КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2015 р. Справа№ 910/4358/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від прокурора - Чумаченко А.А. (посв. №035414 від 01.09.2015 р.)

від позивача - Духовна О.В. (довіреність б/н від 22.05.2015 р.)

від відповідача - Плотиця О.Я. (довіреність №050/05-61 від 12.01.2015 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «С і Б»

на рішення господарського суду міста Києва від 18.08.2015 р.

у справі №910/4358/15-г (суддя Прокопенко Л.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «С і Б»

до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації»

про визнання недійсним договору

за участю Прокуратури Голосіївського району міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «С і Б» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації» про розірвання договору №434 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 07.08.2008 р., укладеного між позивачем та Головним управлінням економіки та інвестицій виконавчого органу Київради.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.03.2015 р. залучено до участі у справі прокуратуру Голосіївського району міста Києва.

26.05.2015 р. позивачем було подано заяву про зміну підстави позову, в якій останній просив визнати недійсним договір №434 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, укладеного між позивачем та Головним управлінням економіки та інвестицій виконавчого органу Київради.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.08.2015 р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки викладені у рішенні не відповідають обставинам справи, а також судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Прокурор в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

07.08.2008 р. між Головним управлінням економіки та інвестицій виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «С і Б» було укладено договір пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

Відповідно до п.1.1. договору, предметом договору є сплата забудовником пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної структури м. Києва у зв'язку із будівництвом торговельно-офісного комплексу на вул. Саксаганського, 37 у Голосіївському районі м. Києва.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що розмір пайового внеску, згідно із розрахунками 1, 2 та 3 від 25.07.2008 року становить 2603,72 тис грн. і підлягає уточненню після введення в експлуатацію об'єкту і визначення фактичної вартості будівництва.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що забудовник зобов'язаний після закінчення будівництва об'єкту надати Головному управлінню економіки та інвестицій акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, зареєстрований в Держархбудконтролі та документи, що підтверджують фактичну вартість будівництва.

Відповідно до п. 3.1. договору пайової участі, забудовник сплачує пайовий внесок вказаний у п. 2.1. договору, у строк з серпня 2008 року по липень 2009 року включно рівними частками щомісячно, але не пізніше 28 числа кожного місяця.

В позовній заяві позивач зазначає, що станом на день звернення до суду не розпочато будівництво торгівельно-офісного комплексу на вул. Саксаганського, 37 у м. Києві з незалежних від нього причин, а саме, через відсутність коштів та можливих інвестувань у будівництво. Позивач зазначив, що неодноразово повідомляв про вищезазначене листами Головне управління економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації та просив відстрочити виплату пайових внесків, до початку отримання дозвільної документації для будівництва. Позивач вважає, що відбулась істотна зміна обставин, які сторони не передбачили в момент укладення договору, а саме: вплив світової фінансової кризи на господарську діяльність позивача, значне погіршення фінансового та майнового становища товариства, позивач зазначив що ці умови неможливо було передбачити в момент укладення договору пайової участі.

Відповідно до п. 5 ст. 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», який був чинним на момент укладення договору, у зв'язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право, залучати кошти замовників будівництва в порядку пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста за нормативами, затвердженими Київською міською радою, але не вище граничного розміру, встановленого законом.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про планування та забудову територій», в редакції, яка була чинною на момент укладення договору, вихідними даними можуть визначатися також вимоги до пайової участі замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів. Граничний розмір коштів на розвиток відповідної інфраструктури та порядок його визначення встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Київської міської ради від 27.02.2003 р. № 271/431 «Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва» встановлено, що пайовий внесок сплачує юридична (фізична) особа або уповноважена нею особа, яка оформляє: дозвільні документи на будівництво (реконструкцію); документи на землекористування для експлуатації та обслуговування об'єктів, при будівництві (реконструкції) яких документація не була оформлена належним чином (земельні питання не вирішені у встановленому порядку); документи щодо зміни функціонального призначення об'єктів виробничого та невиробничого призначення; свідоцтво про право власності на проінвестовані нежитлові приміщення; документи щодо зміни функціонального призначення житлових будинків (приміщень) на нежитлові згідно з порядком переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі у м. Києві, затвердженим розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 01.10.2002 р. № 1825.

Відповідно до п. 1 Нормативів для визначення розмірів пайових внесків інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва (Додаток № 1 до рішення № 271/431), пайовий внесок інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста являє собою одноразовий внесок, який інвестор має сплатити до бюджету м. Києва, сплата даних внесків покладається на інвесторів (забудовників), що здійснюють на території міста Києва будівництво або реконструкцію будь-яких об'єктів.

Відповідно до Розділу «Порядок і терміни сплати» пункту 4.6 вказаних Нормативів, пайовий внесок сплачується на підставі договору між Головним управлінням економіки та інвестицій та інвестором (забудовником).

Згідно рішення Київської міської ради «Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва» від 27.02.2003 р. № 271/431, між Головним управлінням економіки та інвестицій та ТОВ «Фірма «С і Б» (далі -Забудовник) 07.08.2008 р. укладено договір № 434 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

Відповідно до п. 2.1 договору, сторонами було погоджено розмір пайового внеску, який зобов'язався перерахувати позивач.

Крім того, як вбачається з умов договору сторонами було погоджено розмір пайового внеску, терміни сплати, умови індексації, майнові та інші права сторін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ч. 3 ст. 179 ГК України встановлено, що господарський договір укладається певною категорією суб'єктів господарювання з органом місцевого самоврядування, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення такого договору.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору № 434 від 07.08.2008 р. сплатив до місцевого бюджету України грошові кошти в розмірі 216980,00 грн., отже на момент укладення договору позивач здійснював дії за власним бажанням та усвідомлював наслідки вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається зі змісту спірного договору, на момент його укладення останній не суперечив чинному законодавству та моральним засадам суспільства, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на вищезазначені обставини та норми законодавства апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, а відтак позовні вимоги про визнання недійсним договору №434 пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 07.08.2008 р. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки викладені у рішенні не відповідають обставинам справи, а також судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 18.08.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «С і Б» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 18.08.2015 р. у справі №910/4358/15-г залишити без змін.

Справу №910/4358/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун