КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2015 р. Справа№ 910/11536/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 23.09.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року

у справі № 910/11536/15 (суддя - Домнічева І.О.)

за позовом Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

до товариства з обмеженою відповідальністю «НТП Континент»

про стягнення 4 419 881,31 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року по справі № 910/11536/15 у задоволенні позову ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» до ТОВ «НТП Континент» про стягнення 4 419 881,31 грн. - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 16.06.2015 року, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року по справі № 910/11536/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «НТП Континент» заперечило проти доводів зазначених у апеляційній скарзі ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго». Представник відповідача вважає подану апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, рішення суду першої інстанції законним та таким, що винесене без порушення норм матеріального та процесуального права.

У судових засіданнях 07.09.2015 року та 23.09.2015 року представник позивача надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судових засіданнях 07.09.2015 року та 23.09.2015 року також надав суду свої пояснення по справі в яких заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Представник відповідача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Представник просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 16.06.2015 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

15.11.2013 року між ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» та ТОВ «НТП Континент» було укладено договір поставки № 03-0/5029-13.

Відповідно до п. 1.1 договору, відповідач зобов'язався поставити позивачеві 78 трансформаторів, виробництва фірми Trench (Siemens AG) за номенклатурою, марками (типами), цінами, з технологічними, якісними характеристиками, зазначеними у специфікації, яка є додатком № 1 до договору, а позивач зобов'язався прийняти та оплатити такі товари на умовах договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що ціна договору становить 47 453 425,20 грн. Крім того, пунктом 2.8 договору передбачено, що авансовий платіж у розмірі 30% від ціни (суми) договору, що становить 14 236 027,56 грн., сплачується покупцем протягом 25 банківських днів з дати надання відповідачем після підписання договору оригіналу рахунку-фактури.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на виконання пункту 2.8 договору позивач 27.11.2013 року перерахував суму авансу в повному обсязі на рахунок відповідача. Пунктом 3.1 договору передбачено, що поставка товарів здійснюється відповідачем у 2014 році протягом періодів згідно з графіком поставок та переліком одержувачів товарів, що є додатком № 1 до договору.

Додатковою угодою від 30.12.2013 року № 1 до договору були внесені зміни та погоджено графік планових поставок в повній редакції. Так, за зміненим графіком відповідач у квітні 2014 року мав поставити до відокремленого підрозділу ДП «НЕК «Укренерго» 12 трансформаторів на загальну суму 6 183 673,20 грн.; у травні 2014 року - 20 на загальну суму 12 837 439,20 грн.; у червні 2014 року - 34 на загальну суму 19 285 418,40 грн.; у липні 2014 року - 6 на загальну суму 5 110 189,20 грн.; у серпні 2014 року - 6 на загальну суму 4 036 705,20 грн.

Як зазначає позивач, станом на 13.11.2014 року поставка 78 трансформаторів була здійснена з простроченням, що є порушенням господарського зобов'язання, а тому з відповідача підлягають стягненню штрафні санкції за порушення зобов'язання за договором.

Так, у травні 2015 року Державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укренерго», звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «НТП Континент» про стягнення 4 419 881 грн.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року по справі № 910/11536/15 у задоволенні позову ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» до ТОВ «НТП Континент» про стягнення 4 419 881,31 грн. - відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаного позову, виходячи з наступного.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами статті 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В обґрунтування позовної заяви, позивач посилається на те, що оскільки відповідачем було поставлено товар з простроченням, що є порушенням господарського зобов'язання, а тому з відповідача підлягають стягненню штрафні санкції за порушення зобов'язання за договором.

Проте, з вказаними доводами позивача судова колегія погодитися не може виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції на час укладення та виконання зобов'язань за договором постачання від 15.11.2013 року № 03-0/5029-13 відповідач був зареєстрований за адресою: 83037, м. Донецьк, вул. Академічна, 4/2, про свідчить адреса вказана у вищевказаному договорі.

