КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2015 р. Справа№ 910/7147/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Синиці О.Ф.

суддів: Зеленіна В.О.

Ткаченка Б.О.

при секретарі: Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача -Качанова Г.Г., Синчанський С.О.,

від відповідача -Алексенко В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Еко-Сервіс» №0806/1 від 08.06.15

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2015

у справі №910/7147/15-г

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Еко-Сервіс», м. Київ

до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» м. Київ

про стягнення 116 850грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.05.2015 (суддя Літвінова М.Є.) відмовлено в задоволенні позовних вимог ТОВ «НВК «Еко-Сервіс» щодо стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» 116850грн. позитивної курсової різниці. Суд дійшов висновку про те, що банк правомірно на виконання ст.ст. 3, 5 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", п.п. 3, 6 розділу 3 Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 №281, умов Договору, здійснив обов'язковий продаж іноземної валюти в сумі 15 800,00 євро на міжбанківському валютному ринку України по курсу, який існував на момент продажу, враховуючи, що придбана іноземна валюта ТОВ "НВК "Еко-Сервіс" не була використана, та перерахував позитивну курсову різницю до Держбюджету.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій просив його скасувати, позовні вимоги задовольнити. Апелянт стверджує, що відповідно до умов договору позивач не надавав повноважень банку здійснювати списання коштів зі свого рахунку без відповідного на те доручення позивача. Так, позивач вважає, що уповноважений банк без доручення клієнта продає невикористану вчасно валюту і всі кошти, виручені від продажу, має перерахувати на поточний рахунок клієнта, а вже клієнт, тобто позивач, перераховує щокварталу позитивну курсову різницю до Держбюджету. При цьому позивач посилається на лист Національного Банку України №29-207/12713 від 26.03.2014 в якому зазначено, що Законом або іншими законодавчими актами України на уповноважені банки не покладено обов'язок щодо здійснення такого перерахування без доручення клієнта.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення та зазначив про обґрунтованість висновків суду першої інстанції та безпідставність доводів позивача. Зокрема відповідач вказав, що лист Національного Банку України №29-207/12713 від 26.03.2014, на який посилається позивач, не носить характер нормативного акту НБУ відповідно до Інструкції про порядок підготовки, видання, реєстрації, надсилання та систематизації нормативних документів НБУ, затвердженої постановою Правління НБУ від 20.12.1995 р. №313 і не внесений в систематичний покажчик нормативних актів Національного банку України.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

19.01.2015 між банком та позивачем (клієнт) укладений договір банківського рахунку №223 за умовами якого, банк зобов'язується надавати клієнту послуги з розрахунково-касового обслуговування, які пов'язані з переказом грошей з рахунку (на рахунок) цього клієнта, видачею йому грошей у готівковій формі, а також здійснення інших операцій, передбачених цим договором, а клієнт - оплачувати вартість таких послуг та надає банку право користуватись тимчасово вільними коштами клієнта на власний розсуд.

Відповідно до п. 4.1.2 Договору, банк зобов'язаний приймати і зараховувати на рахунок клієнта грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про проведення операцій за рахунками.

За дорученням і за кошти клієнта здійснювати операції з обміну (конвертації) іноземної валюти, відповідно до законодавства України, що придбавається в результаті такого обміну (конвертацією).

29.01.2015 позивач звернувся до банку із заявою про купівлю іноземної валюти або банківських металів №1 для передоплати за продукцію згідно договору купівлі-продажу №21-01/15 від 21.01.2015.

Закупівля валюти була здійснена трьома етапами (03.02.2015, 04.02.2015, 06.02.2015) на загальну суму 15 800, євро.

Листом від 09.02.2015 №09-02/15 позивач повідомив банк про необхідність відізвання частини суми, що залишилась згідно поданої заяви на купівлю іноземної валюти або банківських металів №1 від 29.01.2015.

Враховуючи, що вказані кошти в євро не були використані позивачем, банк здійснив продаж зазначеної валюти трьома етапами (17.08.2015, 18.02.2015, 20.02.2015) в сумі 15800,00 євро по курсу на момент продажу.

Таким чином, виникла позитивна курсова різниця в розмірі 116 850грн., що була перерахована банком до Державного бюджету України.

