ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року Справа № 908/42/13-г
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Губенко Н.М.,
суддів:Барицької Т.Л.,
Картере В.І.,
розглянувши касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Газ Інвест"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 24.04.2015
та на рішення господарського суду Запорізької області від 15.02.2013
у справі№908/42/13-г господарського суду Запорізької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Уні Кредіт Лізинг"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Газ Інвест"
простягнення 629 080,95 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники:

- ТОВ "Уні Кредіт Лізинг" Кучерявий Д.В.,

- ТОВ "Газ Інвест" Юхимчук В.Є.,

Ухвалами Вищого господарського суду України від 05.08.2015, 02.09.2015, 16.09.2015 розгляд даної справи відкладався на підставі ст. 77 ГПК України у зв'язку із клопотаннями сторін у справі про відкладення розгляду даної справи.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 15.02.2013 у справі №908/42/13-г (суддя Гончаренко С.А.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.04.2015 (судді: Шепітько І.І., Хачатрян В.С., Черленяк М.І.), задоволений позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Уні Кредіт Лізинг" (надалі позивач/ ТОВ" Уні Кредіт Лізинг") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газ Інвест" (надалі відповідач/ТОВ "Газ Інвест/скаржник); за рішенням стягнуто з відповідача 588 746,95 грн. заборгованості за лізинговими платежами, 31 845,22 грн. пені, 8 488,78 грн. 3% річних, 12 581,62 судового збору, 3 500,00 грн. витрати на послуги адвоката.

Відповідач, не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення та постанову скасувати і прийняти нове рішення про відмову у позові.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача 629080,95 грн., які складаються з 588746,95 грн. основної заборгованості за лізинговими платежами, 31845,22 грн. пені за прострочення виконання зобов'язання та 8488,78 грн. 3% річних.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на порушення виконання відповідачем умов договору фінансового лізингу від 25.06.2010 №1810L10/00 (надалі договір).

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, виходили з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та документально доведеними; при цьому, встановили, що 25.06.2010 між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №1810L10/00, на виконання умов якого позивачем було придбано для відповідача роторний комбайн MF9795 FORITA в кількості 1 одиниця та за актом приймання передачі від 16.07.2010 був переданий у користування (фінансовий лізинг) відповідачу. Відповідач, в свою чергу, зобов'язався сплачувати вартість предмету лізингу (роторного комбайну) згідно з Графіком лізингових платежів (додаток №2 до договору).

В той же час, відповідачем було порушено договір фінансового лізингу в частині несплати лізингових платежів, відповідно до Графіку сплати лізингових платежів, у зв'язку з чим позивач направив відповідачу повідомлення від 26.09.2012 про розірвання договору, та вимагає в судовому порядку стягнути з відповідача основну заборгованість зі сплати лізингових платежів, пеню, а також інфляційні втрати та 3% річних.

Вищий господарський суд України вважає передчасними висновки судів про задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Стаття 806 ЦК України передбачає, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" зазначається, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Як вказувалося вище, лізингоодержувач не виконував зобов'язань з оплати лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за договором.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

В той же час, ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не дослідив, чи був припинений договір фінансового лізингу і якщо так, то з якої саме дати, незважаючи на те, що про розірвання договору в односторонньому порядку на підставі ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" згідно з повідомленням від 26.09.2012 (яке відсутнє в матеріалах справи) стверджував як позивач у позовній заяві, так і відповідач в апеляційній скарзі.

Встановлення даного факту є необхідним для правильного вирішення даного спору, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 11128 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, у постанові Верховного Суду України від 29.10.2013 у справі №7/5005/2240/2012 за позовом ТОВ "УніКредит Лізинг" до дочірнього підприємства "Націонал-Плюс" приватного підприємства "Націонал" про стягнення заборгованості зі сплати лізингових платежів, зазначено наступне:

"Частиною 2 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

А згідно із частиною 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 11.3 договору сторони встановили право лізингодавця у разі розірвання договору в односторонньому порядку вимагати повернення предмета лізингу в безспірному порядку та право утримувати всі суми, що вже були сплачені лізингоодержувачем за договором.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у ТОВ "УніКредит Лізинг" обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність ДП "Націонал-Плюс" ПП "Націонал" і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Ураховуючи наведене та те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними.".

Таким чином, виходячи із наведеної позиції Верховного Суду України та положень ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", встановлення факту розірвання (припинення) договору фінансового лізингу при стягненні заборгованості зі сплати лізингових платежів є необхідним, оскільки складові лізингових платежів, заборгованість з яких стягується у судовому порядку за чинним договором фінансового лізингу та за договором, який припинив свою дію внаслідок розірвання, є різними.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Виходячи з наведеного, виправлення допущених судами попередніх інстанцій порушень норм матеріального та процесуального права, призвело б до виходу касаційною інстанцією за межі визначених ст. 1117 ГПК України повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне скасувати прийняті у даній справі судові рішення і справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду, під час здійснення якого, врахувати наведене у даній постанові, встановити період, за який стягується заборгованість у даному провадженні, достеменно встановити, коли був припинений договір фінансового лізингу від 25.06.2010 №1810L10/00, укладений між сторонами у справі, в залежності від цього дослідити, які складові входять до переліку лізингових платежів, заявлених до стягнення з відповідача у даному провадженні з урахуванням позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 29.10.2013 у справі №7/5005/2240/2012 та вирішити справу з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газ Інвест" задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 24.04.2015 та рішення господарського суду Запорізької області від 15.02.2013 у справі №908/42/13-г скасувати і справу направити на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Головуючий суддя Н.М. Губенко

Судді: Т.Л. Барицька

В.І. Картере