Указом Президента України № 405/2014 від 14.04.2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-VII, період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року N 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року N 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30.10.2014 року було затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, де в підпункті 1 пункту 1 зазначено місто Донецьк, в якому був зареєстрований та знаходився відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «НТП Континент» (83037, м. Донецьк, вул. Академічна, 4/2).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1079-р від 05.11.2014 р. було зупинено Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30.10.2014 року, але постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2015 року по справі № 826/18330/14 Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1079-р від 05.11.2014 р. було визнано не чинним.

Крім цього, Розпорядженням № 1085-р від 07.11.2014 року КМУ затвердив перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. В зазначений перелік входить і місто Донецьк.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За змістом статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач повідомив позивача листом від 30.07.2014 року № 194 щодо необхідності узгодження нових пунктів постачання товару у зв'язку із проведенням АТО. Своїм листом від 08.08.2014 року № 04-1/02-3-1/8774 позивач узгодив нові пункти доставки товару. Крім того, 27.08.2014 року відповідач надав позивачу висновки Донецької ТПП щодо існування форс-мажорних обставин за договором.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що на час надання позивачу висновків Донецької ТПП щодо існування форс-мажорних обставин не було норми, закріпленої статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», а саме, що єдиним доказом існування форс-мажорних обставин є сертифікат ТПП України.

При цьому, як встановлено судом, після набуття чинності вказаної норми Закону (15.10.2014 року) відповідач звернувся до ТПП України із заявою про надання відповідних сертифікатів, та 10.12.2014 року ТПП України було надано сертифікат № 2142 за договором поставки від 15.11.2013 року № 03-0/5029-13.

Оригінал сертифікату ТПП України № 2142 за договором було вручено позивачу 22.05.2015 року за вх. № 3291/0/-15.

У пункті 46 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року № 01-8/211 зазначено, що згідно з частиною другою статті 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Отже, підставою для звільнення від господарсько-правової відповідальності, на відміну від цивільно-правової, є обставина, яка характеризується одночасно як ознакою надзвичайності, так і ознакою невідворотності.

Судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що таку надзвичайну обставину як війна сторони передбачили п. 5.12 договору. Проведення АТО є аналогією стану війни, так як такого терміну як «Антитерористична операція» (АТО) до квітня 2014 року не існувало взагалі. Тобто бойові дії у Донецькій та Луганській областях є саме тими обставинами, які характеризуються ознаками надзвичайності та невідворотності.

Пунктом 47 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року № 01-8/211 доведено, що сторони не вправі встановлювати на свій розсуд обставини, які носять надзвичайний характер.

Так, як зазначалось вище, згідно висновків ТПП України викладених у сертифікаті від 10.12.2014 року № 2142 за договором поставки від 15.11.2013 року № 03-0/5023-13, вищевказані дії (проведення АТО), які спричинили невиконання ТОВ «НТП «Континент» обов'язків за договором поставки № 03-0/5029-13 від 15.11.2013 року укладеного між Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго» та ТОВ «НТП «Континет» - є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) з 14 квітня 2014 р., які продовжують діяти по теперішній час. Дату закінчення терміну дії форс-мажорних обставин на момент видачі даного сертифікату встановити не можливо.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявність сертифікату ТПП України від 10.12.2015 року № 2142, як того вимагає стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», є єдиним належним доказом та підставою звільнення від відповідальності за прострочення виконання зобов'язання поставки товару за договором, а тому правомірно відмовлено позивачу у задоволенні позову.

Посилання скаржника на міжнародні звичаї у даній справі щодо стягнення штрафних санкцій не приймаються судом до уваги, оскільки, у даній справі предметом розгляду є саме стягнення пені та штрафу за порушення відповідачем зобов'язання по договору поставки, а не стягнення збитків за несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року у справі № 910/11536/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 року у справі № 910/11536/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/11536/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 28.09.2015 року