ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.10.15р. Справа № 904/7157/15

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (м. Дніпропетровськ)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (с. Новоолександрівка, Дніпропетровської області)

відповідача-2: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (м. Лебедин, Сумської об

про стягнення заборгованості за договором поставки № БТ-0014794 від 18.03.2014 у загальному розмірі 39 475 грн. 22 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_4 - представник (довіреність № 333 від 16.05.2013)

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач-1) та з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (далі - відповідач-2) заборгованість за договором поставки № БТ-0014794 від 18.03.2014 у загальному розмірі 39 475 грн. 22 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 20 749 грн. 35 коп. - основний борг;

- 2 379 грн. 07 коп. - пеня;

- 2 074 грн. 94 коп. - штраф;

- 13 507 грн. 83 коп. - інфляційні втрати;

- 764 грн. 03 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем-2 зобов'язань за договором поставки № БТ-0014794 від 18.03.2014 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений 08.04.2014 товар у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 20 749 грн. 35 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 4.2 договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 13.05.2014 по 11.11.2014 в сумі 2 379 грн. 07 коп., а також штраф у сумі 2 074 грн. 94 коп. Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути інфляційні втрати за період з травня 2014 року по червень 2015 року в сумі 13 507 грн. 83 коп. та 3% річних за період прострочення з 13.05.2014 по 03.08.2015 в сумі 764 грн. 03 коп. При цьому, відповідно до договору поруки від 18.03.2014 відповідач-1 (поручитель) зобов'язався відповідати перед позивачем (кредитором) за виконання відповідачем-2 (боржником) своїх зобов'язань, що виникли за договором поставки № БТ-0014794 від 18.03.2014, укладеним між кредитором і боржником, у розмірі, що не перевищує 100 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 17.09.2015.

Представник позивача та відповідачів-1,2 у судове засідання 17.09.2015 не з'явилися, вимоги ухвали суду від 12.08.2015 сторонами також у повному обсязі не були виконані.

При цьому, від позивача надійшло клопотання, в якому він просить суд провести судове засідання за наявними у справі доказами, а у разі необхідності подачі додаткових доказів розгляд справи відкласти. Так, судом було зауважено, що з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин у справі, а також надання об'єктивної оцінки доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне витребувати докази, зазначені в ухвалі суду від 12.08.2015.

Враховуючи викладене, ухвалою суду від 17.09.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 06.10.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судове засідання 06.10.2015 з'явився представник позивача.

Представники відповідачів-1,2 у судове засідання 06.10.2015 не з'явилися, причин нез'явлення суду не повідомили, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надали, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача-1 судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 11.08.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача-1 є: АДРЕСА_3, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача-1 (а.с.26-27).

При цьому, поштове відправлення з ухвалою суду від 12.08.2015 було вручено відповідачу-1 22.09.2015, що підтверджується поштовим повідомленням № 362 230), яке повернулося до господарського суду з відповідною відміткою про отримання.

На підтвердження адреси відповідача-2 судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 11.08.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача-1 є: АДРЕСА_1, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача-2 (а.с.28-29).

При цьому, конверти з ухвалами суду від 12.08.2015 та від 17.09.2015 було повернуто 22.09.2015 та 02.10.2015, відповідно, за зворотною адресою з довідками Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" форми 20 "Про повернення за закінченням терміну зберігання".

Слід зазначити, що в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 12.08.2015 та від 17.09.2015 були надіслані відповідачам-1,2 завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, судом здійснені всі можливі заходи щодо належного повідомлення відповідачів-1,2 про час та місце розгляду справи, а саме: юридичні адреси обох відповідачів, на які надсилалась кореспонденція суду, підтверджені Спеціальними витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 11.08.2015, ухвали надсилались судом завчасно, судом була надана учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, оскільки розгляд справи відкладався з 17.09.2015 на 06.10.2015.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Суд вважає, що відповідачі не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представників відповідачів-1,2, оскільки останні повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

У судовому засіданні 06.10.2015 представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 18.03.2014 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - позивач, постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (далі - покупець, відповідач-2) було укладено договір поставки № БТ-0014794 (далі - договір поставки) (а.с.16-17), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у договорі, передати у власність покупцеві товар, а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у договорі, прийняти та оплатити визначений товар в асортименті, кількості та номенклатурі у відповідності з накладними, які є невід'ємною частиною договору (пункт 1.1. договору).

