Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

24 вересня 2015р. справа №927/983/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,

вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ, 49094

вул.Серьожнікова,6, м. Чернігів, 14006

Відповідач-1: Фізична особа - підприємець ОСОБА_1,

АДРЕСА_1,14000

Відповідач-2: Фізична особа - підприємець ОСОБА_2,

АДРЕСА_2,14000

про визнання договору поруки недійсним

Суддя Книш Н.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: Рожко С.М. начальник відділу довіреність №385-О від 29.01.2014р.

Від відповідача-1: ОСОБА_4, представник, довіреність від 14.06.2013р. зареєстрована в реєстрі №873

Від відповідача-2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про визнання недійсним з 07.06.2013р. договору поруки від 07.06.2013р., укладеного між ФОП ОСОБА_2, як поручителем, та ФОП ОСОБА_1, як кредитором, в забезпечення виконання зобов'язань ПАТ КБ «Приватбанк» за договором суборенди приміщення від 24.03.2008р. зі строком дії з 05.02.2011р. по 05.01.2014р., розірваним 22.11.2011р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір поруки суперечить ст.203 Цивільного кодексу України та нормам ст.ст.546, 548, 553, 559 Цивільного кодексу України, що відповідно до умов ст.215 Цивільного кодексу України є підставою для його недійсності.

Представник позивача в судовому засіданні 15.09.2015р. надав заяву від 15.09.2015р. про залучення документів до матеріалів справи, яка задоволена судом, документи долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 15.09.2015р. суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні надав клопотання від 15.09.2015р. про продовження розгляду справи на 15 днів у зв'язку з необхідністю надання додаткових доказів.

Ухвалою від 15.09.2015р. суд продовжив строк вирішення спору на 15 днів до 06.10.2015р. включно.

Представники позивача та відповідача-1 в судовому засіданні 24.09.2015р. надали клопотання про не здійснення технічної фіксації судового процесу, які задоволені судом та долучені до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні надав заяву від 24.09.2015р. про залучення документів до матеріалів справи, в т.ч. письмових пояснень від 24.09.2015р., яка задоволена судом, документи долучені до матеріалів справи.

У письмових поясненнях від 24.09.2015р. позивач зазначив, що в силу норм Цивільного кодексу України порукою може забезпечуватися лише дійсне зобов'язання, однак при укладанні спірного договору поруки від 07.06.2013р. ці норми були порушені - договір поруки було укладено в забезпечення зобов'язання, яке припинилося. Позивач стверджує , що при укладенні спірного договору поруки були недодержані вимоги ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки зміст даного договору суперечить ст. 548, 553 ЦК України.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні надав відзив на позовну заяву від 24.09.2015р., в якому проти позову заперечував та зазначив, що згідно п.4.1 договору поруки він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії основного договору. Відповідно до п.2.2 договору поруки строк основного договору з 05.02.2011р. по 05.01.2014р., відтак договір поруки припинив свою дію 05.01.2014р.

Згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в реєстрі станом на 15.09.2015р. значиться фізична особа-підприємець ОСОБА_1, місце проживання АДРЕСА_3.

Від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву від 24.09.2015р., в якому проти позову заперечував та зазначив, що згідно п.4.1 договору поруки він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії основного договору, відповідно до п.2.2 договору поруки строк основного договору з 05.02.2011р. по 05.01.2014р., відтак договір поруки припинив свою дію 05.01.2014р. Крім того, відповідач-2 у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу без його участі та участі його представника.

Згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в реєстрі станом на 15.09.2015р. значиться фізична особа-підприємець ОСОБА_2, місце проживання АДРЕСА_4.

Представники позивача та відповідача-1 в судовому засіданні не заперечували проти розгляду справи без участі відповідача-2 та його представника.

Суд задовольнив клопотання відповідача-2 про розгляду справи без його участі та участі його представника, оскільки це є правом сторони, участь відповідача-2 в судовому засіданні обов'язковою не визнавалась, крім того, відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, господарський суд встановив:

Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серія НОМЕР_4 ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання АДРЕСА_5, зареєстрована як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 20.02.2008р., номер запису 0019304.

Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серія НОМЕР_3 ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, місце проживання АДРЕСА_6, зареєстрована як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 20.02.2008р., номер запису 0019302.

Згідно вимог передбачених ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, відповідно до приписів частини 1 ст. 12 Цивільного кодексу України.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, згідно вимог передбачених ст.13 Цивільного кодексу України.

Згідно з положеннями ст.14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи судового захисту цивільних прав та інтересів встановлені статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України, цими нормами встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно приписів частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України та ст.174 Господарського кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 67 Господарського кодексу України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності, виконуються на підставі договорів.

Відповідно до вимог статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 181 Господарського кодексу України (в редакції яка діяла на час укладення спірного договору) визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині першій цієї статті йдеться про те, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до вимог передбачених частиною 7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Аналогічна правова позиція зазначена у абз.4 пункту 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Частиною 3 ст.215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами п.2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що крім учасників правочину (сторін за договором) позивачем у справі про визнання договору недійсним може бути будь-яке підприємство, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Приписами ст.215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Як свідчать матеріали справи, 07.06.2013р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (поручитель) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (кредитор) укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель (відповідач-2 у даній справі) поручається перед кредитором (відповідачем-1 у даній справі) за виконання обов'язку Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (боржник) щодо сплати орендної плати в строки за договором, передбаченим ст.2 цього договору (надалі іменується «основний договір»).

Під основним договором відповідно до п.2.1 договору поруки розуміють договір суборенди приміщення від 24 березня 2008 року, укладений між кредитором (в основному договорі іменується «орендодавець») та боржником (в основному договорі іменується «орендар»). Строк основного договору становить з 05.02.2011р. по 05.01.2014р. (п.2.2 договору поруки від 07.06.2013р.).

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст.548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У ч.2 ст.553 Цивільного кодексу України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається із змісту спірного договору поруки від 07.06.2013р., ФОП ОСОБА_2 (поручитель) поручилася перед кредитором (відповідачем-1) тільки за виконання обов'язку публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (боржник) щодо сплати орендної плати в строки визначені договором суборенди приміщення від 24.03.2008р.

Згідно з ч.1 ст.559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Договір поруки є таким способом забезпечення виконання зобов'язань, який полягає у залученні третьої особи - поручителя до основного зобов'язання, яке виникло між боржником та кредитором.

За загальним правилом договір поруки забезпечує дійсне зобов'язання. Тобто на момент укладення договору поруки між боржником і кредитором вже має існувати основне зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави, за яких учасники судового процесу звільняються від обов'язку доказування. Зокрема, відповідно до частини 3 вищеназваної статті Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п.2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиційні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.06.2013р. у справі №15/5005/11097/2011 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 21.08.2013р., встановлено, що договір суборенди, укладений між ФОП ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Приватбанк», розірваний за взаємною згодою сторін 22.11.2011р.

Відповідно до ч.2 ст.653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Таким чином, договір поруки від 07.06.2013р. укладався між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 в забезпечення вже припинених зобов'язань по договору суборенди від 24.03.2008р. (який був розірваний 22.11.2011р. за ініціативою ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1), що не відповідає нормам чинного законодавства України.

Окрім того, відповідно до п.4.1 договору поруки він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії основного договору.

На час укладення договору поруки від 07.06.2013р. відповідачу-1 та відповідачу-2 було відомо про розірвання з 22.11.2011р. договору суборенди від 24.03.2008р. зі строком укладення з 05.02.2011 року по 05.01.2014 року, та про припинення зобов'язань у сторін договору відповідно до приписів ч.2 ст.653 Цивільного кодексу України.

