КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2015 р. Справа№ 910/4936/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Руденко М.А.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Прімоколект-Капітал"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 27.04.2015

у справі № 910/4936/15-г (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Прімоколект-Капітал",

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша кредитно-фінансова компанія",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Кредитна Спілка "Альянс Україна",

про визнання договору недійсним та стягнення заборгованості,

за участю представників сторін:

від позивача: Усенко М.І. - представник (довіреність № б/н від 02.09.2015);

від відповідача: Ходаківський М.Д. - представник (довіреність № б/н від 04.06.2015);

від третьої особи: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» (надалі - ТОВ «КУА «Прімоколект-Капітал», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша кредитно-фінансова компанія" (надалі - ТОВ «ПКФК», відповідач) про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги №2/В від 15.07.2011 в частині відступлення права грошової вимоги до 376 боржників, застосування двосторонньої реституції до зобов'язань в цій частині, стягнення збитків, заподіяних вчиненням правочину під впливом обману у розмірі 975 394,95 грн, зобов'язання повернути права грошової вимоги до 376 боржників та стягнення заборгованості з повернення вартості одиничної ціни до 100 боржників у розмірі 184 892,04 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі №910/4936/15-г залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кредитну Спілку «Альянс Україна» (надалі - КС «Альянс Україна», третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 у справі №910/4936/15-г у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 у справі №910/4936/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2015 колегією суддів у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г. апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 07.09.2015.

У зв'язку з перебуванням судді Жук Г.А. на лікарняному, на підставі розпорядження секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015, відповідно до підпункту 2.3.25 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, справу №910/4936/15-г передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Агрикова О.В., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження визначеною судовою колегією.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 було відкладено розгляд справи на 28.09.2015, в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою у судове засідання представника третьої особи.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2015 у зв'язку з перебуванням судді Сухового В.Г. у відпустці, відповідно до підпункту 2.3.25 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, справу № 910/4936/15-г передано для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Агрикова О.В., Руденко М.А. та ухвалою від 28.09.2015 прийнято до провадження вказаною колегією суддів.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні 28.09.2015 представник скаржника доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримав повністю, оскаржуване рішення просив скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Третя особа свого уповноваженого представника в судове засідання не направила, про дату, місце та час судового засідання була повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення даній особі поштового відправлення.

Вислухавши думку представників сторін щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі уповноваженого представника третьої особи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, за відсутності третьої особи.

28.09.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11.07.2011 між Кредитною Спілкою «Альянс Україна» (в тексті договору - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перша кредитно-фінансова компанія» (в тексті договору - новий кредитор) було укладено договір відступлення прав вимоги №1/В (надалі - договір 1), відповідно до пункту 1.1. якого кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості).

Згідно пункту 1.3. договору 1 новий кредитор має право здійснити наступне відступлення третім особам прав вимоги до боржників, придбаних від кредитора за цим договором.

Права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору акту приймання-передавання реєстру боржників (додаток №2 до даного договору), після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. При цьому, виконання новим кредитором та кредитором умов, що визначені даним пунктом, є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення права вимоги. Додаткового оформлення відступлення права вимоги у цих випадках не вимагається (пункт 6.2.6. договору 1).

Умовами пункту 7.1. договору 1 передбачено, що в якості компенсації за придбання (відступлення) права вимоги, відповідач сплачує позивачеві плату у розмірі, що станом на дату підписання сторонами даного договору складає 14 765 419,97 грн, без ПДВ.

Відповідно до акту приймання-передачі реєстру боржників від 11.07.2011 до договору 1, підписаного уповноваженими представниками сторін та скріпленого печатками підприємств, кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників кредитора на загальну суму заборгованості в розмірі 343 381 859,71 грн (а.с.92).

На виконання умов договору 1, відповідачем було перераховано третій особі грошові кошти в розмірі 13 541 000,00 грн, що підтверджується банківськими виписками з рахунку ТОВ «Перша кредитно-фінансова компанія» (а.с.133-135).

З моменту підписання акту приймання-передачі реєстру боржників, ТОВ «ПКФК» отримало право розпоряджатися належними йому правами грошових вимог, у тому числі, згідно пункту 1.3. договору 1, здійснити наступне відступлення вказаних прав вимоги третім особам.

Так, 15.07.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» (в тексті договору - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перша кредитно-фінансова компанія" (в тексті договору - новий кредитор) було укладено договір відступлення прав вимоги №2/В (надалі - договір 2, оспорюваний договір), відповідно до умов якого кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами. Права вимоги до боржників належать кредиторові внаслідок їх набуття (придбання) шляхом заміни у відповідному борговому зобов'язанні (кредитному договорі) первісного кредитора чи іншого попереднього кредитора (банка чи небанківської фінансової установи), (пункт 1.1. договору 2).

Відповідно до пункту 6.1. договору 2, кредитор передає (відступає) новому кредитору права вимоги до боржників, що зазначені та які входять до портфеля заборгованості. Загальний розмір портфеля заборгованості боржників, права вимоги до яких відступаються, складає 343 381 859, 71 грн станом на дату підписання сторонами даного договору.

Згідно пункту 6.2.3. договору 2, новий кредитор протягом трьох банківських днів з моменту отримання від кредитора реєстру боржників, згідно пункту 6.2.2. договору оплачує позивачу компенсацію у розмірі, визначеному п. 7.1. даного договору.

Пунктом 6.2.6. договору 2 визначено, що права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами даного договору акту приймання-передавання реєстру (додаток №2 до даного договору), після чого відповідач стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. При цьому, виконання відповідачем та позивачем умов, що визначені даним пунктом, є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення права вимоги. Додаткового оформлення відступлення права вимоги у цих випадках не вимагається.

Відступлення права вимоги за даним договором здійснюється без згоди боржників (пункт 6.2.7. договору 2).

Умовами пункту 7.1. договору 2 передбачено, що в якості компенсації за придбання (відступлення) права вимоги, відповідач сплачує позивачеві плату у розмірі, що станом на дату підписання сторонами даного договору складає 16 207 623,78 грн без ПДВ. При цьому, оплата прав вимоги, які підлягають відступленню згідно даного договору, до кожного окремого боржника, визначається згідно додатку № 1 до даного договору. Процент оплати складає 4,72 %.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до повного виконання відповідних зобов'язань сторонами (пункт 13.1. договору 2).

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Згідно з частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням (стаття 516 Цивільного кодексу України).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджує, що частина відступлених за договором №2/В від 15.07.2011 прав вимоги не належали відповідачеві на момент укладення вказаного договору, оскільки не були оплачені останнім за договором відступлення права вимоги №1/В, укладеним між ТОВ «ПКФК» та КС «Альянс Україна». Крім того, зобов'язання 376 боржників, права вимоги до яких придбані позивачем, були виконані первісному кредиторові - КС «Альянс Україна», про що позивачу під час укладення оспорюваного договору повідомлено не було.

Відтак, на думку позивача, у даному випадку наявні підстави для визнання договору відступлення права вимоги від 15.07.2011 №2/В недійсним на підставі статті 230 Цивільного кодексу України у зв'язку з вчиненням правочину під впливом обману.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 Цивільного кодексу України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом обману, необхідна наявність факту введення особи в оману з метою спонукання до укладення правочину (наявність умислу), що і має бути доведено позивачем. При цьому, встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину на підставі статті 230 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відхилення тверджень позивача про те, що відповідач, укладаючи спірний договір, не володів частиною прав грошових вимог, які були ним відступлені позивачеві, оскільки до матеріалів справи надано договір відступлення прав вимоги від 11.07.2011 №1/В, на підставі якого у ТОВ «ПКФС» виникло право власності на вказані майнові права та акт приймання-передачі реєстру боржників, з моментом підписання якого договір пов'язує перехід вказаних прав до відповідача.

Щодо тверджень позивача про те, що частина зобов'язань, право вимоги за якими відступлено відповідачем, були виконані первісному кредитору, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень законодавства України та умов спірного договору кредитор не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку та саме новий кредитор несе ризик несприятливих для нього наслідків у вигляді оплати боргу первісному кредитору.

Так, відповідно до пункту 5.1. договору 2 сторони погоджуються, що кредитор відповідає за дійсність переданих новому кредиторові прав вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржниками грошової вимоги, право якої відступається за цим договором і яка пред'явлена до виконання новим кредитором.

Враховуючи зазначене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані у матеріали справи докази не доводять як наявності умислу у відповідача ввести позивача в оману, щоб спонукати його до укладання спірного договору, істотності зазначених позивачем обставин, так і факту замовчування відповідачем при укладенні спірного договору відповідної інформації, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним

Оскільки позовна вимога щодо застосування двосторонньої реституції у зв'язку з визнанням договору недійсним є похідною від вимоги про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги №2/В від 15.07.2011, а тому підлягає залишенню без задоволення.

Позивач також заявляє вимогу про стягнення з відповідача збитків, заподіяних вчиненням правочину під впливом обману у розмірі 975 394,95 грн, що складає вартість права грошової вимоги щодо 376 боржників, які виконали свої зобов'язання первісному кредитору та інформацію про що відповідачем не було повідомлено позивачеві під час укладення оспорюваного договору.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафна санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

На підставі статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, необхідна наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина боржника

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 17/192.

Саме на позивача покладено обов'язок доведення належними та допустимими доказами підстав для застосування такої міри відповідальності як застосування збитків.

Надавши правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про недоведеність відповідачем наявності усіх обов'язкових умов, необхідних для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, а тому позовна вимога про їх стягнення у розмірі 975 394,95 грн задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача повернути на користь позивача права грошової вимоги до 376 боржників, якими було виконано свої зобов'язання перед первісним кредитором, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до розділу 9 договору 2 сторонами погоджено, що право вимоги може бути повернене новим кредитором до кредитора у наступних випадках: божник помер, боржник визнаний судом померлим, безвісно відсутнім, недієздатним або обмежено дієздатним, боржник знаходиться у місцях позбавлення волі, відсутнє документальне підтвердження заборгованості, суму заборгованості було погашено боржником перед кредитором до переходу права грошової вимоги від кредитора до нового боржника, кредитний договір визнано недійсним тощо.

Згідно пункту 9.2. договору 2 право вимоги до боржників підлягає поверненню до 31.12.2011 та тільки в тому випадку, якщо вищевказані умови діяли в момент передачі права вимоги та були виявлені новим кредитором після укладення цього договору.

Повернення прав грошової вимоги здійснюється на підставі акту, підписаного представниками обох сторін.

Відповідач зазначає, що погодження між сторонами повернення одиничної ціни щодо 100 боржників у розмірі 184 892,04 грн підтверджується електронною перепискою, яка здійснювалася між уповноваженою особою ТОВ «ПКФК» ОСОБА_5 та працівниками позивача.

Згідно пункту 11.1. договору 2 встановлено, що оскільки в договорі не зазначено іншого, всі повідомлення та інші заяви (окрім реєстру боржників в електронному вигляді), пов'язані з даним договором повинні мати письмову форму та будуть вважатися правильно відправленими при умові збереження письмової форми та особистої доставки чи через визначену кур'єрську фірму, що надає цілодобові послуги, або рекомендованим листом (з попередньою оплатою та письмовим підтвердженням про отримання) відповідній стороні на зазначену в договорі адресу.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повноважень ОСОБА_5 на ведення відповідної переписки та взагалі правового зв'язку між вказаною фізичною особою та ТОВ «ПКФК» (трудовий договір, наказ про призначення на посаду тощо).

У зв'язку з вищезазначеним, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що електронне листування сторін не може вважатися узгодженням повернення прав вимоги, відповідно до умов договору 2, а тому відсутні підстави для задоволення вказаних позовних вимог.

Щодо стягнення з відповідача 70 302,32 грн заборгованості з повернення вартості одиничної ціни, розмір якої підтверджується підписаним сторонами актом повернення прав вимоги №1 від 04.11.2011, відповідно до якого ними погоджено, що відповідач повернув, а кредитор прийняв права вимоги щодо 33 боржників, колегія суддів зазначає наступне.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно частини 1 статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1, 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

Пунктом 9.7. договору 2 встановлено, що протягом 10 робочих днів після підписання сторонами акту, відповідач повертає кошти отримані від позивача відповідно до умов даного договору за відступлення права вимоги по відношенню до боржників, право вимоги яких до яких повернуто (повертається) відповідачу в розмірі, передбаченому у графі «Оплата права грошової вимоги (без ПДВ).

Оскільки акт повернення прав вимоги було підписано сторонами 04.11.2011, відповідач повинен був повернути встановлену суму до 18.11.2011. Відтак, строк позовної давності за вказаною вимогою сплив 18.11.2014.

Даний позов пред'явлено позивачем до суду 02.03.2015, тобто поза строком позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Натомість позивачем не обґрунтовано суду підстави поважності пропуску позовної даності на звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення та сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом про наявність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмови у зв'язку з цим в задоволенні даного позову в частині повернення 70 302,32 грн одиничної ціни прав вимоги.

Заява відповідача у справі щодо застосування строку позовної давності до решти позовних вимог колегією суддів не приймаються, оскільки суд дійшов висновку, що права та інтереси позивача у даній справі не порушені та відмовляє в задоволенні позову у зв'язку з його необґрунтованістю.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 27.04.2015 у справі №910/4936/15-г прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Прімоколект-Капітал" без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Прімоколект-Капітал" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 у справі №910/4936/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 у справі №910/4936/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4936/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.А. Руденко

О.В. Агрикова