У пункті 6.1. договору сторони погодили, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2014, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх взятих на себе зобов'язань.

Докази зміни або розірвання вказаного договору у матеріалах справи відсутні.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, у пункті 2.1. договору сторони визначили, що ціна за одиницю товару та загальна вартість кожної партії товару визначається у накладній, яка є невід'ємною частиною договору. Загальна вартість договору не обмежена і визначається шляхом додавання загальної вартості кожної партії товару за всіма накладними.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до пункту 3.1. договору поставка товару здійснюється на умовах EXW (склад постачальника) - м. Дніпропетровськ згідно правил Інкотермс-2010. Обов'язок постачальника по поставці товару вважається виконаним у момент передачі партії товару покупцю або перевізнику.

Право власності на товар переходить до покупця в момент його передачі покупцю (представнику покупця) (пункт 1.2. договору).

Згідно з пунктом 3.5. договору після отримання товару, покупець підписує накладну та направляє цінним листом на поштову адресу постачальника протягом 3 календарних днів.

Відповідно до умов, викладених у пункті 7.6. договору, накладні, акти переоцінки товарно-матеріальних та інші документи надіслані факсом або електронною поштою є оригіналами, мають юридичну силу, створюють підстави для виникнення прав і обов'язків сторін, можуть бути представлені в судах у якості доказів і не можуть оспорюватися стороною, від імені якої вони були надані.

Так, позивач на виконання умов договору 08.04.2014 поставив відповідачу-2 товар на загальну суму 20 749 грн. 35 коп., що підтверджується видатковою накладною № БТ-13598 від 08.04.2014 на суму 20 749 грн. 35 коп. (а.с.18).

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив їх сукупності, керуючись законом.

Так, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Крім того, судом було враховано, що у пункті 3.4. сторони передбачили, що претензії з приводу некомплектності, якості та дефектів товару приймаються протягом 5 календарних днів з моменту відвантаження товару постачальником. У разі пропуску цього терміну, товар вважається прийнятим покупцем за належною кількістю, комплектністю та якістю. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності вказаних у пункті 3.4. договору претензій.

Товар, зазначений у вище вказаній видатковій накладній, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення, вказана накладна підписана відповідачем-2 та скріплена його печаткою.

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача-2 по кількості, якості, а також по строкам поставки, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Так, протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеною видатковою накладною відповідачем-2 не заявлено.

З огляду на зазначене, підписання відповідачем-2 спірної накладної без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого товару свідчить про прийняття відповідачем-2 цього товару та, відповідно, породжує в останнього обов'язок з його оплати у повному обсязі у строки, що погоджені сторонами у договорі.

Так, у пунктах 2.2. та 2.3. договору сторони погодили наступне:

- оплата за товар здійснюється покупцем з відстрочкою платежу на 20 банківських днів з моменту поставки товару за накладною (пункт 2.2. договору);

- оплата здійснюється банківським переказом на рахунок постачальника, зазначений у розділі 8 "Місцезнаходження та реквізити сторін" договору. Платіжне зобов'язання покупця вважається виконаним після зарахування коштів на банківський рахунок постачальника (пункт 2.3. договору).

При цьому, в порушення умов договору відповідачем-2 в порядку та строки, узгоджені сторонами у пункті 2.2. договору, отриманий товар оплачений не був.

Згідно з пунктом 7.3. договору спеціальна та загальна позовна давність за договором складає п'ять років.

Так, обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується і відповідача-2, який повинен був довести належними засобами доказування факт відсутності порушення зобов'язання.

Суд відзначає, що жодного підтвердження факту погашення відповідачем-2 перед позивачем основної заборгованості у повному обсязі, а саме: в сумі 20 749 грн. 35 коп., яка утворилася внаслідок прострочення оплати отриманого товару, сторонами судового процесу до матеріалів справи не надано.

