ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2015р. Справа№ 914/2737/15

За позовом: Державного підприємства Регіональні електричні мережі, м. Вишгород Вишгородського району Київської області,

до відповідача: Державного підприємства Львіввугілля, м. Сокаль Львівської області,

про стягнення 57 392 763,34 грн.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Кубара А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

На розгляд господарського суду Державним підприємством Регіональні електричні мережі подано позов до Державного підприємства Львіввугілля про стягнення 57 392 763,34 грн.

Ухвалою суду від 12.08.2015р. порушено провадження у справі, яку призначено до розгляду на 01.09.2015р. Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду. У судовому засіданні 22.09.2015 р. оголошувалася перерва.

У судове засідання 06.10.2015р. представник позивача зявився, заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем у порушення умов договору про постачання електроенергії №1-ЕП від 31.12.2007 р. не оплачено повну вартість отриманої електроенергії за жовтень 2012 р. -10 703 138,62 грн., за листопад 2012 р. 3 109 582,58 грн., за січень 2013 р. 859 39,69 грн. на загальну суму 14 672 460,89 грн. За порушення строків оплати відповідачу нараховано 1 092 667,80 грн. пені, 1 189 578,91 грн. 3% річних та 9 694 197,96 грн. інфляційних. Додатково просить стягнути з відповідача за невиконання рішення суду у справі №5015/3273/12 за період 03.10.2012 р.- 31.08.2015 р. 3% річних у розмірі 3 830 478,37 грн. та інфляційні втрати на суму 30 743 857,78 грн.

У судовому засіданні 06.10.2015р. представники відповідача підтримали клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі ст.83 ГПК України у звязку з важким матеріальним становищем підприємства. При цьому проти стягнення основної суми боргу не заперечили, як і не заперечили проти правильності нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, повно, всебічно і обєктивно зясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

31.12.2007 року між Відкритим акціонерним товариством Укренерговугілля(позивач) та Державним підприємством Львіввугілля(відповідач) укладено Договір № 1-ЕП про постачання електричної енергії (Договір), відповідно до якого позивач зобовязався поставляти електроенергію, а відповідач оплачувати спожиту електроенергію.

На підставі рішення органу управління Відкрите акціонерне товариство Укренерговугілля реорганізовано шляхом перетворення в Державне підприємство Регіональні електричні мережі (Наказ Мінпаливенерго України № 557 від 13.11.2008 р.).

ДП Регіональні електричні мережі є правонаступником ВАТ Укренерговугілля (п.1.3. Статуту ДП Регіональні електричні мережі).

На виконання умов договору позивачем поставлено, а відповідачем отримано електричну енергію за період жовтень-листопад 2012 р. та січень 2013 р., що підтверджується Актом приймання-передавання товарної продукції (реактивна електроенергія) за жовтень 2012 р. від 31.10.2012 р., Актом приймання-передавання товарної продукції (реактивна електроенергія) за листопад 2012 р. від 30.11.2012 р., Актом приймання-передавання товарної продукції (реактивна електроенергія) за січень 2013 р. від 31.01.2013 р., а також актами звірки розрахунків за спірний період.

Рішенням господарського суду Львівської області від 02.10.2012 р. у справі №5015/3273/12 стягнуто з Державного підприємства Львіввугілля на користь Державного підприємства Регіональні електричні мережі 46 511 131,28 грн. заборгованості за постачання активної електроенергії, 128 672,53 грн. заборгованості за постачання реактивної електроенергії, 110 493,04 грн. інфляційних нарахувань, 457758,77 грн. 3 % річних, 2 302 776,89 грн. пені та 64 380,00 грн. Даним рішенням суду стягнуто з відповідача заборгованість за період грудень 2011 р. червень 2012 р.

22.10.2012 р. видано наказ на примусове виконання рішення у справі №5015/3273/12.

Доказів виконання рішення суду у справі №5015/3273/12 відповідач не подав.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Між сторонами у справі виникли зобовязання з приводу постачання електричної енергії на підставі договору поставки.

Відповідно до ч.1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ст.692 ЦК України).

У силу вимог статті 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.2.2.3 договору споживач зобовязувався оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами Додатку №9 «Порядок розрахунків» та Додатку №8 «Зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Пунктом 3 та 4 Додатку № 9 до Договору передбачено, що остаточний розрахунок за куплену у ДП Регіональні електричні мережі електроенергію в розрахунковому місяці здійснюється відповідачем у наступному порядку: перший плановий платіж до 10 числа розрахункового місяця у розмірі 40 % від вартості заявленого обсягу споживання; другий плановий платіж до 15 числа розрахункового місяця у розмірі 30 % від вартості заявленого обсягу споживання; третій плановий платіж до 25 числа розрахункового місяця у розмірі 30 % від вартості заявленого обсягу споживання. Споживач сплачує планові платежі самостійно шляхом подання до установ банків платіжних доручень. Останній плановий платіж здійснюється не пізніше 3-х банківських днів до кінця розрахункового періоду (місяця).

Як підтверджується матеріалами справи, електроенергія за жовтень листопад 2012 р., а також січень 2013 р. відповідачу поставлена позивачем, проте її вартість відповідачем не оплачена вчасно. Тому вимога про стягнення з Державного підприємства Львіввугілля 14 672 460,89 грн. заборгованості є правомірною.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст.625 ЦК України та п.5.4 договору позивач просить стягнути з відповідача 1 189 578,91 грн. 3% річних та 9 694 197,96 грн. інфляційних.

На підставі п.4.2.1 договору за порушення зобовязання в частині вчасної внесення платежів позивач нарахував відповідачу 1 092 667,80 грн. пені. Матеріалами справи не підтверджується позиція відповідача про подвійне нарахування пені.

Крім того, за невиконання рішення суду у справі №5015/3273/12 за період 03.10.2012 р.- 31.08.2015 р. позивач нарахував відповідачу 3% річних 3 830 478,37 грн. та інфляційні втрати 30 743 857,78 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України).

Пунктом 1 статті 233 ГК України визначено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов'язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Пленум Вищого господарського суду України звертає увагу, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18.)

Зважаючи на наведене та те, що відповідач є державним підприємством, а у матеріалах справи відсутні докази заподіяння збитків несвоєчасним виконанням зобовязання, враховуючи важливість збереження господарської діяльності відповідача, суд частково задовольняє клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 50% та стягує з відповідача 546 333,90 грн. пені. Одночасно суд відмовляє у клопотанні відповідача про зменшення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості зменшення судом таких сум.

Відповідно до ч.2 ст.4-3 та ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У силу вимог ст.49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача, оскільки спір виник з його вини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.218, 230, 232 Господарського кодексу України, ст.ст.11, 509, 530, 610, 612, 625, 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 3, 12, 33, 34, 44, 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства Львіввугілля (80000, Львівська обл., м.Сокаль, вул. Б.Хмельницького, буд.26, ідентифікаційний ) на користь Державного підприємства Регіональні електричні мережі (07300, Київська обл., Вишгородський район, м.Вишгород, ПАТ «Укргідроенерго», ідентифікаційний ) 14 672 460,89 грн. заборгованості, 546333,90 грн. пені, 5020 057,28 грн. 3% річних, 40 438 055,74 грн. інфляційних втрат та 73 080,00 грн. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати відповідно до ст.116 ГПК України.

У судовому засіданні 06.10.2015р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст складений та підписаний 07.10.2015 р.

Суддя Яворський Б.І.