ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року Справа № 910/4477/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Черкащенка М.М. Нєсвєтової Н.М. (доповідач) Вовка І.В.
розглянувши касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
на рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015
та на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 24.06.2015
у справі№ 910/4477/15-г
за позовомПублічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
доДочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
простягнення 25790,63 грн.
за участю представників сторін:

від позивача: Растєгаєва Ю.В. - за довіреністю;

від відповідача: Шегера І.П. - за довіреністю.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 25790,63 грн., з яких 19779,03 грн. основного боргу, 766,91 грн. - пені, 1783,36 грн. - 3% річних, 2076,80 грн. - інфляційні втрати, 1384,53 грн. - 7% штрафу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.04.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 19779,03 грн. - основного боргу, 766,91 грн. - пені, 1783,36 грн. - 3% річних, 2076,80 грн. - збитки від інфляції, 1728,92 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеними рішеннями судів, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 01.06.2010 року між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" укладено договір поставки № Д-1111-64/87-Д, відповідно до умов якого постачальник (позивач) зобов'язується поставити у зумовлені строки покупцеві певну продукцію (товар), а покупець (відповідач) зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Відповідно до п. 2.2 договору, оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором, у розмірі 100 % вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3 даного договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику покупця, який діє на підставі оригіналу довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

На виконання умов договору №Д-1111-64/87-Д від 01.06.2010 р. позивач здійснив поставку товару, визначеного в специфікації договору на загальну суму 19779,03 грн., що підтверджується видатковими накладними: №6 від 01.06.2010 р. на суму 7908,84 грн., № 7 від 01.06.2010 р. на суму 1129,76 грн., № 8 від 01.06.2010 р. на суму 4645,22 грн., № 9 від 01.06.2010 р. на суму 1311,00 грн., № 11 від 01.06.2010 р. на суму 2030,19 грн., № 12 від 01.06.2010 р. на суму 7173,98 грн.

Проте, відповідач в порушення умов договору за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 19779,03 грн.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем в порушення умов укладеного договору не виконано взяті на себе зобов'язання в частині здійснення своєчасних розрахунків за поставлений товар та враховуючи умови договору, яким встановлено відповідальність у вигляді пені, а також з огляду на встановлену ст. 625 ЦК України відповідальність позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, оскільки підприємство позивача не відноситься до державного сектору економіки, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення 7% штрафу заявленої на підставі ч. 2 ст. 232 ГК України.

Водночас, щодо заявленого Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" клопотання про застосування до основної та додаткових вимог позивача трирічного строку позовної давності, суди попередніх інстанцій зважаючи на підписання між сторонами акту звірки взаємних розрахунків від 30.09.2013 дійшли висновку про переривання перебігу позовної давності згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України, вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що згідно акта звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 та акта звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 відповідач визнав загальну суму боргу перед позивачем у розмірі 1106612,92 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Таким чином, зазначені акти звірки взаємних розрахунків визнані судами, як обставини переривання строку позовної давності.

Так, у постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі № 26/271 та у п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу, а отже підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України.

Однак, колегія суддів вважає, що визначення акта звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 обставиною переривання строку позовної давності є передчасним, оскільки відповідний акт не містить даних про визнання відповідачем боргу саме за спірним договором або за видатковими накладними, а лише містить відомості про загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 1106612,92 грн. На вказані обставини суди уваги не звернули та не перевірили, чи входить сума 19779,03 грн. (що становить предмет позовних вимог) у суму 1106612,92 грн. (узгоджену актом звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013).

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій в порушення вимог ст. 43 ГПК України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, не було досліджено обставин та часу вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за договором № Д-1111-64/87-Д від 01.06.2010 р., а отже належним чином не встановлено чи може вказаний акт бути підставою переривання перебігу позовної давності відповідно до ст.264 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставинами, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне скасувати прийняті у справі судові рішення з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 року у справі №910/4477/15-г скасувати.

Справу №910/4477/15-г направити до господарського суду міста Києва на новий розгляд.

Головуючий М.М. Черкащенко

Судді Н.М. Нєсвєтова

І.В. Вовк