КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2015 р. Справа№ 910/14888/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Семеняка В.В.,довіреність № 3933 від 28.10.2014;

від першого відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест" - представник не прибув;

від другого відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Боско" - представник не прибув;

від третього відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об'єднання "Укрфарм" - представник не прибув;

від четвертого відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Альфафарм" - Івженко Г.М., довіреність № 1 від 04.08.2015;

від п'ятого відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Здоров'я Тотал" - представник не прибув;

від шостого відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Віто-Фарм"- представник не прибув;

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на ухвалу господарського суду міста Києва від 11.06.2015 про зупинення провадження у справі № 910/14888/13 (колегія суддів у складі: Головатюк Л.Д. - головуючий суддя, судді - Стасюк С.В., Пукшин Л.Г.) за позовом публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест", товариства з обмеженою відповідальністю "Боско", товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об'єднання "Укрфарм", товариства з обмеженою відповідальністю "Альфафарм", товариства з обмеженою відповідальністю "Здоров'я Тотал" та товариства з обмеженою відповідальністю "Віто-Фарм" про стягнення 24 161 459,41 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест", товариства з обмеженою відповідальністю "Боско", товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об'єднання "Укрфарм", товариства з обмеженою відповідальністю "Альфафарм", товариства з обмеженою відповідальністю "Здоров'я Тотал" та товариства з обмеженою відповідальністю "Віто-Фарм" про стягнення 24 161 459,41 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.06.2015 провадження у справі № 910/14888/13 зупинено до вирішення пов'язаної з нею справи № 910/14230/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест".

При прийнятті даної ухвали, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та п. 54 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 15 від 18.12.2009 "Про судову практику в справах про банкрутство" дійшов висновку про те, що оскільки оголошення щодо порушення провадження у справі про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест" було офіційно оприлюднене, а вимоги позивача ще не затверджені та не відхилені, провадження у даній справі підлягає зупиненню до вирішення пов'язаної з нею справи № 910/14230/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест".

Не погодившись із вказаною ухвалою, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду міста Києва від 11.06.2015 у справі №910/14888/13 скасувати та передати справу до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки грошові вимоги позивача до товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест" за кредитним договором є вимогами, які забезпечені заставою майна боржника, тобто позивач є забезпеченим кредитором (а не конкурсним), на нього не поширюються положення ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та п. 54 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 15 від 18.12.2009 "Про судову практику в справах про банкрутство".

У судовому засіданні 01.10.2015 представник апелянта - позивача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник четвертого відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Перший, другий, третій, п'ятий та шостий відповідачі не скористалися правом на участь своїх представників в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином: ухвали направлялися за належними адресами.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Крім того, явка представників сторін не визнавалася обов'язковою.

Будь-яких заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи з наданням доказів поважності неможливості участі в засіданні суду від відповідачів не надійшло.

У будь-якому разі відкладення розгляду справи не можливе через сплив 15-ти денного строку, встановленого ч. 2 ст. 102 Господарського процесуального кодексу України для розгляду апеляційних скарг на ухвали господарського суду.

За наведених обставин, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Частиною 5 ст. 106 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду - скасуванню, з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є вимоги публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про солідарне стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест", товариства з обмеженою відповідальністю "Боско", товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об'єднання "Укрфарм", товариства з обмеженою відповідальністю "Альфафарм", товариства з обмеженою відповідальністю "Здоров'я Тотал" та товариства з обмеженою відповідальністю "Віто-Фарм" заборгованості за кредитним договором № 010/14/245/1 від 18.12.2007 в сумі 24 161 459,41 грн.

У даних правовідносинах товариство з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест" є позичальником за вказаним кредитним договором, на забезпечення виконання зобов'язань якого між позивачем та другим, третім, четвертим, п'ятим і шостим відповідачами було укладено наступні договори поруки відповідно: № 12/14/1003 від 19.10.2010, № 12/14/1007 від 19.10.2010, № 12/14/1018 від 19.10.2010, № 12/14/1027 від 19.10.2010 та № 12/14/1030 від 19.10.2010.

Згідно умов вказаних договорів поруки (п.п. 1.1.1) поручителі зобов'язалися відповідати солідарно з боржником за виконання кредитних зобов'язань.

Господарським судом міста Києва 17.09.2014 було порушено провадження у справі № 910/14230/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест".

В подальшому - 29.09.2014 на офіційному сайті ВГСУ було оприлюднено оголошення про порушення справи про банкрутство ТОВ "Ніка Холдінг Інвест" () за № публікації 9414.

Як вже зазначалось, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаної з нею справи № 910/14230/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест".

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції необґрунтованим, з наступних підстав.

