ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2015 р.Справа № 922/4360/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Інте Т.В.

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши справу

за позовом Прокуратури Нововодолазького району Харківської області, смт. Нова Водолага в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, м. Харків
до 1. Нововодолазької районної Державної адміністрації Харківської області, смт. Н.Водолага , 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта", м. Харків Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Відділ Держземагентства у Нововодолазькому районі Харківської області, смт. Н.Водолага
про визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

прокурора - Боброва С.С., посв. № 026273 від 15.05.14 р.;

позивача - ОСОБА_1, дов. № 01-53/817 від 06.02.15 р.;

1-го відповідача - ОСОБА_2, дов. № 02-18/2621 від 06.08.15 р.;

2-го відповідача - ОСОБА_3, за дов.;

третьої особи - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Прокуратура Нововодолазького району Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації звернулась до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просить визнати недійсним та скасувати розпорядження голови Нововодолазької райдержадміністрації (1-й відповідач) від 29.11.2006 № 697 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду та передачу в оренду Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта" (2-й відповідач) для рибогосподарських потреб, розташованої на території Рокитненської сільської ради за межами населеного пункту Нововодолазького району Харківської області. Крім того, прокурор просить визнати недійсним договір оренди землі від 18.12.2006 р., укладений між Нововодолазькою райдержадміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дельта" щодо земельної ділянки, загальною площею 11,4097 гектарів, яка знаходиться на території Рокитненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за рахунок земель державної власності (землі водного фонду) для рибогосподарських потреб.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що водне господарство не тотожне рибному господарству, а отже, 1-й відповідач не мав повноважень щодо передачі спірної земельної ділянки у користування 2-го відповідача. Крім того, дозвіл 1-го відповідача повинен був видаватися у формі розпорядження, а не у формі дозволу №01-25/502 від 25.03.05 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.07.15 р., за клопотання прокурора, до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів залучено Відділ Держземагентства у Нововодолазькому районі Харківської області, оскільки прийняте рішення з господарського спору може вплинути на права або обов'язки вказаної особи щодо однієї з сторін.

07.08.15 р. 1-й відповідач надав відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що твердження позивача про прийняття 1-м відповідачем спірного розпорядження та укладання спірного договору поза межами повноважень останнього є помилковим та таким, що суперечить діючому законодавству України.

13.08.15 р. третя особа надала письмові пояснення, в яких зазначила, що твердження позивача про те, що розпорядження голови Нововодолазької райдержадміністрації (1-й відповідач) від 29.11.2006 № 697 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду" та договір оренди землі № 44 від 18.12.2006 р. прийняте поза межами повноважень районної державної адміністрації є помилковим, у зв'язку з чим позов підлягає відхиленню

28.08.15 р. 1-й відповідач надав заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що прокуратура неодноразово повідомлялась про укладення спірного договору, зокрема, в 2008, 2010 та 2013 роках. Отже, саме з цього часу має починатись перебіг позовної давності.

31.08.15 р. прокурор надав пояснення на відзив 1-го відповідача, в яких зазначив, що останнім жодним чином не спростовано доводи прокуратури району про те, що саме обласна державна адміністрація мала надавати зазначені земельні ділянки у користування для рибогосподарських потреб, у зв'язку з тим, що поняття водне господарство не включає у себе рибогосподарські потреби.

11.09.15 р. позивач надав письмові пояснення, в яких зазначив, що у законодавстві поняття "водне господарство" та "рибне господарство" різняться за змістом, а тому передбачають різні види господарської діяльності, у зв'язку з чим, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 122 Земельного кодексу України, 1-й відповідач не мав повноважень щодо передачі спірної земельної ділянки у користування 2-го відповідача. Крім того, дозвіл 1-го відповідача повинен був видаватися у формі розпорядження, а не у формі дозволу №01-25/502 від 25.03.05 р.

Прокурор в судовому засіданні 15.09.15 р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні 15.09.15 р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник 1-го відповідача в судовому засіданні підтримав свій відзив, проти задоволення позовних вимог заперечував, просив застосувати строки позовної давності.

Представник 2-го відповідача в судовому засіданні підтримав письмовий відзив, в якому проти позовних вимог заперечував.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, 10.08.15 р. надав заяву про слухання справи за його відсутністю.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

25.03.2005 року до Нововодолазької районної державної адміністрації звернувся представник TOB "Дельта" з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації на землі водного фонду, що розташовані на території Рокитненської сільської ради (а.с. 41).

25.03.2005 року листом голови Нововодолазької РДА № 01-25/502 (а.с 42) TOB "Дельта" в особі директора ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки водного фонду, розташованої на території Рокитненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, загальною площею 11.4097 га, під водою - 4.7579 га, прибережна захисна смуга - 6,6518 га.

Розпорядженням голови Нововодолазької РДА від 29.11.2006 № 697 (а.с. 30) затверджено проект землеустрою, а також передано TOB "Дельта" в оренду терміном на 49 років зазначену земельну ділянку водного фонду загальною площею - 11.4097 га для рибгосподарських потреб.

На виконання вказаного розпорядження, 18.12.2006 р. між Нововодолазькою РДА та TOB "Дельта" укладено договір оренди вказаної земельної ділянки № 44 (далі - договір)(а.с. 19), який зареєстрований у Нововодолазькому районному відділі Харківської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" за № 02.

Таким чином, шляхом винесення розпорядження від 29.11.2006 № 697 та укладання договору оренди від 18.12.2006, реєстраційний № 02, Нововодолазька РДА розпорядилась вказаною земельною ділянкою водного фонду.

Прокурор вважає, що розпорядження голови Нововодолазької райдержадміністрації від 29.11.2006 № 697, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду та на підставі якого укладено договір оренди з TOB "Дельта", кадастровий номер :02:001:0075, загальною площею 11,4097 га, винесене поза межами повноважень 1-го відповідача, у звязку з чим прокурор звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про визнання недійсним та скасування зазначеного розпорядження та визнання недійсним спірного договору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 13 та ч.1 ст. 14 Конституції України, земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Згідно з п.2 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", державна адміністрація здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно до закону.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", виконавчу владу в областях і районах, містах Києві і Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації які входять до системи органів виконавчої влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції станом на 29.11.2006 р.)(далі ЗК України), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладання договору оренди земельної ділянки.

Згідно з ч. З ст. 122 ЗК України, районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району.

Водночас, ч. 4 ст. 122 ЗК України передбачено, що обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами 3 та7 цієї статті.

Прокурор та позивач вважають, що у законодавстві поняття "водне господарство" та "рибне господарство" різняться за змістом, а тому передбачають різні види господарської діяльності, у зв'язку з чим, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 122 Земельного кодексу України, 1-й відповідач не мав повноважень щодо передачі спірної земельної ділянки у користування 2-го відповідача. Такі повноваження, на думку прокурора та позивача, належать обласній державній адміністрації, тобто, позивачу.

Проте, суд не може погодиться із зазначеними висновками прокурора та позивача, виходячи з наступного.

Суд зазначає, що ані Земельний кодекс України, ані Водний кодекс України, ані жодний інший законодавчий акт (на момент виникнення спірних правовідносин) не містили визначення понять "водне господарство" та "рибне господарство".

В той же час, поняття "водне господарство" визначене у Концепції розвитку водного господарства України, затвердженій постановою Верховної Ради України від 14.01.2000 № 1390-ХІУ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а саме: це - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

Тобто, завданням водного господарства є, зокрема, забезпечення потреб народного господарства у водних ресурсах.

Водночас, поняття "рибне господарство" визначене у п. 1 Тимчасового порядку ведення рибного господарства і здійснення рибальства, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.1996 № 1192 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого, - це галузь народного господарства, завданням якої є вивчення, охорона, використання і відтворення на науковій основі водних живих ресурсів з метою одержання різноманітних видів харчової, кормової, технічної та медичної продукції.

Отже, рибне господарство є галуззю народного господарства, забезпечення якого водними ресурсами є завданням водного господарства.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що водне та рибне господарства, співвідносяться один з одним, як загальне та часткове, тобто водне господарство включає в себе рибне господарство, а останнє не може існувати окремо від першого.

Вищевикладену позицію підтверджує також наступне.

Відповідно до преамбули та ст. 1 Водного кодексу України (в редакції станом на 29.11.2006 р.), водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об'єктами. Водні ресурси - обсяги поверхневих, підземних і морських вод відповідної території; використання води - процес вилучення води для використання у виробництві з метою отримання продукції та для господарсько-питних потреб населення, а також без її вилучення для потреб гідроенергетики, рибництва, водного, повітряного транспорту та інших потреб.

Отже, водні ресурси (які забезпечуються саме водним господарством) можуть використовуватись, зокрема, для рибництва.

Крім того, на основі вищезазначеної Концепції розвитку водного господарства України, 17.01.2002 р. був прийнятий Закон України "Про Загальнодержавну програму розвитку водного господарства" (№ 2988-III), яким затверджено Загальнодержавну програму розвитку водного господарства (далі - Програма).

Так, розділ 3 Програми має назву: "Сучасний стан водного господарства. Прогноз водокористування".

Відповідно до п. 2 вищезазначеного розділу Програми, який має назву "Використання водних ресурсів", використання водних ресурсів у сільському господарстві приведене у таблиці 6 додатка 1.

В таблиці 6 додатка 1 зазначені, зокрема, обсяги використання водних ресурсів під ставкове рибне господарство в 1990-1999 роках.

Таким чином, рибне господарство враховується в загальнодержавній програмі розвитку водного господарства, що підтверджує висновки суду про те, що водне господарство включає в себе рибне господарство, а останнє не може існувати окремо від першого.

За таких обставин, позиція прокурора та позивача про те, що надання земельної ділянки для рибгосподарських потреб відносить до повноважень обласної державної адміністрації є помилковою та спростовується вищевикладеним.

Суд зазначає, що посилання прокурора у позові на Закон України "Про рибне господарство" є недоречним, оскільки вказаний закон був прийнятий у 2011 році, тобто, на момент виникнення спірних правовідносин цей закон не існував.

Враховуючи викладене, оскільки, відповідно до ч. З ст. 122 ЗК України, районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення та за межами населених пунктів, зокрема, для ведення водного господарства, 1-й відповідач під час винесення спірного розпорядження діяв у відповідності до діючого на той час законодавства.

Отже, підстави для визнання недійсним та скасування розпорядження голови Нововодолазької райдержадміністрації від 29.11.2006 № 697 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду та передачу в оренду Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта" для рибогосподарських потреб, розташованої на території Рокитненської сільської ради за межами населеного пункту Нововодолазького району Харківської області, відсутні.

Що стосується посилання позивача на те, що дозвіл 1-го відповідача повинен був видаватися у формі розпорядження, а не у формі дозволу №01-25/502 від 25.03.05 р., суд зазначає наступне.

Юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради (ч. 3 ст. 123 ЗК України).

В ч. 5 ст. 123 ЗК України закріплено, що відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки. Отже, діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством не було встановлено конкретної форми згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Беручи до уваги викладене, надання 1-м відповідачем дозволу не у формі розпорядження, не може бути підставою для визнання недійсним та скасування розпорядження голови Нововодолазької райдержадміністрації від 29.11.2006 № 697.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 18.12.2006 р., укладеного між Нововодолазькою райдержадміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дельта" щодо земельної ділянки, загальною площею 11,4097 гектарів, яка знаходиться на території Рокитненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за рахунок земель державної власності (землі водного фонду) для рибогосподарських потреб, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Оскільки суд визнав розпорядження голови Нововодолазької райдержадміністрації від 29.11.2006 № 697 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду та передачу в оренду Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта" для рибогосподарських потреб, розташованої на території Рокитненської сільської ради за межами населеного пункту Нововодолазького району Харківської області, таким, що було прийняте у відповідності до діючого на той час законодавства, підстави для визнання недійсним договору оренди землі від 18.12.2006 р., укладеного між Нововодолазькою райдержадміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дельта" щодо земельної ділянки, загальною площею 11,4097 гектарів, яка знаходиться на території Рокитненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за рахунок земель державної власності (землі водного фонду) для рибогосподарських потреб, відсутні.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Щодо заяви 1-го відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Як роз'яснено в п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Оскільки судом, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес позивача не порушені, та відмовлено у позові в повному обсязі, підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В звязку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, оскільки прокурор був звільнений від сплати судового збору, судові витрати відшкодовуються за рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Стягнути з Харківської обласної державної адміністрації (61200, м. Харків, вул. Сумська, 64, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 2436,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 18.09.2015 р.

Суддя ОСОБА_5