ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року Справа № 902/491/15

Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

головуючого - суддів:Грейц К.В., Бакуліної С.В., Поляк О.І. (доповідач)
розглянувши у відкритому судовому засіданні
матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке"
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 27.07.2015
у справі № 902/491/15 Господарського суду Вінницької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке"
простягнення 3 073 264,46 грн.
за участю представників:
від позивача -Бутенко Б.А.,
від відповідача -Гончар О.І., Бонтлаб В.В.,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 22.06.2015 (суддя - Грабик В.В.) позов ТОВ "Агросолюшин" задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 054 107,80 грн основного боргу, 21 895,70 грн 28 % річних, 427 621,60 грн 20 % штрафу, 288 334,70 грн пені та 281 304,66 грн інфляційних втрат.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 (головуючий суддя - Петухов М.Г., судді - Гулова А.Г., Маціщук А.В.) вказане рішення суду першої інстанції змінено шляхом викладення п. 1, 2 у редакції, якою позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 2 054 107,80 грн основного боргу, 21 895,70 грн 28 % річних, 427 621,60 грн 20 % штрафу, 288 334,70 грн пені та 281 304,66 грн інфляційних втрат; провадження у справі в частині стягнення 78 000 грн 28 % річних - припинено.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою, ТОВ "Іллінецьке" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить їх частково скасувати в частині стягнення 20 % штрафу в сумі 427 621,60 грн, пені в сумі 288 334,70 грн, у частині зарахування 228 000 грн у якості сплати процентів річних та прийняти у справі нове рішення, яким зарахувати 228 000 грн у якості сплати суми основного боргу, з яких у сумі сплачених 154 000 грн відмовити у стягенні, а у сумі 74 000 грн припинити провадження у справі. Також скаржник просить зменшити розмір штрафу на 90 %, з 427 621,60 грн до 42 762,16 грн., зменшити розмір пені на 90 %, з 288 334,70 грн до 28 833,47 грн, та розстрочити виконання постанови і рішення у справі на 12 місяців, зі сплатою заборгованості рівними частинами до 30 числа кожного наступного місяця.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 534, 551, 625 ЦК України, ст. 233 ГК України, ст.ст. 22, 56, 63, 83 ГПК України.

05.10.2015 через канцелярію Вищого господарського суду України від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ТОВ "Агросолюшин" просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

У призначене судове засідання з'явились представники сторін.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 07.05.2014 між ТОВ "Агросолюшин" (постачальник) та ТОВ "Іллінецьке" (покупець) був укладений договір поставки № 07/05-01 на умовах товарного кредиту, за умовами п. 1.1 якого в строки, визначені договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Згідно з п. 2.6. договору покупець проводить розрахунки з постачальником на умовах внесення оплати вартості (ціни) товару, визначеної з врахуванням вимог п.п. 2.2-2.5 договору у вигляді авансової частини та відстроченого платежу, в розмірах, вказаних в додатках до договору, шляхом перерахування коштів в національній валюті на банківський рахунок постачальника.

За користування товарним кредитом, покупець сплачує на користь постачальника відсотки, розмір яких передбачений додатком до договору (п. 2.7. договору); строк користування товарним кредитом починається з дня, передбаченого додатком до договору, але не раніше дня, наступного за днем отримання товару покупцем, та закінчується в день повного розрахунку покупцем за поставлений товар (п. 2.8. договору).

У п. 2.10. договору сторони погодили, що у випадку недостатності коштів, отриманих від покупця на виконання в повному обсязі його зобов'язань по цьому договору постачальник має право провести зарахування коштів в наступному порядку: в першу чергу - в рахунок оплати нарахованих відсотків за користування товарним кредитом; в другу чергу - в рахунок оплати за користування товарним кредитом, передбаченої п. 2.4. договору; в третю чергу - в рахунок сплати відсотків за неправомірне користування коштами та індексу інфляції в порядку, передбаченому п. 7.2.(в) договору; в четверту чергу - в рахунок сплати пені за кожен день прострочення, передбаченої п. 7.2.(а) договору; в п'яту чергу - в рахунок сплати штрафу, передбаченого п. 7.2.(б) договору; в шосту чергу - в рахунок оплати вартості (ціни) товару.

Згідно з п. 2.11. договору відсотки за користування товарним кредитом, нараховуються постачальником щомісячно. До 5 (п'ятого) числа місяця наступного за розрахунковим, сторони підписують акт надання (приймання-передачі) послуг товарного кредитування. Акт про надання послуг товарного кредитування надсилається постачальником на адресу покупця, що вказана в тексті цього договору. Покупець зобов'язується підписати акт та повернути його протягом 1 (одного) дня з дати отримання. У разі якщо підписаний акт не повертається постачальнику, акт вважається схваленим та підписаним покупцем. Сплата нарахованих відсотків відбувається одночасно з оплатою вартості (ціни) товару, відповідно до затвердженого графіку оплати товару покупцем в додатку до даного договору.