Наведена норма стосується вимог саме конкурсних кредиторів, що чітко слідує як з самої назви статті "Розгляд позовних вимог конкурсних кредиторів до боржника" так і з її змісту.

Проте, позивач не є конкурсним кредитором, оскільки його вимоги забезпечені заставою майна боржника у зв'язку з чим він є забезпеченим кредитором.

Частиною 2 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (якою керувався суд, зупиняючи провадження) передбачено, що про офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство розпорядник майна повідомляє суд, який розглядає позовні вимоги конкурсних кредиторів до боржника. Цей суд (суди) після офіційного оприлюднення відповідного оголошення має зупинити позовне провадження та роз'яснити позивачу зміст частини четвертої статті 23 цього Закону, зазначивши про це в ухвалі або в протоколі судового засідання.

Так, вказаною статтею регламентовано дії суду при розгляді позовних вимог саме конкурсних кредиторів.

Отже, відповідно дія вказаної норми розповсюджується лише на розгляд позовних вимог саме конкурсних кредиторів.

Крім цього, частина четверта статті 23 цього Закону, зміст якої суд повинен роз'яснити позивачу при зупиненні провадження у справі, також стосується саме конкурсних кредиторів.

При цьому, стаття 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції від 22.12.2011, далі - Закон) містить визначення термінів, які вживаються у вказаному Законі.

Під кредитором розуміється юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Слід зазначити, що до редакції Закону від 22.12.2011 кредитори поділялися лише на два види - конкурсні та поточні.

Згодом, із внесенням вказаних змін до Закону, було визначено ще один вид кредиторів, а саме забезпечені кредитори.

У даному випадку, оскільки грошові вимоги позивача до товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест" за кредитним договором є вимогами, які забезпечені заставою майна боржника, отже позивач є забезпеченим кредитором.

Враховуючи те, що дія вказаної норми розповсюджується лише на розгляд позовних вимог саме конкурсних кредиторів, яким позивач в свою чергу не є, ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у даному випадку не підлягає застосуванню.

Стосовно посилань суду першої інстанції на п. 54 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 15 від 18.12.2009 "Про судову практику в справах про банкрутство", слід зазначити наступне.

Так, згідно вказаного пункту суди мають у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку приймати позовні заяви до особи, щодо якої порушено справу про банкрутство і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення справи про банкрутство. Після публікації оголошення господарський суд на підставі частини першої статті 79 ГПК ухвалою суду зупиняє позовне провадження і роз'яснює позивачу зміст і наслідки частини другої статті 14 Закону.

Судом першої інстанції не було враховано того, що дана Постанова Пленуму Верховного Суду України № 15 "Про судову практику в справах про банкрутство" була прийнята у 2009 році, тобто на підставі попередньої редакції Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", якою було передбачено лише два види кредиторів - конкурсні та поточні.

На час прийняття вказаної Постанови Пленуму таке поняття, як забезпечені кредитори, Законом не було передбачено.

Отже, у п. 54 Постанови Пленуму не регламентовано дії суду при розгляді позовних вимог саме забезпечених кредиторів.

Відповідно наведеним пунктом у даному випадку суд керуватися не може, оскільки він жодним чином не стосується позовних вимог саме забезпечених кредиторів.

Як Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", так і Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 18.12.2009 "Про судову практику в справах про банкрутство" не передбачено того, що після публікації оголошення господарський суд на підставі частини першої статті 79 ГПК ухвалою зупиняє позовне провадження за вимогами саме забезпечених кредиторів.

Враховуючи наведене вище, зупинення провадження у даній справі є необґрунтованим.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов безпідставних та необґрунтованих висновків про наявність підстав для зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаної з нею справи № 910/14230/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Холдінг Інвест", а тому ухвала господарського суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки прийнята з порушенням ст. 79 Господарського процесуального кодексу України через відсутність неможливості розгляду даної справи до розгляду справи про банкрутство.

Частиною 7 ст. 106 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Отже, ухвала господарського суду першої інстанції підлягає скасуванню та відповідно справа №910/14888/13 передачі на розгляд до господарського суду.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у постанові в разі скасування чи зміни рішення повинно бути зазначено, зокрема, про новий розподіл судових витрат.

Відповідно до Закону України "Про судовий збір" позивачем за подання до суду апеляційної скарги було сплачено судовий збір у сумі 609 грн. 00 коп.

Згідно ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 Господарського процесуального кодексу України або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111-13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, під час розподілу судових витрат після розгляду даної справи по суті суд першої інстанції повинен вирішити питання щодо розподілу судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги з урахуванням вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на ухвалу господарського суду міста Києва від 11.06.2015 про зупинення провадження у справі № 910/14888/13 задовольнити.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 11.06.2015 у справі № 910/14888/13 скасувати.

3. Справу №910/14888/13 передати на розгляд до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко