ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2015 р.Справа № 922/4169/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Гаврильєву О.В.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Комунальник", с. Комсомольське
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Зміїв
про стягнення 3 472,61 грн.
за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Комунальне підприємство "Комунальник", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (надалі - Відповідач) безпідставно отриманих коштів у розмірі 3 472,61 грн., а також суму судового збору.

Представник Позивача у судове засідання не з'явився, у наданій на адресу суду заяві (вх. 36067) просить суд розглянути справу № 922/4169/15 без участі представника КП "Комунальник". У попередньому судовому засіданні та у наданій заяві позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник Відповідача у судове засідання не з'явився, у наданих на адресу суду заявах (вх. 34926, 34928) викладено прохання розглянути справу № 922/4169/15 без участі представника відповідача. У попередньому судовому засіданні та у заявах просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що відповідно до статті 22 ГПК України, брати участь в судовому засіданні є правом сторони, а не обов'язком, знаходить правові підстави для задоволення заяв сторін щодо розгляду справу без участі повноважних представників як таких, що не суперечать нормам діючого законодавства.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

19 вересня 2012 року між Комунальним підприємством "Комунальник" (замовник, позивач) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (виконавець, позивач) було укладено Договір № 23/09/12-143 на технічний нагляд за будівництвом, за яким замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання в строки, на умовах і в порядку, передбаченому цим Договором, надати замовнику наступні послуги, а саме: «Технічний нагляд та контроль виконання будівельно-монтажних робіт при будівництві каналізаційного колектора по вул. Пушкіна в смт. Комсомольське Зміївського району Харківської області».

Замовник зобов'язується прийняти послуги та оплатити їх вартість відповідно до умов цього Договору (п. 1.1. Договору). Вартість послуг складає 9 009 (дев'ять тисяч дев'ять) грн. 00 коп. без ПДВ (ПДВ не передбачене) згідно кошторису (п. 2.1. Договору). В разі коригування вартості будівельних робіт відповідному коригуванню підлягає вартість цього Договору (п. 2.2. Договору). Оплата здійснюється згідно актів виконаних послуг (п. 2.3. Договору). Передача послуг Виконавцем і приймання їх Замовником оформлюється актом приймання-передачі виконаних послуг. В разі незгоди з обсягами або якістю виконаних послуг Замовник у термін не більше 10 календарних днів повертає надані Виконавцем проекти актів приймання-передачі виконаних послуг з мотивованими запереченнями. В разі ненадання мотивованих заперечень проти прийняття послуг, послуги вважаються прийнятими. Акт, не підписаний Замовником може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими (п. 4.1. Договору). Договір набирає чинність з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2012 року (п. 5.1. Договору). Додатковою угодою № 1 продовжений термін дії договору до повного виконання всіх розрахунків та погашення кредиторської заборгованості.

Розрахунку здійснені на підставі акту приймання-передачі виконаних робіт з технічного нагляду № 1 за листопад 2012р. на суму 9009,00 грн.

Зауважень, згідно п. 4.1. Договору від Замовника не надходило.

Кошти сплачені на підставі платіжного доручення № 27 від 26.03.2013р. у розмірі 9 009,00 грн., заборгованість відсутня.

Відповідно до п. 3.5.1 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Харківській області на І квартал 2015р. та на підставі направлення на проведення планової виїзної ревізії, виданої начальником Зміївської міжрайонної державної фінансової інспекції від 30.03.2015р. за № 37, головним державним фінансовим інспектором Зміївської МДФІ Почерняєвою Л.М. (з 30.03.2015р. по 29.05.2015р.) проведено планову виїзну ревізію фінансово-господарської діяльності комунального підприємства "Комунальник" за період з 01.11.2011р. по 31.03.2015р.

За результатами ревізії складено АКТ від 08.06.2015р. за № 720-24/5 та видано вимогу № 720-16/612 від 18.06.2015р.

Відповідно до складеного акту та вимоги встановлені наступні порушення законодавства відносно договірних відносини з ФО-П ОСОБА_1:

При проведенні робіт з технічного нагляду за будівництвом каналізаційного колектору по вулиці Пушкіна в смт. Комсомольське ФО-П ОСОБА_1, в порушення п. 2.8.13 ДБН Д. 1.1-1-2000, перевищено вартість робіт з технічного нагляду на суму 3 472,61 грн., внаслідок не дотримання під час розрахунку вартості робіт державних будівельних норм, застосування яких роз'яснюється листом Держбуду України від 01.10.2000 № 7/7-1010 "Про врахування коштів на утримання служби замовника в інвесторській кошторисній документації". А саме: врахування у вартості робіт з технічного нагляду вартості робіт з вибору майданчика будівництва, складання договору на проведення проектно-вишукувальних робіт, надання вихідних даних для проектування; отримання технічних умов та архітектурно-планувального завдання, які фактичного ФОП ОСОБА_1 не виконувались.

Внаслідок допущеного порушення позивачу завдано матеріальної шкоди (збитків) на суму 3 472,61 грн.

Таким чином, на думку позивача, з урахуванням висновків планової виїзної ревізії фінансово-господарської діяльності позивача, сума безпідставно одержаних відповідачем грошових коштів при проведенні технічного нагляду за будівництвом за Договором № 23/09/12-143 від 19.09.2012р. загалом складає 3 472,61 грн., в зв'язку з чим, позивач посилається на норми ст. 1212 ЦК України як предмет повернення заявлених коштів, які одержаних без достатньої правової підстави.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходить із наступного.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Правові позиції втілені у статті 638 Цивільного кодексу України визначають, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК Україні) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони у Договорі погодили вартість наданих послуг (п. 2.1 Договору), яка складає 9 009,00 гривень.

Частиною 1 статті 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. При цьому, згідно з ч. 3 цієї статті, зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

З обставин справи вбачається, що у даному випадку правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі Договору № 23/09/12-143 про технічних нагляд за будівництвом, в якому сторони вільно на власний розсуд визначили об'єм робіт, що підлягають виконанню, та їх вартість.

Суд зазначає, що зобов'язання за вищенаведеним Договором сторонами виконані повністю, приймання-передачу робіт оформлено без будь-яких зауважень і претензій відповідними актами, підписаними сторонами.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що спірний договір виконано сторонами належним чином та в повному обсязі, відповідно до умов договору.

При цьому, суд звертає увагу на те, що з матеріалів справи не вбачається, що спірний договір № 23/09/12-143 від 19.09.2012 року в частині визначення ціни було визнано в установленому порядку недійсними повністю або частково з підстав її завищення, чи до них були внесені відповідні зміни. Позивачем не обґрунтовано, а матеріали справи не містять доказів того, що під час прийняття робіт було виявлено недоліки у виконаній роботі, відступи від умов договору та кошторису. За виконані відповідачем роботи позивач розрахувався в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи.

Статтями 11, 509 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору.

Крім того, позивач не мав претензій щодо обсягу і якості наданих послуг та повністю оплатив їх вартість. Мотивованої відмови від приймання наданих послуг з боку позивача не надходило, обсяг наданих послуг погоджений сторонами.

Відповідно до статті 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного Кодексу України).

Згідно зі статтею 525 Цивільного Кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 193 Господарського Кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Таким чином, позивач, вимагаючи повернення частини виконаного за договором, фактично вимагає перегляду ціни договору після його виконання, що є порушенням вказаних вимог чинного законодавства.

Доводи позивача про те, що підставою для стягнення збитків з відповідача є акт Державної фінансової інспекції №720-24/5 від 08.06.2015 року та вимога Державної фінансової інспекції про усунення порушень від 18.06.2015 року № 720/16/612, є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 15 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Отже, за умови існування між сторонами договірних правовідносин, посилання на висновки перевірки Головного контрольно-ревізійного управління України, як на підставу для задоволення позовних вимог, є неправомірними. Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати.

Разом з тим, виявлені за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Відповідача порушення можуть бути підставою для притягнення до відповідальності відповідних посадових осіб у встановленому чинним законодавством порядку.

Так, згідно з підпунктом 4 пункту 4 Положення про Державну фінансову інспекцію України (затверджено Указом Президента України від 23.04.2011р. № 499/2011) врегульовано вжиття Держфінінспекцією України відповідно до покладених на неї завдань заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб. Такі заходи вживаються в установленому порядку Держфінінспекцією України як центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України та який входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю. Акт перевірки вказаного контролюючого органу може бути підставою для вжиття ним в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб позивача у встановленому чинним законодавством порядку, а не для встановлення певного зобов'язання в межах господарсько-договірних відносин.

З наведеного слідує, що акт ревізії фінансово-господарської діяльності не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов'язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти.

Таким чином, пред'явлена на основі проведеної Державною фінансовою інспекцією України перевірки вимога про усунення порушень не підтверджує порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, між сторонами існували договірні відносини і приймання виконаних робіт та розрахунки за виконані роботи проводились на підставі договору.

Суд встановлює, що відсутні порушення між сторонами істотних умов укладеного договору.

Відповідно до ст.ст. 22, 611, 623 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування в меншому або більшому розмірі, боржник, який порушив зобов'язання має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки, розмір збитків доказується кредитором, при визначенні неодержаних доходів враховуються заходи, вжити кредитором щодо їх одержання.

Як зазначено в статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або іншої особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 217 ГК України відшкодування збитків є господарською санкцією, а ч. 1 ст. 218 ГК України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, у ст. 224 ГК України зазначено, що учасник в господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані збитки суб'єкту, права або інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані доходи, які управлена сторона одержала б в разі належного виконання зобов'язань або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Суд зазначає, що у разі доведення вини відповідача, позивач має право на відшкодування понесених ним за договорами збитків, а право на стягнення з відповідача 3 472,61 грн. відсутні.

Так відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, основною умовою для застосування зазначеної статті повинно бути відсутність правових підстав для набуття майна.

Суд вважав, що між сторонами був укладений договір, який виконувався сторонами. Як свідчать матеріали справи, підставою отримання коштів був договір та дії сторін по підписанню кошторису та актом виконаних робіт, невиконання умов правочину або неналежне їх виконання не є підставою для застосування норм ст. 1212 ЦК України.

До того ж, вказаний договір розірваний або визнаний недійсним не був, та фактично був виконаний сторонами.

В даному випадку факт порушення законодавства при укладанні договорів, погодженні договірної ціни, проведенні розрахунків тощо, позивач не надав.

Зазначена правова позиція суду знайшла своє підтвердження у

Постановах Харківського апеляційного господарського суду від 15.11.2010 р. по справі № 38/182-10; від 02.11.2011 р. по справі № 5023/5620/11; від 21.02.2012 р. по справі № 5023/7609/11; від 26.03.2012 по справі №5023/10511/11, а також у Постановах Вищого господарського суду України від 17.08.2011 р. по справі № 5023/574/11; від 20.02.2012 р. по справі № 5023/5573/11.

Вирішуючи спір про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладання на винну особу зазначеної міри відповідальності, в той час як в межах розгляду даної справи позивачем не доведено факту порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором, або виконання укладеного договору з порушенням умов, що виключає застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також слід зазначити, що акт контрольно-ревізійного органу не визначений законодавством як безумовний доказ, а тому не повинен прийматися як беззаперечний доказ про встановлені порушення з боку господарюючого суб'єкта (підконтрольної установи).

Згідно Листа ВСУ від 09.08.2006р. № 1-11/477 обставини, висвітлені у актах КРУ, та факти про їх порушення, встановлені КРУ під час перевірок, підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним процесуальним законодавством України, зокрема статтями глави 5 Цивільного процесуального Кодексу України.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи викладене, а також вимоги ст. 33 ГПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача щодо стягнення збитків задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, жодного з елементів складу правопорушення, а саме наявність правил поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 21.09.2015 р.

Суддя І.П. Жигалкін