зауважень як від відповідача, так і від вантажоодержувача не надходило

15 серпня 2014 року позивачем на адресу відповідача по електронній пошті були направлені: рахунок № 37 від 14 серпня 2014 року; акт здачі-приймання робіт (послуг) № 33 від 14 серпня 2014 року; 2 ЦМР.

26 серпня 2014 року через Нову пошту перевізник надіслав на адресу відповідача пакет оригінальних документів, а саме рахунок на оплату № 37 від 14 серпня 2014 року на загальну суму 52290,00 грн., підписаний ним Акт здачі-приймання робіт № 33 від 14 серпня 2014 року в 2-х екземплярах, оригінали ЦМР № 0006 та 0007, проте оригінал Акту від Фізичної особи - підприємця Рибальченко Юрія Олександровича не отримав.

Пунктом 3.2 договорів передбачено, що замовник здійснює оплату за транспортні послуги, надані перевізником, на протязі 5-ти банківських днів з моменту надання останнім накладної СМR з печаткою вантажоотримувача, якщо в заявці або додатковій угоді не оговорений інший строк.

У заявках на перевезення вантажу №00073-1 від 31.07.2014 року та №00074-1 від 01.08.2014 року встановлено інший строк оплати за перевезення. Так, пункт 12 заявок передбачає передплату в якості оплати парому, а оплату залишку - по відвантаженню на протязі 3-5 днів.

З матеріалів справи вбачається, що від Фізичної особи - підприємця Рибальченко Юрія Олександровича до позивача надійшли наступні оплати: 23 вересня 2014 року в сумі 2290,00 грн., 24 вересня 2014 року в сумі 1500,00 грн., 25 вересня 2014 року в сумі 2500,00 грн. та 08 жовтня 2014 року в сумі 2500,00 грн.

Разом оплата за рахунком № 37 від 14 серпня 2014 року від відповідача надійшла в сумі 8790,00 грн. Решта боргу в сумі 43500,00 грн. не сплачена.

Сума фрахту у заявках № 00073-1 від 31 липня 2014 року та № 00074-1 від 01 серпня 2014 року визначена у доларах США в розмірі 3800 $ по курсу НБУ за кожною заявкою.

Враховуючи, що курс долара США на момент звернення позивача з позовом до суду збільшився у порівнянні з курсом на час коли повинна була здійснена оплата, первісна сума позову була скоригована позивачем та склала 73965,53 грн. (43500,00 грн. +30465,53 грн)- заборгованість за фрахтом.

Також позивачем було нараховано Фізичній особі - підприємцю Рибальченко Юрію Олександровичу індекс інфляції за період з 20 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року у розмірі 4602,30 грн.; індекс інфляції за період з 01 січня 2015 року по 10 червня 2015 року у розмірі 10879,35 грн., разом- 15481,65 грн., 3% річних за період з 20 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року у розмірі 471,24 грн. та 3% річних за період з 01 січня 2015 року по 10 червня 2015 року у розмірі 575,63 грн., разом -1046,87 грн.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що оскільки відповідач неповністю виконав свої зобов"язання щодо оплати послуг перевезення вантажу, за ним утворилась заборгованість в сумі 43500,00 грн., а тому, враховуючи, що з моменту, коли повинна була здійснена оплата і до моменту звернення позивача з позовом до суду курс долара США збільшився, то позовні вимоги про стягнення основної заборгованості з урахуванням збільшення курсу долару США за вказаний період в розмірі 73965,53 грн. (43500,00 грн. +30465,53 грн.), 15481,65 грн. інфляційних та 1046,87 грн. 3% річних є обгрунтованими.

Колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції щодо наявності достатніх правових підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

Відповідно до частини 1 статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Абзац 2 частини 1 статті 316 Господарського кодексу України надає можливість експедитору укладати від свого імені договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням.

Так, ФОП Рибальченко Ю.А. було укладено договори перевезення вантажів №00073-1, №000-74-1, відповідно до пункту 2.2 яких визначені обов"язки замовника- експедитора, в тому числі - здійснювати оплату за перевезення вантажів згідно з умовами договору та заявки на перевезення.

Частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до пунктів 2.2 договорів - "Замовник-експедитор" зобов"язаний" та розділу ІІІ - "Порядок розрахунків", а також заявок на перевезення вбачається, що ціна договорів виражена в еквіваленті до дол. США.

Згідно зі статтею 533 Цивільного кодексу України зобов"язання в Україні має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом.

Порядок же, встановлений пунктом 7.2 договорів, передбачає, що якщо замовник є економічним агентом України, а вартість перевезення і суми штрафів встановлені в іноземній валюті, тоді оплата здійснюється в національній валюті по курсу НБУ на день розрахунку.

Договорами перевезення вантажів, з урахуванням заявок на перевезення, сума платежів виражена у еквіваленті до дол. США за курсом НБУ, тому такі платежі вважаються гривневими, у зв"язку з чим у випадку прострочення сплати платежу виникає заборгованість у гривні, яку боржник відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Також оскільки платежі за договорами є гривневими, то з урахуванням правової природи 3% річних, встановлених статтею 625 Цивільного кодексу України, які могуть стягуватися виключно у валюті України - гривні, боржник у випадку прострочення сплати платежів на вимогу кредитора також має сплатити за весь час прострочення 3% річних у гривневому вираженні.

З огляду на те, що відповідач не сплатив заборгованість в сумі 43500,00 грн. та враховуючи підвищення курсу долара США з моменту, коли повинна була здійснена оплата і до моменту звернення позивача з позовом до суду, з урахуванням визначення сторонами ціни договорів у еквіваленті до дол. США, позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 73965,53 грн., (43500,00 грн. +30465,53 грн.)15481,65 грн. інфляційних та 1046,87 грн. 3% річних, разом 90494,05 грн., підлягають задоволенню.

Разом з цим, 30.09.2015 року позивач подав до апеляційного господарського суду докази щодо оплати парому, а також уточнення розрахунку суми заборгованості, відповідно до якого заборгованість складає 92371,23, з яких 73731,20 грн. -сума основного боргу, 17458,68 грн.- інфляційні та 1181,35 грн. 3% річних за той же період прострочення зобов"язань - з 20.08.2014 року по 10.06.2015 року.

Проте позивач у суді першої інстанції суму позову не збільшував, а здійснив уточнення позовних вимог в сторону їх збільшення лише в суді апеляційної інстанції, тоді як можливість збільшення позовних вимог на стадії апеляційного провадження ГПК України не передбачена і апеляційний госпордарський суд не наділений правом виходити за межі позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

До того ж, уточнений розрахунок було здійснено позивачем з урахуванням додаткових доказів, а саме : довідки підприємства "Феррітранссервіс" №21/09 від 21.09.2015 року, копії платіжного доручення №2384 від 05.08.2014 року, копії рахунку №671-А від 05.08.2014 року.

Разом з цим, відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Однак, позивач, подаючи до апеляційного господарського суду вищевказані додаткові докази, не обгрунтував поважності причин їх ненадання суду першої інстанції.

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума, яка заявлялась при поданні позову до суду першої інстанції, тобто 90494,05 грн.

Відповідач апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що, враховуючи вимоги статті 189 ГК України, пункту 1 постанови КМУ від 18.12.98 №1998 «Про удосконалення порядку формування цін», суд першої інстанції не мав права проводити розрахунок заборгованості, виходячи з того, що курс долара змінився. Таким чином, судом першої інстанції незаконно збільшена сума боргу апелянта на 25834,12 грн. (90494,05 - 64629,93).

Однак колегія суддів не може погодитися із таким твердженням, зважаючи на таке.

Ціна відповідно до частини статті 189 Господарського кодексу України визнається як форма грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання. Частиною 2 цієї статті передбачено, що ціна є істотною умовою господарського договору і зазначається в договорі у гривнях.

Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України-гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті .

Частиною 2 статті 533 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак дозволяють виражати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (встановлювати валютне застереження у вигляді грошового еквівалента) та здійснювати перерахунок грошового зобов'язання, що підлягає виконанню у гривнях, у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти по відношенню до іноземної валюти.

З наведених норм законодавства та умов договорів також вбачається, що грошовий еквівалент в іноземній валюті є складовим елементом ціни договору, а тому сума, на яку збільшилась вартість послуги перевезення в результаті відповідного перерахунку ціни з урахуванням зміни курсу валюти еквіваленту (спірна сума у даній справі), входить до ціни договору.

Отже, позивачем вірно здійснено розрахунок заборгованості з урахуванням збільшення курсу долару США.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 року у справі №55/440 та в постановах Вищого гсоподарського суду України від 25.11.2014 р. у справі №906/519/14, від 21.01.2015 року у справі №924/489/14, від 30.09.2014 року у справі №906/573/14.

Посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 18.12.98 року №1998 «Про удосконалення порядку формування цін», відповідно до якої формування, встановлення та застосування суб"єктами підприємницької діяльності вільних цін на території України здійснюється виключно в національній валюті, а також постановлено вважати під час формування цін обгрунтованим врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказана постанова не відповідає приписам статей 524 та 533 Цивільного кодексу України..

Разом з цим, відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення. .

Рішення господарського суду Харківської області від 13.07.2015 року у справі № 922/3501/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 05.10.2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.