УХВАЛА

про повернення позовної заяви

21.09.2015Справа № 910/24888/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянувши

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сетав Авто», м. Київ

до відповідача-1 Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та відповідача-2 Публічного акціонерного товариства «Астра Банк»

про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сетав Авто», 18 вересня 2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н, б/д до відповідача-1, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та відповідача-2, Публічного акціонерного товариства «Астра Банк» про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним.

Подана позовна заява б/н, б/д не відповідає вимогам розділу VIII Господарського процесуального кодексу України, а тому підлягає поверненню з посиланням на ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються, зокрема, документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Закон України "Про судовий збір" визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду.

Нормами п. 2 ст. 9 Закону України "Про судовий збір" передбачено обов'язок суду перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряти зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Проте, як встановлено судом, у наданій разом з позовною заявою квитанції № від 17.09.2015 року відсутні докази зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, що суперечить вимогам Закону України "Про судовий збір".

З огляду на викладене, квитанція № від 17.09.2015 року не може вважатись належним доказом сплати судового збору за подання відповідної заяви.

Як зазначено у п. 4 ч. 1 ст.63 Господарського процесуального кодексу України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Також, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування п.6 ч.1 ст.63 Господарського процесуального кодексу України з огляду на наступне.

Нормами ст. 93 Цивільного кодексу України визначено, місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до абз. 2, 6 п.п.3.1 п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"). У випадках, передбачених статтею 56 ГПК України, місцезнаходження (місце проживання) відповідача визначається за даними його державної реєстрації як суб'єкта господарювання.

З тексту позовної заяви та додатків до неї вбачається, що зазначену позовну заяву було відправлено відповідачу-1 за адресою: 01014, м. Київ, бульв. Дружби Народів, 38, в той час, як фактичною адресою є 01133, м. Київ, вул. Щорса буд. 36-Б, а фактичною адресою відповідача-2 є 04210, м. Київ, пр. Героїв Сталінграду, 16 (літера В), в той час, як позивач направив копію позовної заяви на адресу 04210, м. Київ, пр. Героїв Сталінграду, 16 (літера Б). Вказані обставини про фактичні адреси відповідачів підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що функціонує відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 14.12.2012 року № 1846/5 "Про затвердження Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2105/22417.

Зазначені обставини є суттєвими, оскільки нормами ст. 59 Господарського процесуального кодексу України передбачено право відповідача після одержання ухвали про порушення провадження у справі надіслати суду відзив на позовну заяву, в той час, як у даному випадку відповідач позбавляється можливості підготувати обґрунтовані заперечення на позовну заяву з урахуванням усіх обставин, на які посилається заявник, та поданих ним доказів.

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, суд обмежений у праві самостійного витребування доказів. Тому, суд у разі порушення позивачем ст.57 Господарського процесуального кодексу України не має права скористатися приписами ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, а навпаки, є зобов'язаним виконати вимоги ст.63 зазначеного Кодексу України.

Такі приписи згаданих норм мають на меті забезпечення, як конституційних засад змагальності сторін та рівності усіх учасників процесу перед законом і судом (п.п.2, 4 ч.3 ст.129 Конституції України), так і аналогічних приписів ст.ст.4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, на стадії прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі суд має бути впевненим у тому, що зазначені засади не були порушені заявником позову.

Отже, позовна заява з доданими до неї документами не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню заявнику без розгляду для усунення допущених порушень.

Одночасно, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ч. 3 ст. 63 вказаного Кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Відповідно до вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, якщо господарський спір не вирішується по суті (відкладення розгляду справи, зупинення, припинення провадження у справі, залишення позову без розгляду тощо), господарський суд виносить ухвалу.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 38, 44, 56, 57, 59, п. 4, 6 ч. 1 ст. 63, ст.ст.65, 86 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву б/н б/д Товариства з обмеженою відповідальністю «Сетав Авто» до відповідача-1, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та відповідача-2, Публічного акціонерного товариства «Астра Банк» про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним, з доданими до неї документами повернути заявнику без розгляду.

Роз'яснити Товариству з обмеженою відповідальністю «Сетав Авто», що повернення позовної заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до господарського суду в загальному порядку після усунення допущених порушень.

Суддя О.С. Комарова