Відповідно до п. 3.2.1. договору покупець зобов'язаний, окрім іншого, провести оплату за товар та сплатити відсотки за користування товарним кредитом з дотриманням порядку та термінів передбачених п. 2 договору та додатку до договору.

Пунктом 5.1. договору визначено, що господарські зобов'язання сторін цього договору, які виникли на його основі, існують протягом одного року із дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, крім зобов'язань покупця з оплати вартості товару, процентів за користування товарним кредитом та відповідальності, які припиняються лише їх належним виконанням (крім випадку, передбаченого п. 9.1. договору), а в частині проведення розрахунків за товар, по штрафним санкціям - до повного їх виконання.

У випадках порушення умов даного договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені договором терміни вартості (ціни) товару та/або відсотків за користування товарним кредитом. За порушення даних умов договору покупець: сплачує за кожен день прострочення на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення (п. 7.2.(а) договору); сплачує штраф в розмірі 20 % від несплаченої суми, яка склалась на наступний день після прострочення виконання грошового зобов'язання (п. 7.2.(б) договору); сплачує на користь постачальника 28 відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення (п. 7.2.(в) договору); керуючись ст. 259 ЦК України сторони дійшли згоди про збільшення строку позовної давності по всім зобов'язанням (сплата заборгованості, пені, штрафу, відсотків та індексу інфляції), що виникли на підставі цього договору до 3 років. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань здійснюється без застосування ч. 6 ст. 232 ГК України (п. 7.3. договору).

Господарськими судами також встановлено, що на виконання умов договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 2 465 966,95 грн, що підтверджується видатковими накладними № РН-0000014 від 16.05.2014 на суму 629 467,20 грн, № РН-0000028 від 06.06.2014 на суму 130 752 грн, № РН-0000030 від 30.06.2014 на суму 443 774,16 грн, № РН-0000047 від 29.08.2014 на суму 334 175,76 грн, № РН-0000042 від 26.08.2014 на суму 127 177,20 грн, № РН-0000037 від 18.07.2014 на суму 25 441,20 грн, №РН-0000040 від 22.08.2014 на суму 135 651,60 грн, № РН-0000038 від 01.08.2014 на суму 65 873,89 грн, № РН-0000044 від 27.08.2014 на суму 19 278 грн, № РН-0000045 від 28.08.2014 на суму 33 470 грн, № РН-0000048 від 29.08.2014 на суму 34 560 грн, № РН-0000049 від 29.08.2014 на суму 49 440 грн, № РН-0000058 від 29.10.2014 на суму 29 376 грн, № РН-0000055 від 30.09.2014 на суму 146 880 грн, № РН-0000059 від 31.10.2014 на суму 187 535,94 грн, № РН-0000060 від 30.11.2014 на суму 73 113,60 грн.

Згідно з додатком № 1 від 16.05.2014 до договору ціна товару становить 629 467,20 грн., з яких авансова частина - 188 840,16 грн - строк оплати до 10.09.2014, відстрочений платіж 440 627,04 грн - строк оплати до 10.10.2014.

Згідно з додатком № 1/0000009 від 02.06.2014 до договору ціна товару становить 130 752 грн, з яких авансова частина - 39 225,60 грн - строк оплати до 10.09.2014, відстрочений платіж 91 526,40 грн - строк оплати до 10.10.2014.

Згідно з додатком № 1/0000009 від 02.06.2014 до договору ціна товару становить 443 774,16 грн., з яких авансова частина - 133 132,25 грн - строк оплати до 10.09.2014, відстрочений платіж 310 641,91 грн - строк оплати до 10.10.2014.

Згідно з додатком № 1 від 18.07.2014 до договору ціна товару становить 25 441,20 грн, з яких авансова частина - 7 632,36 грн - строк оплати до 10.09.2014, відстрочений платіж 17 808,84 грн - строк оплати до 10.10.2014.

Згідно з додатком № 1 від 01.08.2014 до договору ціна товару становить 65 873,89 грн, з яких авансова частина - 19 762,17 грн - строк оплати до 10.09.2014, відстрочений платіж 46 111,72 - строк оплати до 10.10.2014.

Згідно з додатком № 1 від 22.08.2014 до договору ціна товару становить 733 752,96 грн, з яких авансова частина - 220 125,89 грн - строк оплати до 10.09.2014, відстрочений платіж 513 627,07 грн - строк оплати до 10.10.2014.

Згідно з додатком № 1 від 30.09.2014 до договору ціна товару становить 249 369,60 грн, з яких авансова частина - 74 810,88 грн - строк оплати до 10.11.2014, відстрочений платіж 174 558,72 грн - строк оплати до 30.11.2014.

Згідно з додатком № 1 від 31.10.2014 до договору ціна товару становить 187 535,94 грн, з яких авансова частина - 56 620,78 грн - строк оплати до 10.11.2014, відстрочений платіж 131 275,16 грн - строк оплати до 30.11.2014.

