КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2015 р. Справа№ 910/6714/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача: Петровська - Караченцева Л.Г. - представник;

Івасів Ю.Ю. - представник;

Від відповідача-1: Тарнавська О.В. - представник;

Від відповідача-2: Биковський О.І. - представник;

Від третіх осіб: не з'явилися.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2015

у справі № 910/6714/15-г (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю „Енерготехпром", 2. Товариства з обмеженою відповідальністю „Фінансова установа „Європейська факторингова компанія розвитку"

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю „Станкотехімпорт ЛТД"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство „Криворізький турбінний завод „Констар"

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство ,,Укрсоцбанк" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Енерготехпром" (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку" (далі - відповідач 2) про визнання недійсним з моменту укладення договору відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014р., який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Енерготехпром" та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.05.2015р. до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів залучено Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Станкотехімпорт ЛТД".

Рішенням господарського суду м. Києва від 08.06.2015р. у справі № 910/6714/15-г в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на умови договору, положення ЦК України, і дійшов висновку про те, що позовні вимоги у даній справі є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2015р. у справі № 910/6714/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване рішення винесено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права. Зокрема, на думку скаржника, відповідачі мали право укласти оспорюваний договір починаючи з 25.04.2014р., тоді як в порушення чинного законодавства, відповідач 2 набувши право вимоги лише 25.04.2014р., попередньо укладає 15.04.2014р. договір відступлення про передачу ще не отриманої вимоги, тобто в момент коли ще не є кредитором в зобов'язанні.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2015 у справі № 910/6714/15-г апеляційну скаргу, прийнято до провадження та призначено до розгляду на 03.09.2015.

03.08.2015 через відділ документального забезпечення суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу який колегія суддів оглянула та долучила до матеріалів справи.

11.09.2015 через відділ документального забезпечення суду від третьої особи надійшли пояснення на апеляційну скаргу які колегія суддів оглянула та долучила до матеріалів справи.

16.09.2015 через відділ документального забезпечення суду від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу який колегія суддів оглянула та долучила до матеріалів справи.

03.09.2015 від представника відповідача надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи - Публічне акціонерне товариство „Криворізький турбінний завод „Констар" (13461621 ЄДРПОУ, вул.. Окружна, 127, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська обл., 50045).

В судовому засіданні 03.09.2015 представниками позивача та відповідача 2 було подано заяву, в якій вони просили продовжити строк розгляду справи № 910/6714/15-г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015. у справі № 910/6714/15-г залучено в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство „Криворізький турбінний завод „Констар"продовжено строк розгляду справи № 910/6714/15-г на п'ятнадцять днів, та відкладено розгляд справи № 910/6714/15-г на 17.09.2015.

В судовому засіданні представники позивача та відповідачів 1, 2 надали свої пояснення. Уповноважені представники третіх осіб не з'явились.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.04.2014р. між ТОВ ,,Фінансова установа ,.Європейська факторингова компанія розвитку" (кредитор) та ТОВ ,,Енерготехпром" (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги №В-05/14 (далі - договір), за умовами якого кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор - сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена у п. 3.9 цього договору та набути право вимоги за договором поставки.

В статті 1 договору визначено, що слід розуміти під договором поставки, а саме договір поставки №29а від 03.02.2009р., укладений між первісним кредитором (постачальник за договором поставки) та боржником (покупець за договором поставки), відповідно до якого постачальник зобов'язався поставити продукцію (надалі - товар), а покупець зобов'язався прийняти та оплатити мотор-редуктори, маніпулятори та запчастини.

Відповідно до п. 2.2 договору загальний розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається згідно цього договору становить 5 433 327,87 грн.

Згідно з п. 3.2 договору сторони погодили, що право вимоги за договором поставки вважається відступленим кредитором новому кредитору в момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін акту відступлення права вимоги за формою, яка є невід'ємною частиною цього договору.

За змістом п. 5.1 договору ТОВ ,,Енерготехпром" гарантувало, що останнє є юридичною особою, яка належним чином створена та існує за законодавством України і має необхідну правоздатність для укладення та виконання положень цього договору; має право укладати цей договір і виконувати свої зобов'язання по ньому та має усі необхідні для цього повноваження від співвласників (учасників, акціонерів) уразі необхідності їх надання, будь-яких інших третіх осіб і відсутні будь-які інші законодавчі, договірні обставини, що обмежують його право укласти і виконати цей договір та те, що він ознайомлений зі всіма пунктами цього договору, повністю з ними згоден та підтверджує те, що вони відповідають його волевиявленню.

