ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.10.15р. Справа № 904/6477/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Слаф Реагент" (м. Київ)

до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за поставлений товар згідно договору № 111 від 20.12.2013 у загальному розмірі 2 867 394 грн. 22 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 995 від 14.07.2015)

від відповідача: ОСОБА_2 - представник (довіреність № 14-221юр від 01.07.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Слаф Реагент" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (далі - відповідач) заборгованість за поставлений товар згідно договору № 111 від 20.12.2013 у загальному розмірі 2 867 394 грн. 22 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 2 445 072 грн. 00 коп. - основний борг;

- 403 632 грн. 49 коп. - інфляційні втрати;

- 18 689 грн. 73 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 111 від 20.12.2013 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений 18.03.2015 товар, у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 2 445 072 грн. 00 коп. Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з квітня 2015 року по травень 2015 року в сумі 403 632 грн. 49 коп., а також 3% річних за період прострочення з 31.03.2015 по 01.07.2015 у сумі 18 689 грн. 73 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.07.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 12.08.2015.

У судове засідання 12.08.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Так, у судовому засіданні 12.08.2015 представником позивача було викладено зміст позову, наведені доводи в його обґрунтування.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву (вх.суду 52921/15 від 12.08.2015), в якому він просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на наступне:

- 18.03.2015 позивачем була виконана поставка продукції у кількості 19 000 кг та виставлений рахунок № 57 від 18.03.2015, відповідно до якого вартість 1 кг поставленої продукції становить 107 грн. 24 коп., в той час, як ціна за 1 кг продукції у березні 2015 повинна була становити 102 грн. 52 коп., таким чином позивачем було здійснено збільшення вартості товару в односторонньому порядку, що суперечить вимогам законодавства та умовам договору;

- відповідач не отримав належно оформлений рахунок на оплату, оскільки сума, визначена позивачем як в рахунку так і в позовній заяві є такою, що не відповідає умовам договору. Відповідач наголошує на тому, що з викладених підстав він також не погоджується з сумою збитків від інфляцій та 3% річних, що заявлені позивачем до стягнення.

У судовому засіданні 12.08.2015 представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, що викладені у відзиві на позов.

Також у судовому засіданні представниками сторін було повідомлено, що між ними проходять переговори з приводу мирного врегулювання спору, у зв'язку з чим представник позивача просив розгляд справи відкласти. Вказане клопотання було підтримано представником відповідача.

У зв'язку з викладеними обставинами, у судовому засіданні 12.08.2015 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 18.08.2015.

У судове засідання 18.08.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.суду 54194/15 від 18.08.2015), яке мотивоване необхідністю надання часу для узгодження з його керівництвом обставин мирного врегулювання спору. Представник позивача не заперечував проти задоволення вказаного клопотання.

У зв'язку з викладеними обставинами, у судовому засіданні 18.08.2015 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 21.09.2015.

У судове засідання 21.09.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Від відповідача надійшло клопотання, в якому він просить суд продовжити строк розгляду справи на 15 днів. Представник позивача не заперечував проти продовження строку розгляду справи.

Ухвалою суду від 21.09.2015 клопотання відповідача про продовження строку вирішення спору задоволено та продовжено строк розгляду спору по справі на 15 днів, терміном по 06.10.2015 включно.

При цьому, судом було зауважено, що з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин у справі, а також надання об'єктивної оцінки доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, існує необхідність у витребуванні додаткових доказів, а саме:

- від позивача - письмові пояснення щодо того, на підставі якої специфікації відбулася поставка за видатковою накладною № 57 від 18.03.2015;

- від відповідача - докази на підтвердження курсів валют з 01.02.2015 по 28.02.2015; письмові пояснення щодо того, на підставі якої специфікації відбулася поставка за видатковою накладною № 57 від 18.03.2015.

У судовому засіданні 21.09.2015 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 01.10.2015.

У судове засідання 01.10.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, з підстав, що викладені у позовній заяві.

На виконання вимог ухвали суду, відповідачем 01.10.2015 були долучені до матеріалів справи додаткові пояснення (вх.суду 64392/15 від 01.10.2015), в яких він зазначав про те, що надані позивачем до поставної продукції супровідні документи не містять всіх передбачених умовами договору реквізитів, а отже, відповідно до умов пункту 3.6. договору відповідач звільняється від відповідальності за прострочення платежу.

У судовому засіданні представник відповідач просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, що викладені ним у відзиві на позов та додаткових поясненнях, що містяться в матеріалах справи.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

20.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "АрселорМіттал Кривий Ріг" (далі покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Слаф Реагент" (далі продавець, позивач) було укладено договір № 111 (далі договір) (а.с.13-19), відповідно до умов якого продавець зобов'язався поставити та передати у власність покупця продукцію відповідно до специфікаціі(цій), узгодженої(них) до договору, а покупець прийняти продукцію та оплатити її на умовах договору.