Однак, у порушення взятого на себе зобов'язання за договором, відповідач вартість отриманого товару сплатив частково в сумі 411 859, 13 грн, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з нього 2 054 107,80 грн основного боргу, 99 895,70 грн 28 % річних, 427 621,60 грн 20 % штрафу, 288 334,70 грн пені за період з 11.09.2014 по 20.03.2015 та 281 304,66 грн інфляційних втрат за період з жовтня по лютий 2015 року.

Встановивши вказані обставини справи, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача спірної суми основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, відхиливши при цьому заперечення відповідача щодо необхідності зарахування здійснених відповідачем платежів після настання строку оплати товару в рахунок погашення суми основного боргу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, виходячи з наступних підстав.

Як правильно зазначено судами попередніх інстанцій, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 ЦК України).

За приписами ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 вказаного Кодексу покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 534 ЦК України унормовано, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Встановивши, що матеріалами справи підтверджується передання постачальником та отримання покупцем товару на суму 2 465 966,95 грн та лише його часткова оплата останнім на загальну суму 411 859,13 грн, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про порушення відповідачем взятого на себе зобов'язання з оплати отриманого товару, кінцевий строк виконання оплати якого згідно договору настав, а тому мотивовано стягнули з відповідача на користь позивача спірну суму основного боргу.

При цьому, посилання скаржника на необхідність зарахування здійснених відповідачем платежів за договором в рахунок погашення суми основного боргу після настання строку оплати товару, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки таке зарахування суперечать як змісту п. 2.10 договору, так і приписам ст. 534 ЦК України, відповідно до яких кошти, які надійшли від відповідача на часткове погашення отриманого товару з простроченням строку, встановленого договором, зараховуються на погашення процентів.

Окрім цього, судами встановлений факт порушення відповідачем строків оплати товару, передбачених п. 2.6 договору, додатками до договору, а відтак, відповідно до ст. 612 ЦК України боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, встановивши прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, з огляду на приписи ст.ст.231, 232 ГК України, ч. 2 ст. 625 ЦК України та умови п. 7.2 договору, суди дійшли правомірного висновку про наявність підстав стягнення з відповідача пені в сумі 288 334,70 грн за період з 11.09.2014 по 20.03.2015, інфляційних нарахувань в сумі 281 304,66 грн за період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року, 20 % штрафу в сумі 427 621,60 грн та 28 % річних.

Водночас, встановивши те, що відповідачем кошти у розмірі 78 000 грн. сплачені після здійснення позивачем розрахунку суми боргу, які в силу приписів ст. 534 ЦК України та умов п. 2.10 договору мають бути зараховані в рахунок сплати відсотків річних, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 28 % річних лише в сумі 21 895,70 грн. від попередньо заявлених 99 895,70 грн.

При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про необхідність припинення провадження в частині стягнення 78 000 грн 28% річних на підставі п. 11 ч. 1 ст. 80 ГК України, оскільки подані позивачем пояснення щодо сплати спірних коштів за своєю процесуальною формою та змістом у розумінні ГПК України не є заявою про зменшення розміру позовних вимог, а лише інформують про факт проведення відповідачем оплати за договором на зазначену суму після порушення провадження у справі.

Інші доводи скаржника щодо безпідставної відмови судів попередніх інстанцій у задоволенні клопотань відповідача про розстрочення виконання рішення суду та зменшення розміру штрафу і пені, заявлених до стягнення, також визнаються неспроможним з огляду на наступне.

Право суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачене п. 3 ст. 83 ГПК України. При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме ч. 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України.

За приписами ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, котрі заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначний період прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони, зокрема вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків тощо. При цьому, наявність обставин, що мають істотне значення, при застосуванні зазначених правових норм, вирішується на підставі оцінки судом усіх матеріалів справи.

Водночас, відстрочка або розстрочка виконання рішення, зміна способу та порядку виконання рішення, ухвали, постанови унормовано статтею 121 ГПК України.

Так, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Наведена норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов'язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.

Розстрочка - це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки визначається господарським судом.

Підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у строк.

При вирішенні питання про розстрочку виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але також повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання. Тобто розстрочення виконання судового рішення пов'язано з об'єктивними, непереборними - виключними обставинами, котрі ускладнюють його вчасне виконання.

Проте, здійснюючи судовий розгляд справи, судами попередніх інстанцій виходячи з інтересів сторін не було встановлено, а відповідачем не доведено наявності тих виняткових обставин, які ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, а також можуть бути підставою для зменшення розміру пені і штрафу.

Таким чином, оскаржувані судові акти у даній справі прийняті у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а також при повному з'ясуванні судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, натомість, доводи скаржника про наявність правових підстав для їх скасування не знайшли свого підтвердження за наслідками здійснення касаційного провадження.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.07.2015 у справі № 902/491/15 Господарського суду Вінницької області слід залишити без змін, а касаційну скаргу ТОВ "Іллінецьке" - без задоволення.

В силу ст. 49 ГПК України судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.07.2015 у справі № 902/491/15 Господарського суду Вінницької області залишити без змін.

Головуючий суддя К.В. Грейц

Судді С.В. Бакуліна

О. І. Поляк