24.02.2015 позивач звернувся до відповідача з листом №24-02/15 в якому вимагав повернути утриману курсову різницю в сумі 116 850грн. на рахунок позивача.

Листом №17-02/03-14 від 05.03.2015 відповідач відмовив позивачу у задоволенні вказаної вимоги.

За вказаних обставин, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача116 850грн. на підстав положень ст. 1212 ЦК України, з посиланням на п.п. 3, 7 розділу 3 Положення №281 від 10.08.2005 "Про порядок та умови торгівлі іноземною валютою", ст. 3, 5 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", листа від 26.03.2014 №29-207/12713 Національного банку України.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Згідно ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як встановлено судом, у заяві №1 від 29.01.2015 про купівлю іноземної валюти або банківських металів №1 для передоплати за продукцію згідно договору купівлі-продажу №21-01/15 від 21.01.2015 зазначено: якщо придбана іноземна валюта за цією заявою не буде перерахована ТОВ "НВК "Еко-Сервіс" за призначенням протягом 10 робочих днів після дня зарахування на поточний рахунок, то позивач доручив уповноваженому банку продати цю іноземну валюту.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", у разі порушення резидентами строків, установлених Національним банком України відповідно до статті 3 цього Закону, придбана валюта продається уповноваженими банками протягом 5 робочих днів на міжбанківському валютному ринку України. При цьому позитивна курсова різниця, що може виникнути за такою операцією, щоквартально направляється до Державного бюджету України, а негативна курсова різниця відноситься на результати господарської діяльності резидента.

Згідно п. 3 розділу 3 Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 №281 (далі - Постанова), клієнт-резидент зобов'язаний використати іноземну валюту, що куплена (або обміняна згідно з пунктом 18 розділу I цього Положення) у встановленому порядку через суб'єкта ринку, не пізніше ніж за десять робочих днів після дня її зарахування на його поточний рахунок на потреби, зазначені в заяві про купівлю іноземної валюти. У заяві про купівлю іноземної валюти резидент зобов'язаний доручити суб'єкту ринку продати куплену, обміняну іноземну валюту, що не буде перерахована за призначенням у вищезазначений строк.

Суб'єкт ринку зобов'язаний продати протягом п'яти робочих днів куплену (або обміняну згідно з пунктом 18 розділу I цього Положення) іноземну валюту в разі порушення клієнтами-резидентами строків, передбачених в абзаці першому пункту 3 цього розділу. Позитивна курсова різниця, що може виникнути за такою операцією, щокварталу перераховується до Державного бюджету України, а негативна курсова різниця відноситься на результати господарської діяльності резидента (п. 6 розділу 3 Постанови).

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що банк правомірно на виконання ст.ст. 3, 5 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", п.п. 3, 6 розділу 3 Постанови, умов Договору, здійснив обов'язковий продаж іноземної валюти в сумі 15800,00 євро на міжбанківському валютному ринку України по курсу, який існував на момент продажу, враховуючи, що придбана іноземна валюта ТОВ "НВК "Еко-Сервіс" не була використана.

В результаті обов'язкового продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України виникла позитивна курсова різниця в сумі 116850грн., яка 20.02.2015 перерахована АТ "Ощадбанк" до Державного бюджету України, згідно платіжного доручення від 20.02.2015 №178077094.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі заперечення не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний господарський суд відзначає в нормативних документах (що регулюють спірні правовідносини) певну нечіткість визначення суб'єкта який здійснює перерахування до Держбюджету позитивної курсової різниці. Проте, враховуючи і те, що незалежно від вказаного визначення обов'язок перерахування позитивної курсової різниці до Держбюджету здійснено банком реально, вимоги матеріально-правової норми виконано, банк не володіє спірними коштами, як і не повинен володіти позивач, було б нерозумним з формальних причин встановлювати підстави для зворотнього стягнення бюджетних коштів.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на фактичних обставинах та матеріалах справи, прийняте відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 25.05.2015 у справі №910/7147/15-г залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Еко-Сервіс» - без задоволення.

2. Справу №910/7147/15-г повернути господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя О.Ф. Синиця

Судді В.О. Зеленін

Б.О. Ткаченко