РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2015Справа №910/25128/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Ютейр-Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастер-Авіа»

про стягнення 23 871,45 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Михайлова Н.М. (представник за довіреністю №22 від 14.09.2015р.);

від відповідача: Заболотна Ю.С. (представник за довіреністю від 08.01.2014р.);

Данилюк Н.С. (представник за довіреністю від 07.08.2015р.).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Ютейр-Україна» (надалі також - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастер-Авіа» (надалі також - відповідач) про визнання недійсними та такими, що не відображають факти актів здачі - прийняття робіт (надання послуг) згідно з Договором №МА114/13/01.32-2013 від 01.04.2013 року №30531087 від 31.05.2013р., №30731095 від 31.07.2013р., №30630071 від 30.06.2013 р., №30731095 від 31.07.2013 р., №30831076 від 31.08.2013 р., №30930139 від 30.09.2013 р., №30331080 від 31.10.2013 р., №30930139 від 30.09.2013 р., №31031080 від 31.10.2013 р., №31130048 від 30.11.2013 р., №31231058 від 31.12.2013 р., №40131070 від 31.01.2014 р., №40228055 від 28.02.2014 р., №40331051 від 31.03.2014 р., №40430058 від 30.04.2014 р., №40531025 від 31.05.2014 р., №40630045 від 30.06.2014 р., №40731067 від 31.07.2014 р.; зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастер-Авіа» здійснити зарахування суми переплати у розмірі 1 467 233,28 грн. в якості авансового внеску на обслуговування наступних рейсів Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Ютейр-Україна» та стягнення 1 467 233,28 грн.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 01.04.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Ютейр-Україна» (Перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мастер-Авіа» (Обслуговуюча компанія) було укладено Договір №МА114/13/01.32-2013 про наземне обслуговування (за спрощеною процедурою), відповідно до умов якого Обслуговуюча компанія надає на платній основі послуги, зазначені в Додатку А. Як зазначає Позивач, на виконання умов Договору за період з 31.05.2013 р. по 30.06.2014 р. між Сторонами були складені й підписані Акти приймання - передачі виконаних робіт, проте при виставленні рахунків, складанні актів здачі - прийняття робіт не був застосований коефіцієнт 0,7 до збору за зліт - посадку ПС при виконанні регулярних рейсів, в результаті чого фактично було завищено вартість наданих послуг на суму 1 467 233 грн. 28 коп. Листом №1647 від 04.07.2014 р. Позивач повідомив Відповідача про необхідність дотримання умов Договору, але Відповідач листом №М-1114-527 відмовив у задоволенні вимог з посиланням на визнання суми послуг. Крім того, Позивач листом №2060 від 05.09.2014 р. вимагав від Відповідача застосувати коефіцієнт за збір - посадку ПС до вартості наданих послуг та внести суму переплати, яка утворилась в результаті незастосування коефіцієнта, у розмірі 1 467 233 грн. 28 коп. в якості авансового внеску на обслуговування наступних рейсів Перевізника, яка залишена без відповіді. 13.10.2014 р. за вих. №2232 Позивач направив заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 692 692 грн. 75 коп. в рахунок погашення заборгованості, яка була відхилена Відповідачем.

Відповідач у відзиві зазначає, що позивач не повідомляв відповідача про наявність заборгованості, а тому винної поведінки відповідача не могло бути і неможлива відповідальність. Окрім того, оплата 04.07.2013р. відповідачем суми пені не може вважатись визнанням відповідачем порушення зобов'язання, оскільки ця сплата відбулась відповідачем на підставі виставленого рахунку від 14.06.2013р., який було оплачено помилково, а неоплата рахунку могла мати наслідком припинення надання послуг по Договору. Також відповідач наполягає на застосуванні в справі позовної давності, заявленої раніше.

21.01.2015р. Господарським судом міста Києва (суддя Чинчин О.В.) було винесено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015р. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015р. було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.07.2015р. рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2015р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015р. були скасовані в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 1 467 233,28 грн., а справа №910/25128/14 в цій частині була передана на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату Кривенко О.М. від 05.08.2015р. матеріали справи №910/25128/14 було призначено на повторний автоматичний розподіл.

Проведеним 05.08.2015р. повторним автоматичним розподілом матеріали справи №910/25128/14 були передані на розгляд судді Морозову С.М., про що свідчить наявний в справі протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою від 07.08.2015р. матеріали справи №910/25128/14 прийняті суддею Морозовим С.М. до провадження, судове засідання призначено на 15.09.2015р.

В судовому засіданні 15.09.2015р. в справі було оголошено перерву до 22.09.2015р.

