РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2015Справа №910/21448/14

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «АвтоІнтернешнл Метрополіс»
до1. Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» 2. Бенк ов Сайпрес Паблік Кампані Лімітед (Bank of Cyprus Public Company Limited)
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачівПриватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Немм Олени Володимирівни
провизнання недійсним договору про передачу (відступлення) прав вимоги за договором іпотеки
Головуючий суддя Босий В.П.

Судді: Грєхова О.А.

Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:ОСОБА_3, ОСОБА_4
від відповідача 1:ОСОБА_5
від відповідача 2:не з'явився
від третьої особи:не з'явився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АвтоІнтернешнл Метрополіс» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (надалі - ПАТ «Альфа-Банк») та Бенк ов Сайпрес Паблік Кампані Лімітед (Bank of Cyprus Public Company Limited) (надалі - «Бенк ов Сайпрес») про визнання недійсним договору про передачу (відступлення) прав вимоги за договором іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений 17.04.2014 р. між відповідачами договір про передачу (відступлення) прав вимоги за договором іпотеки є недійсним, оскільки не відповідає нормам чинного законодавства України, а саме: станом на момент укладання даного договору відповідач 1 не набув право вимоги до позивача за основним зобов'язанням.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.10.2014 р. порушено провадження у справі, залучено до участі у справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Немм Олену Володимирівну в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, призначено справу до розгляду.

20.10.2014 р. представником відповідача 1 до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що одночасно з укладенням спірного правочину між відповідачами були укладені договори про відступлення права вимоги за кредитними договорами (основним зобов'язанням), а позивачем не доведено того, що неповідомлення позивача про укладення таких договорів може бути підставою для визнання недійсним спірного договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.11.2014 р. розгляд справи зупинено до 27.05.2015 р. з метою повідомлення відповідача 2 про розгляд справи в порядку Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.05.2015 р. поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду.

Розгляд справи неодноразово відкладався з незалежних від суду обставин.

16.09.2015 р. представником позивача подано до суду клопотання про витребування у відповідача 1 оригіналів документів, а також зобов'язання відповідача 1 надати суду платіжні документи в перекладі на українську мову, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на недоведеність позивачем обставин, з якими приписи ст. 38 Господарського процесуального кодексу України передбачають можливість витребування доказів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.09.2015 р. розгляд справи відкладено на 23.09.2015 р. у зв'язку з неявкою представників відповідача 2 та третьої особи.

22.09.2015 р. до канцелярії суду представником Товариства та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Метрополіс» подані клопотання про залучення до участі у справі останнього в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва № 04-23/1423 від 22.09.2015 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/21448/14, у зв'язку з перебуванням судді Стасюка С.В. на навчанні.

Згідно протоколу повторної автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.09.2015 справу № 910/21448/14 передано для розгляду колегії суддів у складі: Босий В.П. (головуючий), судді Грєхова О.А., Підченко Ю.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.09.2015 р. справу прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів.

Представники позивача в судове засідання з'явилися, через канцелярію суду подали клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на звернення до суду з клопотанням про залучення до участі у справі ТОВ «Авто Метрополіс» в якості третьої особи без самостійних вимог.

Вказані клопотання мотивовані тим, що ТОВ «Авто Метрополіс» є правонаступником частини прав та обов'язків позивача після переходу за розподільчим балансом внаслідок реорганізації Товариства шляхом виділу, зокрема в частині права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, просп. 40-річчя Жовтня, 15.

Судом в задоволенні вказаних клопотань відмовлено з огляду на те, що ні позивачем, ні ТОВ «Авто Метрополіс» не доведено суду факту набуття такою особою права власності на вказане нерухоме майно, а також не доведено того, що рішення у даній справі може вплинути на його права та обов'язки.

Крім того, у зв'язку з відсутністю підстав для залучення ТОВ «Авто Метрополіс» до участі у справі, судом відмовлено в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача 1 в судове засідання з'явився, на виконання вимог ухвал суду надав пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

В судове засідання представник відповідача 2 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відмітками на звороті ухвал суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач 2 повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, на адресу суду направила повідомлення, в якому розгляд справи просила здійснювати за її відсутності.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складався протокол та здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

06.11.2008 р. між Бенк ов Сайпрес (банк, іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія ММК», правонаступником якого є Товариство, (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. за реєстровим №4613 (надалі - «Договір іпотеки»).

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору як забезпечення своєчасної та повної сплати, дотримання та виконання забезпечених зобов'язань, іпотекодавець цим передає іпотекодержателю та на його користь, у найвищій мірі, якою це дозволено чинним законодавством, в іпотеку предмет іпотеки разом зі всіма правами іпотекодавця, правом власності та законним інтересом на предмет іпотеки.

За змістом п. 2.1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є:

- нежилі приміщення підвалу (в літ. А) загальною площею 206,00 кв.м, що складає 18/100 частин від нежилих приміщень площею 1 156,10 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;

- нежилі приміщення І-го поверху (в літ. А), загальною площею 28,50 кв.м, що складає 2/100 частини від нежилих приміщень площею 1 156,10 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;

- нежилі приміщення І-го поверху (в літ. А), загальною площею 82,40 кв.м, що складає 8/100 частини від нежилих приміщень площею 1 156,10 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;

- нежилі приміщення І-го поверху (в літ. А), загальною площею 332,50 кв.м, що складає 29/100 частини від нежилих приміщень площею 1 156,10 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п.п. 1.2 та 2.3 Договору іпотеки іпотекою забезпечено зобов'язання за чотирма кредитними договорами:

- кредитний договір 1 на суму 7 100 000,00 доларів США від 28.10.2008 р., укладений між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія ММК», правонаступником якого є Товариство;

- кредитний договір 2 на суму 600 000,00 доларів США від 28.10.2008 р., укладений між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Омега-Інвест», правонаступником якого є Товариство;

- кредитний договір 3 на суму 5 300 000,00 доларів США від 28.10.2008 р., укладений між банком та Відкритим акціонерним товариством «Завод комунального машинобудування»;

- кредитний договір 4 на суму 26 000 000,00 доларів США від 28.10.2008 р., укладений між банком та Товариством.

17.04.2014 р. між Бенк ов Сайпрес (в якості первісного іпотекодержателя) та ПАТ «Альфа-банк» (у якості нового іпотекодержателя) був укладений договір про передачу (відступлення) прав вимоги за Договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1836, 1837 (надалі - «Договір відступлення»).

Пунктом 2.1 Договору відступлення встановлено, що у зв'язку з відступленням відповідних прав вимоги за кредитами новому іпотекодержателю у якості цесіонарія відповідно до договорів відступлення прав вимоги за кредитами, первісний іпотекодержатель цим передає (відступає) права вимоги за договором іпотеки на користь нового іпотекодержателя, а новий іпотекодержатель цим приймає права вимоги за договором іпотеки. Предметом передачі (відступлення) за цим договором є права вимоги за договором іпотеки.

Відповідно до п. 2.3 Договору відступлення передача (відступлення) прав вимоги за Договором іпотеки від первісного іпотекодержателя до нового іпотекодержателя набуває чинності одразу з підписанням та скріпленням печатками Сторін цього Договору та його нотаріального посвідчення.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності Договору відступлення.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а також наявність його порушених прав внаслідок укладення такого договору.

Як на підставу для визнання недійсним Договору відступлення позивач вказує на те, що на момент укладення оспорюваного договору відповідач 1 не набув права вимоги за основним зобов'язанням (кредитними договорами), що суперечить приписам ст. 24 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Згідно зі ст.ст. 514, 516 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Пунктом 5.5 Договору іпотеки сторонами погоджено право іпотекодержателя відступити свої права щодо предмету іпотеки, але лише в тій мірі, в якій він відступив свої відповідні права за кредитними договорами та всіма відповідними фінансовими документами; іпотекодавець цим беззаперечно погоджується на будь-яке таке відступлення та дозволяє здійснити його.

Відповідно до статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За змістом ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

З наведеної норми Закону вбачається, зокрема, можливість відступити права за іпотечним договором за умови одночасного відступлення права вимоги за основним зобов'язанням (у даному випадку за Кредитними договорами).

Тобто, відступлення права вимоги за іпотечним договором не може відбутися раніше відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. І, навпаки, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки може укладатися як в той же день, що й за основним зобов'язанням, так і через певний проміжок часу.