Договір вступає в дію з 09.12.2013 і діє по 31.12.2014 або до належного виконання сторонами своїх зобов'язань по договору, в залежності від того, яка з вказаних подій настане раніше (пункт 10.3. договору).

В подальшому, 17.12.2014 між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду № 3 до договору, якою сторони дійшли згоди продовжити термін дії договору до 31.12.2015 (а.с.20).

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до пункту 3.1. договору умови поставки продукції викладаються сторонами відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс" у редакції 2000 року та узгоджуються у відповідній(их) специфікації(ціях).

Згідно з пунктом 3.2. договору поставка продукції продавцем здійснюється в строки, зазначені у відповідній(них) специфікації(ціях), але тільки після надання покупцем письмового замовлення. Датою подачі замовлення вважається дата його направлення електронною поштою на e-mail або факсом на номер . Замовлення на поставку повинно містити перелік номенклатури (асортимент) та обсяги поставки продукції, точно відповідати по номенклатурі і не перевищувати обсяги, зазначені в специфікації(ціях).

Так, між сторонами було підписано, зокрема, специфікацію № 9 від 05.02.2015 (додаток до договору), в якій сторони узгодили код матеріалу; назву матеріалу - речовина поверхнево-активна ПАВ для зневоднення концентрату; договірну кількість; ціну за одиницю; загальну вартість - 1 523 268 грн. 00 коп.; строки та умови поставки та оплати та інше (а.с.21-22).

Судом зауважено, що у вказаній специфікації в розділі "Додаткові домовленості" сторонами визначені додаткові характеристики продукції, а саме:

- ПАВ Ferrawet 1471, ТУ у 24.6.-1:2010;

- виробник: ТОВ "НВП "Седем" м Київ;

- рік випуску 2015.

Також, підписавши вказану специфікацію, сторони дійшли згоди, що розрахунки за продукцію здійснюються в гривнях по середньомісячному курсу НБУ за місяць, що передує місяцю поставки продукції. Ціна продукції договірна, встановлюється в гривні, що є еквівалентом 3,66 євро за 1 кг. Продукція визначена в специфікації з розрахунку курсу 1 євро = 18,254179 грн. (а.с.21-22).

Так, відповідачем було сформовано замовлення на поставку № НОМЕР_1 від 20.02.2015 до договору, в якому він визначив код матеріалу; назву матеріалу - речовина поверхнево-активна ПАВ для зневоднення концентрату; договірну кількість; ціну за одиницю; загальну вартість - 1 523 268 грн. 00 коп.; строки та умови поставки та інше (а.с.23-24).

У вказаному замовленні відповідач у розділі "Додаткові домовленості" також зазначив додаткові характеристики продукції, що аналогічні визначеним у специфікації.

Відповідно до пунктів 3.3. та 3.4. договору датою поставки та переходу ризиків вважається дата передачі продукції від продавця до покупця (перевізника), згідно умов поставки, узгоджених у відповідній(них) специфікації(ціях), зазначена у накладній (видатковій, товарно-транспортній накладній, залізничній накладній, кур'єрської служби). Поставка вважається виконаною продавцем за умови точної відповідності поставленої продукції замовленню на поставку покупця по строкам, номенклатурі і обсягу, після надання продавцем всіх супроводжувальних документів, зазначених в пункті 3.6. договору.

Позивач на виконання умов договору, зокрема, 18.03.2015 здійснив відповідачу поставку продукції - поверхнево-активна речовина Ferrawet 1471, що підтверджується видатковою накладною № 57 від 18.03.2015 на суму 2 445 072 грн. 00 коп. (а.с.26).

Судом також враховано, що назва поставленої продукції не у повній мірі відповідає тій, що визначена у специфікації та замовленні, але врахувавши те, що у додаткових домовленостях міститься характеристика, яка збігається із характеристикою, зазначеною у видатковій накладній, проаналізувавши листування між позивачем та відповідачем з приводу спірного договору, а також враховуючи, що при зверненні із позовною заявою позивачем до позову було додано саме специфікацію № 9, суд приходить до висновку, що поставка продукції за видатковою накладною № 57 від 18.03.2015 відбулася у відповідності до специфікації № 9 від 05.02.2015.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Так, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаній видатковій накладній, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до оформлення видаткової накладної, вказана накладна підписана представником відповідача та скріплена його печаткою.

Крім того, до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості поставленого позивачем товару.

