РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2015Справа №910/24241/15

За позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізний кулак», 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронна компанія «СОНАР»
про визнання договору недійсним

Суддя Грєхова О. А.

Представники сторін:

від позивача: Кацедан Л.В. - представник за довіреністю;

від відповідачів: Марченко А.І. - представник за довіреністю.

СУТЬ СПОРУ:

Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Залізний кулак» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронна компанія «СОНАР» про визнання Договору про відступлення права вимоги від 02.06.2015 недійсним з моменту його укладення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний правочин укладено відповідачами з порушеннями приписів Цивільного кодексу України, а також всупереч укладеному між ДТГО «Південно-Західна залізниця» та ТОВ «Залізний кулак» Договору №ПЗ/Л-15254/НЮ від 27.02.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2015 порушено провадження у справі №910/24241/15, розгляд справи призначено на 05.10.2015.

Представник позивача в судовому засіданні 05.10.2015 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

У свою чергу представник відповідачів в засіданні господарського суду проти позову заперечив у повному обсязі.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 05.10.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.02.2015 між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Залізний кулак» (виконавець) було укладено Договір №ПЗ/Л-15254/НЮ, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання в період часу 27.02.2015-31.03.2015 включно, забезпечити цілодобову охорону території та вагонів парку відстою Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський та цілодобову охорону об'єктів (вагонів) Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський, що надалі іменується «об'єкт», при цьому замовник своєчасно сплачує вартість послуг виконавця відповідно до умов цього договору (п. 1.1. договору).

Як визначено в п. 10.1. цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє з 27.02.2015 року до 31.03.2015 включно.

Пунктом 12.1. договору сторони погодили, що текст договору, будь-які матеріали, інформація та відомості, які стосуються договору, є конфіденційними і не можуть передаватися третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони договору, крім випадків, коли таке передавання пов'язане з одержанням офіційних дозволів, документів для виконання договору або сплати податків, інших обов'язкових платежів, а також у випадках, передбачених чинним законодавством, яке регулює зобов'язання сторін договору.

У подальшому, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Залізний кулак» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Охоронна компанія «СОНАР» (новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги від 02.06.2015, за умовами п. 1.1. якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором про надання послуг з охорони №ПЗ/Л-15254/НЮ від 27.02.2015, укладеним між первісним кредитором та Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» (боржник).

Згідно з пунктом 1.2. договору про відступлення права вимоги, новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», що є замовником за Договором про надання послуг з охорони №ПЗ/Л-15254/НЮ від 27.02.2015, належного виконання всіх своїх зобов'язань за основним договором.

За умовами п. 2.1. договору про відступлення права вимоги, первісний кредитор повинен передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором в термін до 3-х робочих днів з моменту підписання даного договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п. 4.1. договору про відступлення права вимоги).

Позивач звертаючись з позовом до суду наполягає на тому, що спірний договір є недійсним, оскільки всупереч ст.ст. 512, 516 ЦК України та п. 12.1. Договору №ПЗ/Л-15254/НЮ від 27.02.2015, відповідачами в п. 2.1. Договору про відступлення права вимоги від 02.06.2015 передбачено передачу новому кредитору всіх документів, які засвідчують права, що передаються та інформації, яка є важливою для їх здійснення за основним договором. В той час, як Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» попередньої згоди на передачу будь-яких матеріалів, інформації та відомостей, які стосуються договору Товариству з обмеженою відповідальністю «Залізний кулак» не надавало.

Відповідачі проти вказаних доводів заперечують, посилаючись на те, що спірний договір укладений відповідно до вимог законодавства.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

Обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є недоведеними та не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи.

Так, статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Зі змісту ст. 513 цього Кодексу вбачається, що правочин стосовно заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

В силу ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням (ст. 516 Цивільного кодексу України).

З аналізу наведених норм слідує, що, відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника, оскільки не погіршує становище останнього та не зачіпає його інтересів. Тобто заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов'язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання, не має істотного значення для боржника, адже внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов'язанні, а не заміна сторони в договорі.

Втім, враховуючи, що норма ст. 516 Цивільного кодексу України має диспозитивний характер, сторони договору можуть передбачити необхідність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні або ж взагалі обумовити заборону на відступлення права вимоги.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 03.07.2014 та від 14.05.2014 Вищого господарського суду України по справах №910/12929/13 та №922/846/13-г.

Як зазначалось вище, право вимоги, яке було відступлене відповідачем-1 на користь відповідача-2 за оспорюваним правочином, виникло на підставі Договору №ПЗ/Л-15254/НЮ від 27.02.2015, укладеного між первісним кредитором та ДТГО «Південно-Західна залізниця».

Однак, умовами укладеного між позивачем та відповідачем-1 правочину не встановлено заборони на заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги) без отримання попередньої згоди боржника в розумінні ст. 516 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання ДТГО «Південно-Західна залізниця» на п. 12.1. Договору №ПЗ/Л-15254/НЮ від 27.02.2015, оскільки умовами наведеного пункту лише передбачено заборону на передання конфіденційної інформації третім особам, що ніяким чином не обмежує можливості передання кредитором права вимоги до боржника.

Заміна кредитора у зобов'язанні, що у даному випадку здійснена шляхом укладання договору про відступлення права вимоги, фактично передбачає перехід від однієї особи (первісного кредитора) до іншої особи (нового кредитора) безпосередньо наявних кредиторських вимог. У даному випадку під кредиторськими вимогами слід розуміти право вимагати виконання грошових зобов'язань до боржника, у тому числі, щодо внесення плати за відповідним правочином.

З урахуванням наведеного, у суду відсутні підстави вважати, що Договір про відступлення права вимоги від 02.06.2015 не відповідає вимогам ст. 516 Цивільного кодексу України.

Окремо слід зазначити, що згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У відповідності до статті 2 вказаного Кодексу господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств і організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Позаяк, позивач, в даному випадку, звернувшись з позовом про визнання недійсним договору укладеного між відповідачами, не лише не довів обставин, на які він посилався, але й не обґрунтував належним чином, які саме права та законні інтереси порушує спірний правочин.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Втім, позивачем під час розгляду справи не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваного договору і судом під час розгляду справи таких обставин не встановлено, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача, в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 08.10.15

Суддя О.А. Грєхова