Як вбачається із матеріалів справи, одночасно з укладенням спірного Договору відступлення, 17.04.2014 р. між відповідачами були укладені договори відступлення прав вимоги за кредитом (договори факторингу), за якими ПАТ «Альфа-Банк» зобов'язується в дату підписання цих договорів передати в розпорядження Бенк ов Сайпрес грошові кошти, а останній в обмін на це безумовно, остаточно та повністю відступає ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за Кредитними договорами з дати відступлення.

Таким чином, 17.04.2014 р. між Бенк ов Сайпрес та ПАТ «Альфа-Банк» укладено чотири договори відступлення прав вимоги за кредитом (договір факторингу), а саме за:

- кредитним договором 1 на суму 7 100 000,00 доларів США від 28.10.2008 р., укладеним між Бенк ов Сайпрес та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія ММК», правонаступником якого є Товариство;

- кредитним договором 2 на суму 600 000,00 доларів США від 28.10.2008 р., укладеним між Бенк ов Сайпрес та Товариством з обмеженою відповідальністю «Омега-Інвест», правонаступником якого є Товариство;

- кредитним договором 3 на суму 5 300 000,00 доларів США від 28.10.2008 р., укладеним між Бенк ов Сайпрес та Відкритим акціонерним товариством «Завод комунального машинобудування»;

- кредитним договором 4 на суму 26 000 000,00 доларів США від 28.10.2008 р., укладеним між Бенк ов Сайпрес та Товариством.

При цьому, за змістом п. 2.1 вказаних договорів відповідач 1 набув право вимоги за вказаними Кредитними договорами саме з дати відступлення, тобто з 17.04.2014 р., а відтак твердження позивача про те, що повне відступлення права вимоги може відбутися тільки в обмін на передачу грошових коштів, є безпідставним.

Більш того, на виконання умов вказаних договорів факторингу 17.04.2014 р. ПАТ «Альфа-Банк» перерахувало на визначений рахунок на користь Бенк ов Сайпрес грошові кошти, визначені п. 2.1 таких договорів. Факт здійснення відповідачем 1 оплат за договорами факторингу підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем 2.

За таки обставин суд приходить до висновку, що спірний Договір відступлення та чотири договори відступлення прав вимоги за кредитом (договори факторингу) укладено між відповідачами в один і той же день - 17.04.2014 р.

Відтак, враховуючи наявність договорів відступлення прав вимоги за кредитами (договорів факторингу) від 17.04.2014 р. на час нотаріального посвідчення спірного Договору відступлення, останній був укладений з дотриманням приписів ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку».

Стосовно твердження позивача про порушення порядку сповіщення боржників про укладення договорів факторингу суд відзначає наступне.

На підтвердження факту допущення порушення порядку сповіщення боржників, а саме умову договорів факторингу щодо строків вручення повідомлень, Товариством надано до суду юридичний висновок компанії «Георгіадес & Ассоушіейтс» (GEORGIADES & ASSOSIATES) від 19.09.2014 р.

Як вбачається із вказаного висновку, згідно з правом Кіпру Бенк ов Сайпрес та ПАТ «Альфа-Банк» порушили терміни здійснення повідомлення, оскільки, незважаючи на те, що вони надіслали повідомлення позивальникам і поручителям, вони не зробили це протягом 2 робочих днів. Якщо ця справа розглядатиметься на Кіпрі, це питання може стати підставою для того, щоб судді кіпрського суду визнав договорі недійсним згідно з правом Кіпру. Крім того, виникне ще й інше питання, чи набув договір факторингу чинності в повному обсязі з огляду на п. 6.1.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд відзначає, що вказаний висновок виготовлений на замовлення заінтересованої сторони у даній справі, що ставить під сумнів його об'єктивність, у зв'язку з цими обставинами суд критично оцінює зазначений висновок.

Крім того, спеціалістом (фахівцем), яким був складений вказаний висновок, висловлено припущення стосовно можливих наслідків порушення строків повідомлення.

Як вбачається із пункту 6.1 договорів факторингу, кожна сторона докладе розумних зусиль для того, щоб забезпечити, щоб будь-яка необхідна третя особа без зволікань оформила та вчинила такі дії, що можуть бути обґрунтовано необхідними для надання чинності цьому договору в повному обсязі.

Таким чином, умови п. 6.1 договорів факторингу не виключають його чинності на час укладення спірного договору.

З огляду на викладене, юридичний висновок компанії «Георгіадес & Ассоушіейтс» (GEORGIADES & ASSOSIATES) від 19.09.2014 р., не може бути прийнятий як належний та допустимий в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України доказ порушення відповідачами умов договорів факторингу, які б мали наслідком не набуття ними чинності.

Твердження позивача про порушення третьою особою вимог Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення Договору відступлення є безпідставними з огляду на наступне.

За змістом п. 7.5 Договору відступлення цей договір та інші документи, на які у цьому договорі робиться посилання, становлять цілісний договір та порозуміння між сторонами стосовно передачі (відступлення) прав вимоги за договором іпотеки. Додатки до цього договору є його невід'ємною частиною.

Додатки до Договору відступлення №1 та №2 містять переклад на англійську мову, скріплені підписами і печатками сторін, та є невід'ємною частиною договору, а сам Договір відступлення підшито та скріплено печаткою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Немм О.В. разом з додатками.

Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. посвідчувався правочин про відступлення права вимоги за іпотечним договором, а не за договорами факторингу.

При цьому, Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5, не встановлено обов'язку нотаріуса при посвідченні договорів про передачу (відступлення) прав вимоги за договором іпотеки досліджувати обставини дійсності договорів відступлення права вимоги за кредитними договорами, в силу законодавчо закріпленої презумпції правомірності правочину.

Суд відзначає, що оскільки на момент вчинення правочину у нотаріуса були відсутні будь-які докази нікчемності договір факторингу та рішень суду щодо визнання їх недійсними, такі договори є чинними на підставі приписів ст. 204 Цивільного кодексу України.

Більш того, із пояснень третьої особи вбачається, що при посвідченні Договору відступлення всі оригінали документів, передбачені чинним законодавством України для такого роду угод, були надані сторонами правочину.

В той же час, нормами ст. 24 Закону України «Про іпотеку» правомірність відступлення права вимоги за іпотечним договором не ставиться в залежність від наявності договору (основного зобов'язання) в матеріалах нотаріальної справи.

Факт укладення та існування на час нотаріального посвідчення оспорюваного договору договорів відступлення прав вимоги за кредитом (договір факторингу) сторонами не заперечується, доказів, які б ставили під сумнів цей факт матеріали справи не містять.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено як факту порушення третьою особою вимог Закону України «Про нотаріат», так і того, яким чином вказані обставини можуть впливати на чинність оспорюваного Договору відступлення.

Стосовно посилання позивача на відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності з боку ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору відступлення суд відзначає таке.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В матеріалах нотаріальної справи наявні копії довіреностей представників сторін, які підтверджують їх повноваження, зокрема представника ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_9 та представника ОСОБА_10

Позивач вказує, що укладаючи спірний договір нотаріус мав перевірити наявність погодження компетентних органів на укладення такого договору у зв'язку з тим, що такий правочин міг бути значним.

По-перше, відповідно до п. 2.1 Договору відступлення права вимоги за договором іпотеки передаються (відступаються) первісним іпотекодержателем новому іпотекодержателю без жодної винагороди будь-якого характеру.

З огляду на викладене, припущення позивача про значність правочину в даному випадку є безпідставним, оскільки зі сторони ПАТ «Альфа-Банк» не виникло жодних грошових зобов'язань перед відповідачем 1.

По-друге, частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

При цьому, за змістом частини 1 ст. 241 Цивільного кодексу України наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Суд відзначає, що пред'явлення позову відповідачем 1 до позивача у даній справі про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі спірного договору, що підтверджується рішенням суду від 13.10.2014 р. у справі № 911/3771/14, а також подання відповідачем 1 документів у даній справі на підтвердження обставин щодо укладення спірного договору, свідчать про наступне схвалення спірного правочину його сторонами.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір відступлення суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору відступлення недійсним.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору відступлення необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоІнтернешнл Метрополіс» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.09.2015 р.

Головуючий суддя В.П. Босий

Судді О.А. Грєхова

Ю.О. Підченко