З огляду на зміст п.4.1 договору поруки та вище викладених обставин, суд доходить висновку, що відповідач-1 та відповідач-2 погодили, що спірний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, тобто з 07.06.2013р., і діє до моменту припинення дії основного договору, тобто до 22.11.2011р.

Оскільки правочин є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то завідома у момент вчинення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує у сторін тих чи інших прав та обов'язків.

Крім того, необхідно відмітити, що ФОП ОСОБА_2, як поручитель за договором поруки від 07.06.2013р., є стороною «основного договору» - договору суборенди приміщення від 24.03.2008р., як власник приміщення. Відповідно до умов договору поруки від 07.06.2013р. у випадку порушення боржником обов'язку за «основним договором», боржник (ПАТ КБ «Приватбанк») і поручитель (ФОП ОСОБА_2.) відповідають перед кредитором (ФОП ОСОБА_1) як солідарні боржники, тобто відповідач-2 (ФОП ОСОБА_2.) стає зобов'язаною стороною по відношенню до основного зобов'язання за договором суборенди.

В обґрунтування заявленого позову, позивач посилався на те, що у ПАТ «КБ «Приватбанк» за договором суборенди приміщення від 24.03.2008р. зі строком дії з 05.02.2011р. по 05.01.2014р. взагалі не виникло обов'язку зі сплати орендної плати. Оскільки, спірне приміщення не було передано орендарю (ПАТ «КБ «Приватбанк»), акт приймання-передачі приміщення в оренду сторонами не укладався і даний договір не породжує права та обов'язки сторін.

Суд не бере до уваги такі твердження позивача, оскільки рішенням господарського суду Чернігівської області від 06.11.2012р. у справі №5028/13/53/2012 за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до відповідача-1 ФОП ОСОБА_1 та відповідача-2 ФОП ОСОБА_2 про визнання договору суборенди від 24.03.2008р. зі строком дії з 05.02.2011р. по 05.01.2014р. недійсним, яке залишено без змін постановою КАГС від 14.02.2013р. та постановою ВГСУ від 03.04.2013р. і набрало законної сили та має преюдиційний характер відповідно до ст.35 Господарського процесуального кодексу України, дано оцінку фіктивності правочину та зазначено, що з фактичних дій відповідачів у даній справі вбачається наявність наміру передати майно в орендне користування, отримання орендної плати, з фактичних дій позивача у даній справі вбачається намір здійснювати в орендованих приміщеннях ліцензовану діяльність - надання банківських послуг та розміщення відділення банку. Неприйняття приміщення в суборенду 05.02.2011р. позивачем у даній справі, не може розцінюватися судом як відсутність наміру на розміщення відділення банку станом на 24.03.2008р.

Відповідно до вимог передбачених пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є - змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Під час розгляду зазначеної справи відповідачами належним чином не спростовано, що спірний договір можна вважати дійсним.

Відповідно до вимог передбачених ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Суд не приймає заперечення відповідачів проти позову, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та вищевикладеним. Крім того, згідно положень постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не перешкоджає поданню позову про визнання договору недійсним закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, як поручителем, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як кредитором, договір поруки від 07.06.2013 року порушує охоронювані законом інтереси позивача, протирічить ч.1 ст. 203, ст.533 Цивільного кодексу України, а тому підлягає визнанню недійсним.

У відповідності до частини 1 ст.236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п.4.1 Постанови пленуму ВГСУ №7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу IV Господарського процесуального кодексу України» у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стовно двох або більше відповідачів, судові витрати розподіляються між відповідачами порівну.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача-1 підлягає стягненню на користь позивача судових збір у сумі 609,00грн. та з відповідача-2 судових збір у сумі 609,00грн.

Керуючись ст.ст.11, 203, 215, 546, 548, 553, 559 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 34, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір поруки від 07.06.2013р., укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), як поручителем, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), як кредитором.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ, ідентифікаційний код 14360570) 609 грн. 00 коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ, код 14360570) 609 грн. 00 коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 29.09.2015р.

Суддя Н.Ю.Книш