Так, протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеною видатковою накладною відповідачем також не заявлено.

З огляду на зазначене, підписання відповідачем спірної накладної без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого товару свідчить про прийняття відповідачем цього товару та, відповідно, породжує в останнього обов'язок з його оплати у повному обсязі у строки, що погоджені сторонами у договорі.

Як було зазначено вище, строк оплати сторонами було узгоджено в специфікації № 9 від 05.02.2015, а саме: оплата здійснюється по факту поставки з відстрочкою платежу до 10 календарних днів. Розрахунки за продукцію здійснюються в гривнях по середньомісячному курсу НБУ за місяць, що передує місяцю поставки продукції. Ціна продукції договірна, встановлюється в гривні, що є еквівалентом 3,66 євро за 1 кг. Продукція визначена в специфікації з розрахунку курсу 1 євро = 18,254179 грн. (а.с.21-22).

В подальшому, позивачем був виставлений рахунок на оплату № 57 від 18.03.2015 на суму 2 445 072 грн. 00 коп. (а.с.25).

При цьому, в матеріалах справи міститься переписка між позивачем та відповідачем, що свідчить про неузгодженість в частині визначення ціни поставленої продукції. Так, позивач наполягав на сплаті вартості продукції, що зазначена в специфікації, замовленні та видаткові накладній. Відповідач зазначав, що не погоджується з таким визначенням ціни продукції, оскільки у специфікації сторонами було погоджено, що розрахунки за продукцію здійснюються в гривнях по середньомісячному курсу НБУ за місяць, що передує місяцю поставки продукції. Ціна продукції договірна та встановлюється в гривні, що є еквівалентом 3,66 євро за 1 кг. Продукція визначена в специфікації з розрахунку курсу 1 євро = 18,254179 грн.

Вказана позиція була також висловлена представниками позивача та відповідача у судових засіданнях.

З приводу визначення суми, яка підлягає сплаті за поставлену 18.03.2015 позивачем продукцію, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 189 Господарського кодексу України ціна є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Згідно зі статтею 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з частиною 2 статті 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до постанов Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 у справі № 3-141гс11, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Крім того, частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України закріплено принцип свободи договору, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Так, сторони у відповідності до викладених норм, передбачили у специфікації № 9 від 05.02.2015, що розрахунки за продукцію здійснюються в гривнях по середньомісячному курсу НБУ за місяць, що передує місяцю поставки продукції. Ціна продукції договірна, встановлюється в гривні, що є еквівалентом 3,66 євро за 1 кг. Продукція визначена в специфікації з розрахунку курсу 1 євро = 18,254179 грн.

Отже, суд приходить до висновку, що укладаючи договір, сторонами не були порушені вимоги чинного законодавства в цій частині, а позивач та відповідач чітко зафіксували механізм визначення ціни поставленої продукції на момент її оплати (еквівалент 3,66 євро за 1 кг), а отже, позивач безпідставно виставив рахунок № 57 від 18.03.2015 із сумою до сплати - 2 445 072 грн. 00 коп. та неправомірно просить стягнути з відповідача вартість продукції у розмірі саме 2 445 072 грн. 00 коп., без врахування умов, погоджених сторонами у специфікації.

При цьому, враховуючи середньомісячний показник офіційного курсу євро до гривні, встановлений Національним банком України у період з 01.02.2015 по 28.02.2015, а саме: 28 грн. 01 коп. за 1 євро, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену 18.03.2015 продукцію складає 2 337 456 грн. 00 коп., а отже, розрахунок, доданий відповідачем 01.10.2015 (вх.суду 64394/15 від 01.10.2015) є обґрунтованим та таким, що відповідає умовам договору (специфікації).

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд виходив також із наступного.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, судом було враховано, що сторонами було обумовлено передачу разом з товаром певного пакету документів (перелік наведений, зокрема, в специфікації № 9 від 05.02.2015; також надання документів передбачено пунктом 3.6. договору), з приводу чого суд зазначає наступне.

Так, статтею 666 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Так, матеріали справи не містять, а сторонами у справі не надано доказів:

- звернення відповідача до позивача з вимогою надати визначені пунктом 3.6. договору та специфікацією документи, встановивши при цьому, розумний строк для їх передання;

- відмови відповідача від договору № 111 від 20.12.2013;

- доказів повного повернення отриманого за 18.03.2015 товару на суму 2 445 072 грн. 00 коп. чи вчинення інших дій, які б могли свідчити про невиконання позивачем своїх зобов'язань за договором у повному обсязі у відповідності до вимог законодавства та умов укладеного між сторонами договору.

