ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.15 Справа№ 914/2054/15

За позовом: Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів

До відповідача: Комунального підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго», м. Сокаль

Про стягнення 13 536, 53 грн.

В судове засідання зявились:

від позивача: ОСОБА_1 - представник

від відповідача: не зявився

Суддя Березяк Н.Є.

Секретар судового засідання Кравець О.І.

Суть спору: Подано позов Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» до Комунального підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» про стягнення 13 536, 53 грн.

Ухвалою суду від 25.06.2015 р. було порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 13.07.2015 р.

В судовому засіданні 13.07.2015 року судом було оглянуто оригінали документів, які в належно завірених копіях долучені до матеріалів справи.

На адресу суду 12.08.2015 року відповідачем подано клопотання № 388 від 10.08.2015 року (вх. 33834/15) про зменшення пені на 80 % та 13.08.2015 року подано клопотання № 353 від 13.07.2015 року про зменшення розміру інфляції з суми 8 668,05 грн. до 734,07 грн.

В судовому засіданні 14.09.2015 року представник позивача позов підтримав повністю та просив задоволити з підстав зазначених в позовній заяві та наданих поясненнях.

Відповідач в судове засідання 14.09.2015 року явку повноважного представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні 14.09.2015 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

20.10.2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Львівобленерго» (надалі Постачальник) та Комунальним підприємством Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» (надалі Споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії № 90363, у відповідності до умов якого постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю зазначеною в Додатку № 9 до Договору, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

В пункті 2.1. вказаного договору зазначено, що під час виконання умов цього Договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим Договором, Сторони зобовязуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (ПКЕЕ).

Пунктом 2.3.3 Договору передбачено, що Споживач зобовязаний оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами Додатків № 2 «Порядок розрахунків та № 9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Як стверджує позивач, в порушення умов Договору, відповідач не здійснював вчасно оплати за поставлену йому електричну енергію та за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії, що вбачається з долученого до матеріалів справи розрахунку боргу за активну та реактивну електроенергію.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем нараховані три відсотки річних в розмірі 196,88 грн. та інфляційні втрати в розмірі 9 402,12 грн. Крім цього, відповідно до п. 4.2.1 Договору, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» позивачем нарахована пеня у сумі 3 937,53 грн.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частко.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Аналогічне положення містить ст. 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Договору № 90363 від 20.10.2006 року позивач постачав Комунальному підприємству Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» електроенергію в обсязі передбаченому Договором в передбачених договором обсягах, за які відповідач зобовязувався оплатити.

Відповідно до Пунктом 2.3.3 Договору передбачено, що Споживач зобовязаний оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами Додатків № 2 «Порядок розрахунків» та № 9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Пунктом 2 Додатку 2 до Договору № 90363 передбачено, що розрахунковим періодом вважається період з 25 числа попереднього місяця до 24 числа поточного місяця (включно) та прирівнюється до календарного. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на зазначений у договорі поточний розрахунок із спеціальним режимом використання Постачальника електричної енергії.

Однак, як стверджує позивач, відповідач не вчасно здійснював оплату за поставлену йому електричну енергію та за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії, що не заперечується відповідачем.

За порушення строків оплати вартості спожитої електричної енергії, позивачем відповідно до п. 4.2.1 Договору та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» за період з 10.03.2015 року по 19.04.2015 року нарахована пеня в розмірі 3 937,53 грн. , яку просить стягнути з відповідача.

В ході розгляду справи відповідачем подано клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені), з огляду на відсутність вини підприємства в порушенні строків оплати, збитковість підприємства наявністю різниці між економічно обґрунтованими витратами та встановленими тарифами.

Щодо зазначеного клопотання про зменшення пені на 80 % то воно підлягає до задоволення частково. При цьому суд виходив з наступного:

Згідно статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зясовано в судовому засіданні, заборгованість у відповідача виникла в звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та встановленими тарифами, несвоєчасною сплатою мешканцями вартості спожитої електроенергії. Відповідачем вживаються заходи про примусове стягнення боргу з мешканців, що свідчить про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості.

Враховуючи незначний час прострочення оплати вартості спожитої електричної енергії та відсутність вини підприємства у виникненні заборгованості, суд прийшов до висновку про можливість задоволити клопотання та зменшити розмір пені що підлягає до стягнення до 1 968,76 грн.

Нормами ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме: сплата суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

За несвоєчасне виконання договірних зобовязань за період з 10.03.2015 року по 19.04.2015 року позивачем нараховані три відсотки річних в розмірі 196,88 грн. та інфляційні втрати в розмірі 9 402,12 грн., які просить стягнути з відповідача.

В ході розгляду справи відповідачем подано клопотання про зменшення розміру інфляційних, в якому він не погоджується з порядком нарахування інфляційних втрат, здійснених позивачем.

Відповідач в обґрунтування своїх вимог посилається на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97 р., відповідно стверджує, що у звязку з частковою сплатою підприємством заборгованості протягом базового місяця, сума заборгованості існувала менше одного місяця, отже визначення розміру інфляційних втрат із суми заборгованості, що існувала станом на перше число кожного наступного місяця є не правильним.

Відповідно до п.6 Додатку №2 до Договору № 90363 від 20.10.2006 року про постачання електричної енергії, рахунки на оплату платежів, передбачених даним договором виписуються Постачальником електричної енергії та надаються споживачу. Тривалість періоду оплати отриманих рахунків має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, рахунок на оплату вартості спожитої в лютому електричної енергії в розмірі 68254,61 грн. із зазначенням дати сплати до 06.03.2015 року був скерований відповідачу та отриманий ним 03.03.2015 року, що підтверджується відміткою про отримання поштового відправлення. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку позовних вимог, зазначена сума коштів була сплачена відповідачем 02.04.2014 року. Фактично, мало місце прострочення платежу з 07.03.2015 року по 01.04.2015 року. За період з 10.03.2015 року по 01.04.2015 року на суму заборгованості в розмірі 68254,61 грн. позивачем нараховані інфляційні в загальній сумі 5549,91 грн. та три відсотки річних в загальному розмірі 129.03 грн.

Згідно проведеного судом перерахунку, відповідно до рекомендацій , викладених у листі Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97 р. та інформаційному листі Вищого господарського суду України від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», за визначений позивачем період з 10.03.2015 року по 01.04.2015 року розмір інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості 68254,61 грн. складає 7371,50 грн. а три відсотки річних 129,03 грн. відповідає заявленій до стягнення позивачем сумі ( розрахунок додається).

Відповідно до п.п.3.2 п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року (із змінами і доповненнями, внесеними постановою пленуму Вищого господарського суду України від 10 липня 2014 року № 6), розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. Згідно проведеного судом перерахунку розмір інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості 68254,61 грн., яка існувала на останній день березня 2015 року помножений на індекс інфляції квітня 2015 року складає 9555,65 грн. що також перевищує заявлену позивачем до стягнення суму ( розрахунок додається).

Що стосується нарахованих позивачем інфляційних втрат на суму 63498,01 грн. за період з 07.04.2015 року по 19.04.2015 року в розмірі 3852,21 грн., то слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рахунок на оплату вартості спожитої в березні 2015 року електричної енергії в розмірі 75243,40 грн. був скерований відповідачу та отриманий ним 27.03.2015 року, що підтверджується відміткою про отримання поштового відправлення. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку позовних вимог, зазначена сума коштів була сплачена відповідачем частково 02.04.2015 року, а решта суми в розмірі 70000,00 грн. сплачена 20.04.2015 року. Фактично, мало місце прострочення платежу з 02.04.2015 року по 19.04.2015 року. За період з 07.04.2015 року по 19.04.2015 року на суму заборгованості в розмірі 63498,01 грн. ( з врахуванням часткової оплати 02.04.2015 року) позивачем нараховані інфляційні в сумі 3852,21 грн. та три відсотки річних в розмірі 67,85 грн.

Згідно проведеного судом перерахунку, відповідно до рекомендацій , викладених у листі Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97 р. та інформаційному листі Вищого господарського суду України від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», за визначений позивачем період з 07.04.2015 року по 19.04.2015 року розмір інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості 63498,01 грн. складає 8889,72 грн. а три відсотки річних 67,85 грн. відповідає заявленій до стягнення позивачем сумі ( розрахунок додається).

Відповідно до п.п.3.2 п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року (із змінами і доповненнями, внесеними постановою пленуму Вищого господарського суду України від 10 липня 2014 року № 6), станом на останній день квітня 2015 року заборгованість не існувала, а відтак на зазначену суму інфляція не нараховується.

Таким чином, згідно проведеного судом перерахунку інфляційних втрат відповідно до рекомендацій , викладених у листі Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97 р. та інформаційному листі Вищого господарського суду України від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», за зазначений позивачем період з 10.03.2015 року по 19.04.2015 року розмір інфляційних втрат за прострочену суму боргу в загальному складає 16261,22 грн. ( позивачем заявлено до стягнення 9402,12 грн.), а згідно проведеного судом перерахунку відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року (із змінами і доповненнями, внесеними постановою пленуму Вищого господарського суду України від 10 липня 2014 року № 6), за період прострочки оплати вартості спожитої електричної енергії розмір інфляційних втрат складає 9555,65 грн. , що також перевищує заявлену позивачем до стягнення суму.

З огляду на викладене, до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати та три відсотки річних в межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення частково.

Судові витрати слід віднести на відповідача в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 3,4,41,42,43,44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82-85,121 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2.Стягнути з Комунального підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» (80000, Львівська область, м. Сокаль, вул. Героїв УПА, 21, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» (79026, м. Львів, вул. Козельницька, 3, ) 1 968,76 грн. пені, 196,88 грн. 3 % річних, 9402,12 грн. інфляційних нарахувань та 1561,28 грн. судового збору.

3.Відмовити в задоволенні решти частини позовних вимог.

4.Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Наказ видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 21.09.2015 року.

Суддя Березяк Н.Є.