Враховуючи вищевикладене, свої зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару відповідач-2 порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 20 749 грн. 35 коп.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару за вказаною вище видатковою накладною настав 12.05.2014, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи також із наступного.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

При цьому, судом було враховано, що у пункті 5.1. договору сторони визначили, що всі спори, що виникають у зв'язку або можуть виникнути між сторонами, пов'язані з виконанням, зміною або припиненням договору, а також інші спори, які можуть з'явитися між сторонами, в зв'язку з даним договором, на вибір позивача можуть бути передані на розгляд до суду відповідної інстанції та підсудності в відповідності до діючого законодавства України, або в Постійно діючий третейський суд при Асоціації "Правозахисників України, який знаходиться за адресою: 49000, м. Дніпропетровськ, вул. Фучіка, 14-Б.

При цьому, будь-яких заяв чи клопотань щодо передачі вказаного спору на вирішення до вказаного третейського суду до господарського суду не надходило.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення на користь позивача основного боргу в сумі 20 749 грн. 35 коп.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 4.2. договору сторони визначили, що за прострочення платежу покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на день прострочення від суми простроченого платежу за кожен день прострочки до дня погашення заборгованості, а також, штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

На підставі викладеного, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем-2 порушені, була нарахована пеня за період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем-2 з 13.05.2014 по 11.11.2014 в сумі 2 379 грн. 07 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що він відповідає вимогам чинного законодавства та обставинам справи, арифметично проведений вірно. Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, визнається судом обґрунтованим, а вимоги позивача про стягнення пені є правомірними та обґрунтованими в сумі 2 379 грн. 07 коп.

Крім того, на підставі пункту 4.2. позивачем також було нараховано штраф в сумі 2 074 грн. 94 коп. (10% від суми заборгованості).

Приймаючи рішення щодо позовних вимог в цій частині, суд виходив із наступного.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Суд відзначає, що чинним законодавством України не передбачено обмежень щодо одночасного стягнення штрафу і пені за невиконання боржником грошового зобов'язання. Штраф за своєю правовою природою є відповідальністю, яка залежить від суми лише не виконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з наведених подій як не виконання або неналежне виконання зобов'язання. Пенею ж є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання. Пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе господарських зобов'язань і після сплати штрафу, а відтак є додатковим порівняно зі штрафом, стимулюючим фактором. Після застосування такого виду відповідальності як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов'язання. Вказане узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Виходячи з викладеного, одночасне стягнення штрафу і пені за невиконання боржником грошового зобов'язання, передбачене кредитором і боржником вільно і без примусу, є правомірним.

Також суд вважає за необхідне відмітити, що до кожного виду відповідальності, в тому числі і до господарсько-правової, не можна застосовувати приписи частину 1 статті 61 Конституції України без урахування особливостей притаманних кожному виду юридичної відповідальності. У свою чергу підтвердженням можливості одночасного застосування штрафу і пені за порушення господарських зобов'язань є положення статті 231 Господарського кодексу України.

Отже, суд наголошує, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 № 42/252 та від 09.04.2012 № 20/246-08.

Так, позивачем було нараховано штраф в сумі 2 074 грн. 94 коп.

Здійснивши перевірку розрахунку штрафу, здійсненого позивачем, судом встановлено, що розрахунок відповідає умовам договору та обставинам справи, а отже, визнається судом обґрунтованим.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення штрафу є правомірними та підлягають задоволенню в сумі 2 074 грн. 94 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати боргу за поставлений товар у строк, визначений умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані інфляційні втрати за період прострочення з травня 2014 року по червень 2015 року в сумі 13 507 грн. 83 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до доданого розрахунку.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що він не відповідає вищевказаним вимогам та фактичним обставинам справи, оскільки позивачем було здійснено розрахунок інфляційних втрат, зокрема, за травень 2014 року (місяць, в якому мала бути здійснена оплата) а отже, розрахунок визнається судом необґрунтованим.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Після проведеного розрахунку, судом було визначено розмір інфляційних втрат за період з червня 2014 року по червень 2015 року в сумі 12 254 грн. 39 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 12 254 грн. 39 коп.

Крім цього, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 13.05.2014 по 03.08.2015 в сумі 764 грн. 03 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що він також відповідає вимогам чинного законодавства та обставинам справи, арифметично проведений вірно. Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а вимоги позивача про стягнення 3% річних є правомірними та обґрунтованими в сумі 764 грн. 03 коп.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов'язань - способи або види забезпечення виконання зобов'язань.

