РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2015 р. Справа № 903/703/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" на рішення господарського суду Волинської області від 13.07.2015 року у справі № 903/703/15 (суддя Слупко В.Л.)

за позовом Прокурора міста Луцька в інтересах Фонду державного майна України

до відповідачів: 1) Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист"

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання недійсним договору оренди № 1 від 21.12.2012 року та звільнення приміщення

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача 1 - не з'явився;

відповідача 2 - не з'явився;

прокурор - Ковальчук І.Л.

В судовому засіданні від 29.09.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 13.07.2015 року визнано недійсним договір оренди № 1 від 21.12.2012 року, укладений між ПАТ "Волиньтурист" та ФОП ОСОБА_1 Зобовязано ФОП ОСОБА_1 звільнити приміщення загальною площею 45 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Президента Грушевського, 33, на першому поверсі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач 1 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні прокурор заперечила проти доводів апеляційної скарги, з підстав, викладених у письмовому відзиві, вважає її безпідставною та необґрунтованою. Вважає рішення законним і обґрунтованим, таким, що відповідає фактичним обставинам справи просить останнє залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники позивача, відповідача 1 та відповідача 2 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та враховуючи обмежені строки, встановлені ст. 102 ГПК України, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивача, відповідача 1 та відповідача 2.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача 1, заслухавши у судовому засіданні пояснення прокурора, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на будівлю вбудовано-прибудованого приміщення загальною площею 657,8 кв.м. за адресою: м. Луцьк, пр. Пр. Грушевського, 33, рішенням господарського суду Волинської області від 24.11.2011 року у справі № 5004/2012/11 визнано право власності за державою Україна, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів № 560 від 21.12.1995 року та № 95 від 23.02.2001 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно" в частині оформлення Волинському обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях "Волиньтурист" свідоцтва про право колективної власності на об'єкт нерухомого майна: вбудовано-прибудоване приміщення на пр-ті Грушевського, 33, в м. Луцьку загальною площею 657,8 кв.м. згідно з додатком 1, та зобовязано Волинське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Волиньтурист" повернути державі в особі Фонду державного майна України безпідставно набуте майно - вбудовано-прибудоване приміщення загальною площею 657,8 кв.м, розташоване в м. Луцьку по пр-ту Грушевського, 33.

На підставі вказаного рішення суду в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 30.08.2012 року за державою Україна в особі Фонду державного майна України зареєстровано право власності.

21.12.2012 року відповідачем 1 укладено договір оренди № 1 з ФОП ОСОБА_1, відповідно до якого відповідач 1 передає останньому в строкове платне користування приміщення бару площею 45 кв.м за адресою м. Луцьк, Пр. Грушевського, 33, на першому поверсі під заклад громадського харчування, при цьому безпідставно та незаконно вказуючи в договорі оренди, що обєкт оренди є власністю ПрАТ"Волиньтурист".

В силу ст. 319 ЦК України, тільки власник свого майна має право щодо свого майна вчиняти будь-які дії, які не суперечать Закону.

Таким чином, відповідач 1 передавши в оренду ФОП ОСОБА_1 частину приміщення за адресою: м. Луцьк, Пр. Грушевського, 33, в незаконний спосіб розпорядився майном державної власності, не маючи при цьому жодних повноважень.

У зв'язку із зазначеним, прокурор м. Луцька звернувся з позовом до господарського суду Волинської області в інтересах Фонду державного майна України, в якому просив визнати недійсним договір оренди нерухомого майна № 1 від 21.12.2012 року, укладений між ПрАТ "Волиньтурист" та ФОП ОСОБА_1, а також зобовязати ФОП ОСОБА_1 звільнити приміщення загальною площею 45 кв.м. за адресою: м. Луцьк, пр. Президента Грушевського, 33, на першому поверсі.

Рішенням від 13.07.2015 року, відповідний договір визнано недійсним та зобовязано ФОП ОСОБА_1 звільнити приміщення загальною площею 45 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Президента Грушевського, 33, на першому поверсі.

Відповідач 1 з вказаним рішенням не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції. Скаржник вважає рішення таким, що прийняте при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності зазначених обставин, які місцевий суд визнав встановленими, а також таким, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права. На підтвердження своїх доводів, скаржник зазначає, що на момент підписання оспорюваного договору останньому не було відомо про заходи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області щодо реєстрації права власності на майно за державою в особі Фонду, на яке судом визнано право власності. Про факт державної реєстрації права власності на зазначене майно за державою скаржник дізнався з листа КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" № 84 від 10.01.2013 року. Крім того, скаржник зазначає, що здійснюючи господарську діяльність, останній сплачує податки в Державний бюджет України та здійснює інші платежі, передбачені чинним законодавством України. Трудовий колектив працює з метою збереження нерухомого майна вбудовано-прибудованого приміщення загальною площею 657,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Пр. Грушевського, 33, запобігання втрати його ліквідності, уникнення розкрадання будівлі та повного знищення систем електро-, тепло-, водопостачання та водовідведення.

Дослідивши наявні матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Ст. 99 ГПК України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу у передбачений законом спосіб, зокрема шляхом визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення дії, яке порушує право та в інший спосіб, що встановлений законом.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено судом, 21.12.2012 року відповідачем 1 укладено договір оренди №1 з ФОП ОСОБА_1, відповідно до якого відповідач передає останньому в строкове платне користування приміщення бару площею 45 кв.м за адресою м. Луцьк, пр-т Пр. Грушевського, 33, на першому поверсі під заклад громадського харчування, при цьому безпідставно та незаконно вказуючи в договорі оренди, що обєкт оренди є власністю ПрАТ "Волиньтурист".

Рішенням господарського суду Волинської області від 24.11.2011 року у справі № 5004/2012/11 на зазначене майно визнано право власності за державою Україна. ПрАТ "Волиньтурист" був учасником провадження по справі № 5004/2012/11, відтак був обізнаний про прийнятими по ній рішеннями.

Частиною 1 ст. 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 2 ст. 144 ГК України, право власності на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації цього майна або відповідних прав на нього.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Стаття 1212 ЦК України визначає, що особа, яка набула майно без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Обовязковою умовою для застосування наслідків ст. 1212 ЦК України є відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мова іде, зокрема, про помилку, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до виникнення цивільних прав та обовязків в розумінні ст. 11 ЦК України.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ПАТ "Волиньтурист" та скасування рішення господарського суду Волинської області від 13.07.2015 року.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 13.07.2015 року у справі № 903/703/15 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.