З приводу заперечень відповідача щодо неможливості оплати поставленої продукції внаслідок виставлення рахунку № 57 від 18.03.2015, який не відповідає умовам договору, суд зазначає наступне.

Відсутність рахунку не спростовує наявності у покупця обов'язку з оплати поставленого товару, який у розумінні статті 692 Цивільного кодексу України виникає на підставі самого факту його прийняття.

Вказана правова позиція викладена також в Постанові Вищого господарського суду України від 18.06.2013 по справі № 923/38/13-г.

При цьому, проаналізувавши умови договору та належно оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а, отже, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обовязку оплатити поставлений товар (Постанова Верховного Суду України від 29.09.2009 по справі № 37/405).

Судом також було враховано, що у пункті 3.6. договору сторони передбачили, що у разі відсутності в рахунку-фактурі необхідної для оплати інформації покупець має право повернути рахунок-фактуру продавцю для виправлення або заміни. Дата отримання належно оформленого рахунку з урахуванням усіх зазначених у цьому пункті вимог покупця буде вважатися датою отримання рахунку. У випадку прострочення оплати з причини неналежно оформленого рахунку, покупець звільняється від відповідальності за прострочення платежу.

Так, у судових засіданнях представник відповідача посилався на наявність обставин, викладених у даному пункті договору, оскільки у супровідних до продукції документах не зазначені всі дані, які визначені у пункті 3.6. договору (такі як номер договору, замовлення на поставку в системі SAP/R3). При цьому, на підтвердження вказаного факту відповідач посилався на лист від 02.04.015 № 363-5874 (а.с.46).

Проаналізувавши зміст вказаного листа, суд приходить до висновку, що відповідачем висловлювались заперечення лише щодо ціни продукції, визначеної у рахунку позивачем, будь-яких інших зауважень висловлено не було. Також відповідачем не було долучено до матеріалів справи інших доказів, що свідчили б про повернення рахунку-фактури для виправлення або заміни з підстав, на які він посилається.

Отже, вказані заперечення відповідача не приймаються до уваги судом.

Враховуючи викладене, матеріалами справи підтверджується, що зобов'язання щодо вчасної та повної оплати поставленої 18.03.2015 продукції відповідачем було порушене, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 2 337 456 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, а також визначені контрагентами у специфікації № 9 від 05.02.2015 порядок та строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару за вказаною вище видатковою накладною настав.

Так, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження погашення вказаної заборгованості відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними, у зв'язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобовязання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 2 337 456 грн. 00 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати отриманого товару у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з квітня по травень 2015 року в сумі 403 632 грн. 49 коп. та 3% річних за період прострочення з 31.03.2015 по 01.07.2015 в сумі 18 689 грн. 73 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до здійсненого розрахунку.

Так, за змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, здійсненого позивачем, та встановлено, що при його проведенні були враховані положення постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", але позивачем здійснено розрахунок, виходячи із суми основного боргу у розмірі 2 445 072 грн. 00 коп., в той час, як обґрунтованим та підтвердженим матеріалами справи є борг у сумі 2 337 456 грн. 00 коп., а отже розрахунок інфляційних втрат визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаним періодом, судом встановлено, що в період з квітня 2015 року по травень 2015 року інфляційні втрати складають 385 867 грн. 24 коп.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 385 867 грн. 24 коп.

Перевіривши розрахунок 3% річних, судом встановлено, що при його проведенні було вірно визначено період прострочення, а саме: враховано, що останній день строку для оплати припадає на вихідний день, а отже з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, в даному випадку - 30.03.2015, а отже періодом прострочення з оплати товару за накладною є період з 31.03.2015 по 01.07.2015, з урахуванням меж, визначених позивачем. При цьому, позивачем, аналогічно розрахунку інфляційних втрат, здійснено нарахування на суму основного боргу у розмірі 2 445 072 грн. 00 коп., в той час, як обґрунтованим та підтвердженим матеріалами справи є борг у сумі 2 337 456 грн. 00 коп., а отже розрахунок 3% річних також визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за період прострочення з 31.03.2015 по 01.07.2015, судом встановлено, що 3% річних в цей період складають 17 867 грн. 13 коп.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 17 867 грн. 13 коп.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (50095, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Орджонікідзе, будинок 1; ідентифікаційний код 24432974) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Слаф Реагент" (03115, м. Київ, вулиця Феодори Пушиної, будинок 13; ідентифікаційний код 33303061) - 2 337 456 грн. 00 коп. - основного боргу, 385 867 грн. 24 коп. - інфляційних втрат, 17 867 грн. 13 коп. - 3% річних, 54 823 грн. 81 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_3