28.04.2014р. сторони договору підписали акт відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку" (кредитор) відступив, ТОВ ,,Енерготехпром"" (новий кредитор) набув право вимоги до боржника та відбулась заміна кредитора в зобов'язанні в частині 5 433 327, 87 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі позивач зазначав про те, що оспорюваний правочин було укладено з порушенням норм чинного законодавства України, зокрема, положень ч. 1 ст. 512 ЦК України та порушує його права як кредитора у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар" з огляду на те, що права вимоги за оспорюваним договором відступлення були передані підприємству, яке є акціонером ПАТ ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар". Зазначені дії спрямовані на створення підконтрольного боржнику комітету кредиторів, усунення реальних кредиторів від процесу прийняття рішень в справі про банкрутство ПАТ ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар" і завдання таким чином шкоди кредиторам та, зокрема, порушенню його прав.

Колегія суддів, враховуючи встановлені у даній справі обставини та наявні докази вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 ,,Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору відступлення права вимоги №Ф-05/14 між ТОВ ,,Станкотехімпорт" (первісний кредитор) та ТОВ ,,Фінансова установа ,,ЄФКР" (кредитор) від 15.04.2015р.: п. 3.3 Після набуття кредитором права вимоги до боржника, сторони підписують акт заміни кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги), після чого первісний кредитор передає кредитору документацію у повному обсязі за актом приймання передачі документації.

За змістом п. 3.8 даного договору кредитор може відступити або передати всі або будь-які права та зобов'язання за договором поставки третім особам з моменту набуття ним права вимоги.

На виконання цього договору, сторони 25.04.2014р. підписали акт приймання-передачі документації та заміни кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги), тобто відбулась заміна кредитора в зобов'язанні в сумі 10 933 327,87 грн.

Відповідно до оспорюваного договору відступлення права вимоги №В-05/14 між ТОВ ,,Фінансова установа ,,ЄФКР" (кредитор) та ТОВ ,,Енерготехпром" (новий кредитор) від 15.04.2015р.: п. 2.1 кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор - сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена у п. 3.9 цього договору та набути право вимоги за договором поставки. Загальний розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається згідно цього договору становить 5 433 327, 87 грн.

На виконання п 3.2 оспорюваного договору 28.04.2014р. сторони підписали акт відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ ,,Фінансова установа ,,ЄФКР" (кредитор) відступив, ТОВ ,,Енерготехпром" (новий кредитор) набув право вимоги до боржника та відбулась заміна кредитора в зобов'язанні в частині 5 433 327, 87 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Положення статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, на момент передачі відповідачем-2 відповідачу-1 права вимоги за договором відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014, це право повністю належало відповідачу-2, що спростовує твердження позивача.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15, п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним

Як передбачено ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 ,,Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, обов'язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб'єктивного права (охоронюваного інтересу) - об'єкту судового захисту, порушення у зв'язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Отже, реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 1 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Твердженнями позивача стосовно обмеження його прав, як кредитора ПАТ ,,Криворізький завод ,,Констар" колегією суддів відхиляються, з огляду на ту обставину, що договір відступлення права вимоги було укладено 15.04.2014р., а справа про банкрутство Публічного акціонерного товариства ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар" була порушена господарським судом Дніпропетровської області 05.08.2014, у зв'язку з чим, укладення спірного правочину не порушувало права позивача, як кредитора ПАТ ,,Криворізький завод ,,Констар".

Заборгованість вказаного вище товариства, права стягнення якої відступалось за договором відступлення права вимоги існувала тривалий час і факт її наявності визнано господарським судом Дніпропетровської області. Укладеним договором не змінювався розмір заборгованості ПАТ ,,Криворізький завод ,,Констар", а лише змінено особу кредитора.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2014 у справі №904/5722/14 визнано грошові вимоги відповідача-1 до ПАТ ,,Криворізький завод ,,Констар" на суму 14 734 545,87 грн. в тому числі на суму 5 433 327,87 грн. вимоги, які ґрунтуються на оспорюваному правочину.

Умовам статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тому обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статі 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину.

За наведених вище обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин, з якими пов'язується можливість визнання правочину недійсним, а позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки вони спростовуються викладеним вище.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування або зміни рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2015р. у справі № 910/6714/15-г, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення є законним, обґрунтованим та відповідає обставинам справи, тому його слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу, Київський апеляційний господарський України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ,,Укрсоцбанк" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2015р. у справі № 910/6714/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/6714/15-г повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська