ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р. Справа №909/475/15

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.,

за участю представників:

від позивача (скаржника) ОСОБА_1

від відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 особи підприємця ОСОБА_5, б/н від 23.07.2015 року

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.07.2015 року (підписане 13.07.2015 року), суддя Неверовська Л.М.

у справі №909/475/15

за позовом ОСОБА_4 особи підприємця ОСОБА_5, м. Івано-Франківськ

до відповідача ОСОБА_4 особи підприємця ОСОБА_2, м. Івано-Франківськ

про визнання права власності і виділення в натурі частки з спільної часткової власності

в с т а н о в и в :

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (б/н від 19.05.2015 року) позивач просив суд визнати за ним право власності на частку у спільній частковій власності майна, створеного і придбаного сторонами в процесі спільної діяльності відповідно до умов договору простого товариства від 01.07.2014 року (згідно переліку додаток 5) та виділити її в натурі; визнати за ним право власності на майно (згідно переліку додаток 4) та витребувати його з чужого незаконного володіння.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 06.07.2015 року у справі №909/475/15 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 особи підприємця ОСОБА_5 до ОСОБА_4 особи підприємця ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній частковій власності майна, створеного і придбаного в процесі спільної діяльності відповідно до умов договору простого товариства від 01.07.2014 року (згідно переліку додаток 5) та виділення її в натурі; визнання права власності на майно (згідно переліку додаток 4) та витребування його з чужого незаконного володіння.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано жодних доказів які б свідчили про внесення придбаного позивачем майна у спільну діяльність простого товариства. Разом з тим, враховуючи, що додаток до договору простого товариства сторонами не підписано, як це передбачає п.п.8.1, 8.2 договору простого товариства від 01.07.2014 року, встановити яке саме індивідуально визначене майно було внесено позивачем та чи було таке майно внесено, не представляється за можливе. Щодо наданих позивачем фото- та відеоматеріалів, суд зазначив, що з огляду та демонстрації таких неможливо ідентифікувати приміщення, в якому відбувається зйомка, майно, осіб, присутніх у приміщенні чи трактувати дії, які вони вчиняють, враховуючи також, що сторони не довели достовірності наданих ними записів та взаємно заперечували стосовно обставин, на підтвердження яких надано ці записи, суд при прийнятті рішення не взяв до уваги вказані фото- та відеозаписи, визнавши такі неналежними доказами у розумінні ст.34 ГПК України.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач ОСОБА_4 особа підприємець ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.07.2015 року у справі №909/475/15 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Зокрема, вказує на порушення судом норм процесуального права, а саме: ст.77 ГПК України, оскільки суд не відклав розгляд справи за наявності відповідного клопотання позивача та розглянув спір без участі його представника, а також ст.16 ГПК України, оскільки спірне майно, право власності на яке просить визнати позивач, знаходиться у м. Чернівці, що підтверджується фото- та відеоматеріалами та копією заяви про вчинення відповідачем злочину, відтак, вважає, що даний спір підлягав розгляду Господарським судом Чернівецької області. Крім того, зазначає, що оплата позивачем згідно рахунку №101 від 19.12.2012 року здійснена після підписання сторонами ліцензійного договору та договору простого товариства, а протоколом зустрічі сторін від 11.12.2014 року підтверджується факт внесення сторонами особистого майна для спільної діяльності і придбання в процесі діяльності майна, яке є спільною частковою власністю. Поряд з тим, не заперечує факт розподілу між сторонами майна, що використовувалось для діяльності закладу Бест Бургер, однак вважає, що наведене підтверджує наявність такого майна, в тому числі і внесеного позивачем.

В судовому засіданні 29.09.2015 року представник позивача (скаржника) подав суду клопотання про залучення в якості співвідповідача ФОП ОСОБА_6 (Івано-Франківська область, м. Городенка, вул. Станіславська, 71), який здійснює підприємницьку діяльність в приміщенні, де знаходиться спірне майно, а саме: у м. Чернівці по вул. Героїв Майдану, 71.

Так, згідно ст.24 ГПК України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

Однак, здійснення залучення відповідача є правом, а не обов'язком суду. Слід зазначити, що скаржником не обґрунтовано наведене клопотання та не подано суду жодних доказів на підтвердження обставин, що слугували підставою для заявлення такого клопотання, попри це, ФОП ОСОБА_6, якого скаржник просить залучити співвідповідачем по справі не є стороною ні ліцензійного договору, ні договору простого товариства, а відповідно до ч.3 ст.21 ГПК України відповідачами є підприємства та організації, яким предявлено позовну вимогу.

З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання та залучення до справи в якості співвідповідача ФОП ОСОБА_6.

Крім того, представник скаржника подав суду клопотання про проведення огляду та дослідження речових доказів, а саме: майна, переліченого в акті №1 та акті №2 від 04.05.2015 року, які за словами скаржника знаходяться за адресою: м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 71 (ТЦ «Майдан», ІІІ поверх).

Відповідно до ст.39 ГПК України, на яку посилається скаржник, огляд речових доказів у місці їх знаходження є правом а не обов'язком суду. Враховуючи положення ст.34 ГПК України щодо належності та допустимості доказів, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що подане представником скаржника клопотання про огляд речових доказів у місці їх знаходження за адресою: м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 71, не підлягає задоволенню.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.07.2015 року у справі №909/475/15 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначали, що належним чином оформлений та підписаний сторонами додаток до договору простого товариства від 01.07.2014 року, як це передбачено пунктами 8.1 та 8.2 договору, відсутній, з огляду на що вимоги позивача вважають безпідставними. Окрім того, наголошували, що сторонами проведено фактичний розподіл майна, що використовувалось для діяльності закладу Бест Бургер, що також не заперечується позивачем.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 03 березня 2013 року між ОСОБА_4 особою-підприємцем ОСОБА_5 (в тексті договору ліцензіар) та ОСОБА_4 особою-підприємцем ОСОБА_2 (в тексті договору ліцензіат) укладено Ліцензійний договір №5, відповідно до умов якого, а саме: п.3.1 ліцензіар зобов'язався надати ліцензіату для здійснення ним Бізнесу у Закладі (фірмовому ресторані швидкого обслуговування, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Червоноармійська, 71, ТЦ «Майдан», ІІ поверх) та на визначених у цьому договорі умовах Ліцензію, а ліцензіат роялті за надану Ліцензію.

На підставі Ліцензійного договору, 01 липня 2014 року між ОСОБА_4 особою-підприємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_4 особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір простого товариства, відповідно до п.2.1 якого, сторони за договором зобов'язалися шляхом обєднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах (право власності, господарського відання, оперативного управління), спільно вести Бізнес у Закладі (фірмовий ресторан швидкого обслуговування під Торговельним знаком, який обладнаний та діє згідно Стандартів і призначений для надання Послуг згідно Ліцензійного договору. ОСОБА_7, 58000, м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 71, ТЦ «Майдан») зі сфери надання послуг у формі простого товариства без створення юридичної особи для досягнення наступних спільних господарських цілей: отримання та розподілу прибутку; збільшення обсягу реалізації послуг; збільшення щомісячного чистого доходу; якісного обслуговування споживачів; створення позитивного іміджу торговельного знаку.

Відповідно до розділу 7 Договору частка ФОП ОСОБА_2 у простому товаристві складає 70%, частка ФОП ОСОБА_5 30%.

Згідно з п.8.1 Договору внесене сторонами майно, яким вони володіють на праві власності визначається додатками до даного договору, вироблена у результаті спільної діяльності продукція, а також інше майно, створене або придбане сторонами в результаті діяльності простого товариства, складає їх спільну часткову власність пропорційно розміру часток (внесків) згідно розділу 7 даного договору. Внесене сторонами майно, яким вони володіють на праві власності, використовується в інтересах простого товариства та не є їхнім спільним частковим майном.

У пункті 8.2 Договору сторони погодили, що спільне майно сторін визначається окремим додатком до договору.

12 вересня 2014 року ФОП ОСОБА_5 звернувся з листом (вих.№14) до ФОП ОСОБА_2 про розірвання Ліцензійного договору №5 від 03.03.2013 року.

Протягом жовтня грудня 2014 року між сторонами велась переписка щодо викупу однією із сторін частки майна іншої сторони, разом з тим, між сторонами відбувся фактичний розподіл майна, що останніми не заперечується.

ФОП ОСОБА_5 звернувся до господарського суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній частковій власності майна, створеного і придбаного сторонами в процесі спільної діяльності, відповідно до умов договору простого товариства від 01.07.2014 року (згідно переліку додаток 5) та виділення її в натурі, а також визнання права власності на майно (згідно переліку додаток 4) та витребування його з чужого незаконного володіння.

Згідно з ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст.1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Так, за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (ст.1132 ЦК України).

Згідно з ст.1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки.

В силу ст.1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Як зазначалось вище, у п.8.1 договору простого товариства сторони погодили, що внесене сторонами майно, яким вони володіють на праві власності визначається додатками до договору, а п.8.2 Договору передбачено, що спільне майно сторін визначається окремим додатком до договору.

Всупереч наведеному, в матеріалах справи відсутні та сторонами не надано будь-яких додатків до договору простого товариства, які б містили в собі перелік майна, внесеного позивачем для спільної діяльності за договором, крім того, відсутній і додаток, який би визначав спільне майно сторін.

Разом з тим, позивач посилається на акти №1 та №2 від 04 травня 2015 року, що містять перелік майна на суми 77315 грн. та 7307 грн. відповідно, яке належить ФОП ОСОБА_5 на праві власності та було вилучене ФОП ОСОБА_2, однак, вказані акти підписані невстановленими особами та не містять підписів обох сторін, фактично є складеними в односторонньому порядку зі сторони позивача. Крім того із зазначених актів не можливо встановити, що перелічене майно придбано саме ФОП ОСОБА_5 для здійснення спільної діяльності з ФОП ОСОБА_2 за договором простого товариства від 01 липня 2014 року.

Щодо посилань позивача на оплату рахунку №101 від 19 грудня 2012 року на суму 111654 грн., що здійснена позивачем згідно з рахунком-договором №РЦ-0000456 від 25.03.2013 року, платіжним дорученням №127 від 25.03.2013 року, товарними чеками від 09.04.2013 року та від 16.04.2013 року на загальну суму 46624 грн., слід зазначити, що такий рахунок виписаний ще до укладення договорів з відповідачем (від 03.03.13 року та від 01.07.2014 року), з огляду на що, не може свідчити про внесення частки позивача до спільної діяльності за договором простого товариства від 01.07.2014 року.

Посилання позивача на рахунки, видаткові накладні, товарні чеки та акти, складені в односторонньому порядку, не спростовують факту відсутності належним чином укладеного між сторонами додатку до договору з переліком майна, що вносилось позивачем до спільної діяльності за договором, будь-які інші докази про внесення придбаного позивачем майна у спільну діяльність простого товариства в матеріалах справи відсутні.

З огляду на наведе, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість встановлення в даному випадку яке саме індивідуально визначене майно вносилось позивачем для спільної діяльності з відповідачем за договором простого товариства від 01.07.2014 року та чи було таке майно внесено.

Разом з тим, вірним є висновок суду про неналежність у розумінні ст.34 ГПК України як доказу наданих позивачем фото- та відеоматеріалів, в підтвердження незаконного заволодіння відповідачем майном, що належить до спільної часткової власності, оскільки з поданих матеріалів неможливо ідентифікувати приміщення, в якому відбувається зйомка, майно, що в ньому знаходиться, осіб, присутніх у приміщенні та їхні дії.

Відповідно до ч.2 ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України, кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт внесення ним майна для спільної діяльності з відповідачем згідно договору простого товариства від 01.07.2014 року.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: ст.16 ГПК України, оскільки спірне майно, право власності на яке просить визнати позивач, знаходиться у м. Чернівці, що підтверджується фото- та відеоматеріалами та копією заяви про вчинення відповідачем злочину, колегія суддів до уваги не бере, у звязку з наведеним нижче.

Відповідно до ч.3 ст.16 ГПК України справи у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном розглядаються за місцезнаходженням майна.

При цьому, місцезнаходження такого майна має бути підтверджено документально. У разі неможливості подання позивачем такого підтвердження, підсудність справи визначається на загальних підставах, тобто згідно зі статтею 15 ГПК, відповідно до ч.2 якої справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача.

З огляду на наведене, враховуючи, що місцезнаходження майна, право власності на яке просить визнати позивач, станом на день розгляду справи в суді першої інстанції не встановлено, Господарський суд Івано-Франківської області дійшов вірного висновку про розгляд даної справи, виходячи з місцезнаходження відповідача (м. Івано-Франківськ), про що зазначив у оскаржуваному рішенні.

Щодо тверджень скаржника, про порушення судом першої інстанції ст.77 ГПК України, оскільки останній не відклав розгляд справи за наявності відповідного клопотання відповідача та розглянув спір без участі його представника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Разом з тим, пунктом 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Слід зазначити, що розгляд справи в суді першої інстанції неодноразово відкладався, в тому числі і за клопотанням позивача (арк. арк. справи 73-74), а представник останнього неодноразово був присутній у судових засіданнях та надавав суду свої пояснення по суті спору, що вбачається з протоколів судових засідань (арк. арк. справи 125, 128, 144), в матеріалах справи також міститься письмовий відзив на позов (арк. справи 76).

З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає порушень місцевим господарським судом ст.77 ГПК України, у звязку з відхиленням заяви позивача про відкладення розгляду справи.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

При прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

З огляду на наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.07.2015 року у справі №909/475/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 особи підприємця ОСОБА_5 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №909/475/15 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Повну постанову складено 05.10.2015 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_8