Позивачем подано до суду заву про уточнення (збільшення) розміру позовних вимог, відповідно до якої він просить суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості в розмірі 1 467 004,72 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 762 842,45 грн. та 3% річних в розмірі 42 563,45 грн.

Позивачем подано до суду заперечення по уточнення (збільшення) позовних вимог. Зазначеним запереченням позивач наголосив на тому, що Договором №МА 114/13/01.32-2-13 від 01.04.2013р. не передбачається обов'язку відповідача щодо повернення грошових коштів, які позивач визначає як надміру сплачені, а тому зі сторони відповідача не існує і не може існувати згідно зі ст. 530, 611, 612, 631 ЦКУ прострочення виконання зобов'язання, оскільки зазначене не визначено договірними відносинами між сторонами.

Судом, з урахуванням положень ст. ст. 22, 54-57 Господарського процесуального кодексу України, прийнято до розгляду збільшені позовні вимоги.

В судовому засіданні 22 вересня 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивачем надано до суду письмові пояснення з урахуванням позиції викладеної в Постанові Вищого господарського суду України від 30.07.2015р. Так, зазначеними поясненнями відповідач зазначив, що на даний момент залишається діючою норма договору щодо необхідності застосування коефіцієнту, вказаного в п. 7.2. Договору, яка є обов'язковою для сторін в силу вимог статей 526, 629 ЦК України.

Відповідачем також надано до матеріалів справи пояснення з урахуванням позиції викладеної в Постанові Вищого господарського суду України від 30.07.2015р. Згідно пояснень, позивач вказує, що позивачем було здійснено конклюдентні дії стосовно погодження незастосування знижувального коефіцієнту. Окрім того, застосування коефіцієнту знижки є право відповідача, а не його обов'язком.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено при попередньому розгляді справи, 01.04.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Ютейр-Україна» (Перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мастер-Авіа» (Обслуговуюча компанія) було укладено Стандартну угоду про наземне обслуговування (спрощена процедура) №МА114/13/01.32-2013 (надалі - Договір), відповідно до умов якого Обслуговуюча компанія надає на платній основі послуги, зазначені в Додатку А.

Відповідно до п. 7.1 Договору вартість послуг аеропортового обслуговування розраховується згідно Наказів Міністерства транспорту та зв»язку України від 14.04.2008р. №433 зі змінами та доповненнями та від 15.09.2008р. №1131 та від 19.07.2010р. №492 для Міжнародного аеропорту м. Києва (Жуляни).

Згідно з п. 7.2 Договору Обслуговуюча компанія встановлює для Перевізника коефіцієнт 0,7 до збору за зліт - посадку ПС при виконанні регулярних рейсів.

Надання послуг Перевізнику Обслуговуюча компанія здійснює тільки при 100% передплаті на кожний рейс. У випадку відсутності попередньої оплати на день виконання рейсу Обслуговуюча компанія має право не надавати послуги Перевізнику. (п. 7.3 Договору)

Пунктом 7.10. Договору передбачено, що акти приймання передачі виконаних робіт складаються Обслуговуючою компанією останнім днем звітного місяця, підписуються уповноваженими представниками Сторін та скріпляються печатками на протязі 5 (п»яти) днів після закінчення звітного місяця. В разі непідписання Перевізником наданих Актів на протязі 3 (трьох) робочих днів, Акти вважатимуться підписаними в редакції Обслуговуючої компанії та підлягають оплаті.

Відповідно до п.п. 9.1., 9.2. Договору термін дії Додатку В з 01.04.2013р. по 31.12.2013р. Термін дії Додатку В може бути продовжений за письмовим погодженням Сторін.

Додатковою угодою №9 до 02.01.2014 року до Додатку В №МА 114/13 від 01.04.2013 року продовжений строк дії Додатку В №МА 114/13 від 01.04.2013 р. до 31.12.2014 р.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору за період з 31.05.2013р. по 30.06.2014р. між сторонами були складені й підписані Акти приймання - передачі виконаних робіт (надання послуг) №30531087 від 31.05.2013р., №30731095 від 31.07.2013р., №30630071 від 30.06.2013р., №30731095 від 31.07.2013р., №30831076 від 31.08.2013р., №30930139 від 30.09.2013р., №31031080 від 31.10.2013р., №30930139 від 30.09.2013р., №31031080 від 31.10.2013р., №31130048 від 30.11.2013р., №31231058 від 31.12.2013р., №40131070 від 31.01.2014р., №40228055 від 28.02.2014р., №40331051 від 31.03.2014р., №40430058 від 30.04.2014р., №40531025 від 31.05.2014р., №40630045 від 30.06.2014р., №40731067 від 31.07.2014р., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Листом №1647 від 04.07.2014р. Позивач повідомив Відповідача про необхідність дотримання умов Договору та направив для підпису скорегований акт звірки взаєморозрахунків за період березень 2014р. - травень 2014р.

Відповідач листом №М-1114-527 від 24.07.2014р. повідомив, що згідно підписаних актів звірки взаєморозрахунків та актів здачі - прийняття робіт (надання послуг) за період з 01.08.2013р. по 31.12.2013р. Позивачем були сплачені суми послуг в повному обсязі, а тому вважає застосування ставки аеропортового збору за посадку - зліт ПС за період з 01.07.2013р. по 31.12.2013р. правомірною. Крім того, повідомив, що при розгляді актів звірки взаєморозрахунків існують недоліки, а саме відсутня дата «сальдо начального», відображається нарахована пеня та акт виконаних робіт (надання послуг) за попередні періоди часу, а тому запропоновано підписати Акти звірки в редакції ТОВ «Мастер-Авіа».

05.09.2014р. на адресу Відповідача був надісланий лист за вих. №2060 з вимогою застосувати коефіцієнт за збір - посадку ПС до вартості наданих послуг та підписати корегувальні Акти виконаних робіт, включити як авансовий внесок в рахунок обслуговування наступних рейсів суму надмірно сплачених коштів у розмірі 1 467 233,28 грн.

13.10.2014р. за вих. №2232 Позивач направив на адресу Відповідача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 692 692,75 грн. в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Ютейр-Україна» за надлишково сплачені кошти.

Відповідач у своїй відповіді за вих. №М-1.1-14-754 від 15.10.2014 р. повідомив Позивача, що після погашення заборгованості ТОВ «Авіакомпанія «Ютейр-Україна» зарахування зустрічних вимог від 13.10.2014р. №2232 є неактуальним.

Крім того, 22.10.2014р. за вих. №2290 Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Ютейр-Україна» надіслані на адресу Відповідача лист з вимогою на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України повернути надмірно сплачені кошти у розмірі 1 467 233,28 грн. на рахунок Позивача та лист за вих. №2291, в якому зазначено, що Позивачем повністю були сплачені збори за зліт - посадку за період липень - грудень 2013 р. згідно отриманих рахунків, в яких була вказана завищена вартість такої послуги без урахування понижуючого коефіцієнта, з вимогою зарахувати зустрічні вимоги на суму 692 692,75 грн. в рахунок погашення заборгованості за надлишково сплачені Авіакомпанією кошти. Як встановлено, в постанові Вищого господарського суду України від 30.07.2015р., що стосується позовних вимог про визнання недійсними Актів, то суди обґрунтовано прийшли до висновку про те, що Акти здачі прийняття робіт не можуть вважатися господарськими договорами, а можуть бути використані як доказ та підлягають оцінці відповідно до ст. 43 ГПК України. За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними Актів.

Відповідно до ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

На новий розгляд дану справу направлено до суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 1 467 233, 28 грн.

Як наголосив Вищий господарський суд України в зазначеній постанові, суду необхідно надати оцінку щодо виконання відповідачем п. 7.2 Договору умови якого є обов'язковими для сторін та передбачають встановлення для позивача коефіцієнту 0.7 до збору за зліт - посадку ПС при виконанні регулярних рейсів.

Щодо посилання в оскаржуваних рішеннях на рішення Господарського суду Луганської області у справі №913/708/14 від 14.05.2014 року (т. 2 а.с. 28-30), судова колегія Вищого господарського суду України зазначила, що рішення, яким з позивача було стягнено пеню та з копії позовної заяви відповідача у даній справі (т. 3 а.с. 92-95), не можливо зробити висновок про те, що позовні вимоги у вказаній судовій справі обґрунтовувались невиконанням грошового зобов'язання, яке виникло на підставі Актів, які є предметом частини позовних вимог. Крім того, предметом розгляду у справі №913/708/14 не було застосування коефіцієнту 0,7%, передбаченого п. 7.2 Договору. За таких обставин, факти встановлені рішенням у справі №913/708/14 не можуть вплинути на розгляд даної справи.

Проаналізувавши матеріали справи, врахувавши позицію Вищого господарського суду України та пояснення сторін, що містяться в справі, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Внаслідок укладення між сторонами Договору, між сторонами виникли цивільні права і обов'язки.

Як зазначалось попередніми судами, за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг, що має оплатний характер.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як зазначає позивач, при виставленні рахунків, складанні актів здачі - прийняття робіт не був застосований коефіцієнт 0,7 до збору за зліт - посадку ПС при виконанні регулярних рейсів, в результаті чого фактично було завищено вартість наданих послуг. Відповідно до частини 2 статті 81 Повітряного кодексу України розмір плати за надання послуг із забезпечення зльоту-посадки повітряних суден, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, забезпечення авіаційної безпеки, забезпечення наднормативної стоянки (аеропортові збори) та за інші послуги, що надаються аеропортом (аеродромом) користувачам, встановлюється відповідно до законодавства України. Порядок розрахунку плати за аеропортове обслуговування та інші послуги, що надаються в аеропортах (на аеродромах), порядок оплати та звільнення від неї визначаються відповідно до законодавства України та стандартів і рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації.

Відповідно до п.п.7.1, 7.2 Договору вартість послуг аеропортового обслуговування розраховується згідно із наказами Міністерства транспорту та зв'язку України: від 14.04.2008р. №433 зі змінами та доповненнями, від 15.09.2008р. №1131 та від 19.07.2010 №492 для Міжнародного аеропорту м. Києва (Жуляни). Обслуговуюча компанія встановлює для перевізника коефіцієнт 0,7 до збору за зліт-посадку ПС при виконанні регулярних рейсів.

Згідно із п. 1.1 наказу Міністерства транспорту України від 20.06.2002р. №415 «Про внесення змін до наказів Міністерства транспорту України щодо затвердження аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден у аеропортах України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2002р. за №537/6825, із змінами і доповненнями, встановлено, що при укладанні договорів щодо надання аеропортових послуг експлуатантам, які виконують регулярні польоти в межах України, застосовувати знижки до аеропортових зборів не більше 80 відсотків.

Відповідно до п. 3.1 розділу ІІІ Аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України «Про встановлення аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України та внесення змін до наказу Мінтрансу від 06.07.1999р. №352» від 14.04.2008р. №433, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.05.2008р. за №408/15099, із змінами, ці аеропортові збори є граничними; з метою стимулювання авіакомпаній як комерційних партнерів аеропортів за рішенням керівника аеропорту до граничних ставок аеропортових зборів при виконанні регулярних рейсів можуть застосовуватись знижувальні коефіцієнти до 0,2, виходячи з економічної ефективності та з дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції, а також з урахуванням ціни квитка.

Таким чином, враховуючи положення визначених норм та п.п. 7.1. і 7.2. Договору, застосування відповідачем коефіцієнту знижки згідно Наказів Міністерства транспорту та зв'язку України від 14.04.2008р. №433 зі змінами та доповненнями, від 15.09.2008р №1131 та від 19.07.2010р. №492, для Міжнародного аеропорту Києва (Жуляни) є правом, а не обов'язком Обслуговуючої компанії.

Отже, помилковим є твердження позивача, щодо того, що він має право вимагати застосування коефіцієнту в будь-який момент дії Договору. (т. 3, а.с. 59).

Фактично, з огляду на викладене, враховуючи позицію Вищого господарського суду України, судом встановлено можливість застосування відповідачем коефіцієнту 0.7 при здійсненні розрахунків між сторонами у справі за надані послуги, однак ні Договором, ні нормами чинного законодавства не встановлено обов'язку Обслуговуючої компанії на застосування коефіцієнту такої знижки.

Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача суми переплати у зв'язку із застосування коефіцієнту знижки в 0,7% в розмірі 1 467 004,72 грн. не недоведеними.

Окрім того, враховуючи, що Вищий господарський суд України направив матеріали справи №910/25128/14 на новий розгляд в частині позовних вимог про стягнення 1 467 233, 28 грн., а згідно прийнятого судом збільшення розміру вимог про стягнення суми основної заборгованості в розмірі 1 467 004,72 грн., суми інфляційних втрат в розмірі 762 842,45 грн. та суми 3% річних в розмірі 42 563,45 грн., оскільки вимога позивача про стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та 3% річних є похідною від вимоги про стягнення основної заборгованості, то відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення суми основного боргу виключає можливість задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позивач не надав до суду належних і допустимих доказів в розумінні ст. 34 ГПК України, які б підтверджували той факт, що на відповідача покладено обов'язок по застосуванню коефіцієнту знижки в 0,7%.

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в справі №910/25128/14 щодо стягнення з відповдіача суми основної заборгованості в розмірі 1 467 004,72 грн., суми інфляційних втрат в розмірі 762 842,45 грн. та суми 3% річних в розмірі 42 563,45 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача, покладаються на останнього.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастер-Авіа» суми основної заборгованості в розмірі 1 467 004,72 грн., суми інфляційних втрат в розмірі 762 842,45 грн. та суми 3% річних в розмірі 42 563,45 грн. відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.09.2015р.

Суддя С.М. Морозов