Згідно статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантiєю, заставою, притриманням, завдатком.

Так, у пункті 7.2. договору поставки, сторони передбачили, що виконання договору може бути забезпечено договором поруки, договором застави.

Відповідно до частини першої статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до частини другої статті 553 Цивільного кодексу України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Так, 18.03.2014 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (далі - поручитель) та позивачем (кредитор) було укладено договір поруки (а.с.19-20), відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених договором, поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання боржником - суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_3 своїх зобов'язань, що виникли за договором поставки № БТ-0014794 від 18.03.2014, укладеним між кредитором і боржником (пункт 1.1. договору поруки).

У відповідності до пункту 1.1. та пункту 2.1. основного договору предметом основного договору є обов'язок кредитора передати у власність боржника товар, а обов'язок боржника є прийняти та оплатити визначений товар в асортименті, кількості та номенклатурі у відповідності з накладними, які є невід'ємною частиною основного договору протягом 20 банківських днів з моменту поставки товару за накладною (пункт 1.3. договору поруки).

Згідно з пунктами 1.2. та 2.1. договору поруки поручитель відповідає за боржника у обсязі, визначеному цим договором, за умови невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за основним договором та додатками до нього. Поручитель відповідає за виконання боржником своїх обов'язків за основним договором та додатками до нього, які існують на момент укладення договору або будуть укладені в майбутньому, але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру 100,00 гривень, в тому числі за відшкодування боржником збитків та за сплату ним неустойки, штрафу, пені, передбачених основним договором.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії основного договору (пункт 6.1. договору поруки).

Так, у відповідно до вищевказаних умов договору поруки, позивачем було надіслано відповідачу-1 (поручителю) вимогу про сплату частини боргу, на яку відповідачем-1 було надано відповідь щодо неможливості погашення вказаної суми боргу (лист від 04.08.2014, а.с.21).

При цьому, у пункті 3.1. поручитель зобов'язався при порушенні боржником зобов'язання перед кредитором за основним договором, виконати за боржника зобов'язання у семиденний строк з дня отримання вимоги від кредитора.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Крім того, наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідно до частини другої статті 556, пункту 3 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що згідно з частиною першою статті 516 Цивільного кодексу України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як зазначено вище, сторони договору поруки погодили, що поручитель (відповідач-1) відповідає перед кредитором (позивачем) за зобов'язаннями - в сумі, що не перевищує 100 грн. 00 коп., в тому числі за відшкодування боржником збитків та за сплату ним неустойки, штрафу, пені, передбачених основним договором.

Судом також враховано, що згідно з умовами пунктів 3.5. та 6.5. договору поруки у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором протягом двох років з дня порушення зобов'язань боржником, кредитор має право звернутися до поручителя з вимогою про виконання таких зобов'язань. Загальна та спеціальна позовна давність за цим договором складає п'ять років.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що факт наявності у відповідача-2 перед позивачем заборгованості за договором поставки встановлений судом, отже позовні вимоги позивача до відповідача-1 та відповідача-2 підлягають задоволенню, з урахуванням сум, визначених судом вище та обмеженням, встановленим позивачем та відповідачем-1 у договорі поруки, а саме: з відповідача-2 підлягають стягненню 100 грн. 00 коп.

При цьому, позивачем заявлено до стягнення з відповідача-1 частину штрафу - 100 грн. 00 коп., що не суперечить умовам договору поруку, а отже вказані вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідачів, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідачів-1,2 пропорційно вині кожного у виникненні спору.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_2) - 20 749 грн. 35 коп. основного боргу, 2 379 грн. 07 коп. - пені, 1 974 грн. 94 коп. - частину штрафу, 12 254 грн. 39 коп. - інфляційних втрат, 764 грн. 03 коп. - 3% річних, 1 764 грн. 36 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

Стягнути солідарно з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_3; ідентифікаційний код НОМЕР_3) та з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_2) - 100 грн. 00 коп. частину штрафу.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_3; ідентифікаційний код НОМЕР_3) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_2) - 4 грн. 63 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко