ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2015 р.Справа № 922/4192/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Гаврильєву О.В.

розглянувши справу

за позовом 3 - я особа, яка не Харківського обласного центру зайнятості, м. Харків заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державна фінансова інспекція в Харківській області, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтотранс Плюс", м. Харків
про стягнення 188 786,75 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (дов. № 13 від 14.09.2015р.)

третьої особи - ОСОБА_2 (дов. № 25-26/21 від 06.01.2015р.)

відповідача - ОСОБА_3 (дов. б/н від 02.07.2015р.);

ОСОБА_4 (дов. б/н від 02.07.2015р.)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Харківський обласний центр зайнятості, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтотранс Плюс" (надалі - Відповідач) загальну суму збитків 188 786,75 грн.

Від Позивача заяв та клопотань не надійшла, надав до суду додаткові документи, які суд долучає до матеріалів справи. У судовому засіданні та у наданому правовому обґрунтуванні позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх у повному обсязі.

Від третьої особи заяв та клопотань не надійшло. У судовому засіданні та наданому поясненні підтримує заявлені позовні вимоги Позивача та просить суд задовольнити їх у повному обсязі.

Від Відповідача заяв та клопотань не надійшло. У судовому засіданні та у наданому відзиві проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши уповноважених представників сторін, судом встановлено наступне.

Харківською об'єднаною державною фінансовою інспекцією, відповідно п. 2.16. Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції України на І квартал 2015 року, була проведена планова ревізія використання коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в Харківському міському центрі зайнятості (позивач) за період з 01.10.2011р. по 01.02.2015р., за результатами якої було складено ОСОБА_2 № 04-11/04 від 07.05.2015р.

Відповідно до вищевказаного ОСОБА_2 ревізії, зустрічною звіркою, проведеною у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Укравтотранс Плюс" (відповідач), встановлені зайві витрати коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України випадок безробіття на професійну підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації безробітних громадян. А саме, в порушення вимог ст. 526 Цивільного Кодексу України, умов укладених договорів, п. 2 Інструкції про порядок укладання договорів з навчальними закладами, підприємствами і громадянами, які звертаються в державну службу зайнятості, щодо підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації, затвердженої наказом Міністерства праці України 29.03.1993 № 19, зареєстрованих безробітних, затвердженого наказом Мінсоцполітики та Міносвіти від 31.05.2013 №318/655, п.14 ч.З ст.15 Закону України "Про зайнятість населення" від 01.03.1991 року, організаціями, які здійснювали навчання, завищено вартість наданих послуг, а саме: ТОВ "Укравтотранс Плюс" (відповідач) на суму 188 786,75 грн.

17.06.2015р. на адресу Харківського міського центру зайнятості надійшла Вимога від 11.06.2015 №04-25/4248 Харківської об'єднаної державної фінансової інспекції щодо усунення порушень законодавства, відповідно до якої для усунення зазначених порушень необхідно стягнути з TOB "Укравтотранс Плюс" на рахунок Харківського міського центру зайнятості зайві витрати коштів Фонду, які виникли внаслідок завищення вартості послуг з професійного навчання безробітних, у сумі 188 786,75 грн.

Листом від 16.06.2015р. за № ХОЦЗ-07-2210 Харківський обласний центр зайнятості звернувся до відповідача з вимогою про добровільне відшкодування вказаної суми коштів, у задоволенні якої відповідачем було відмовлено (лист - відповідь від 18.06.2015р. вих № 1806-17).

За таких обставин, Харківський міський центр зайнятості звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з ТОВ "Укравтотранс Плюс" збитків у сумі 188 786,75 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою позовних вимог є ОСОБА_2 ревізії використання коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття Харківським міським центром зайнятості за період з 01.10.2011р. по 01.02.2015р., складений Харківською об'єднаною державною фінансовою інспекцією, за № 04-25/4248 від 07.05.2015р.

За результатами вищезазначеної ревізії Харківською об'єднаною державною фінансовою інспекцією до Харківського міського центру зайнятості була направлена письмова вимога від 11.06.2015 №04-25/4248 "Про усунення порушень законодавства", відповідно до якої Харківський міський центр зайнятості було зобов'язано стягнути з TOB "Укравтотранс плюс" зайві витрати коштів Фонду, які виникли внаслідок завищення вартості послуг з професійного навчання (професійну підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації) безробітних на суму 188 786,75 грн.

Відповідно до Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", органу державного фінансового контролю надається право при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

При цьому, згідно листа Верховного Суду України від 09.08.2006р. № 1-11/477, обставини, висвітлені в актах КРУ, та факти про їх порушення, встановлені КРУ під час перевірок, підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним процесуальним законодавством України, зокрема статтями глави 5 Цивільного процесуального Кодексу України та статтями розділу V Господарського процесуального кодексу України.

Тобто акт контрольно-ревізійного органу не визначений чинним законодавством як безумовний доказ, а тому не повинен прийматися як беззаперечний доказ про встановлені порушення з боку господарюючого суб'єкта (підконтрольної установи).

Матеріали справи свідчать, що у перевіряємий період - з 01.10.2011р. по 01.02.2015р. між Харківським міським центром зайнятості та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укравтотранс плюс" укладалися договори про професійне індивідуальне навчання безробітних.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, при цьому, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; також сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

ОСОБА_5 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною 7 даної статті передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

За приписами ст. 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Так, предметом укладених між позивачем та відповідачем договорів є професійне індивідуальне навчання осіб, направлених на навчання безробітних, яких направляє Харківський міський центр зайнятості" до TOB "Укравтортранс Плюс".

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

ОСОБА_5 ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У пункті 4.1. Договорів визначено розмір витрат, пов'язаних з професійним навчанням безробітного. Відповідно до пункту 4.2. Договорів оплату витрат, пов'язаних з навчанням, здійснює Харківський міський центр зайнятості.

При цьому, вартість послуг, наданих відповідачем за договорами про професійне навчання безробітних, була перерахована позивачем відповідачеві у повному обсязі, що підтверджує факт належного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 632 Цивільного Кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Матеріали справи свідчать про те, що договори в частині визначення ціни не були визнані недійсними повністю або частково з підстав її завищення, та будь-які зміни з цього приводу до них внесені не були. Жодних дій щодо коригування суми оплати за участю відповідача позивачем в установленому порядку не вчинялись.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що договори про професійне навчання безробітних були укладені між позивачем та відповідачем у повній відповідності до вимог діючого законодавства України, зі всіма умовами, визначеними законодавством для такого виду договорів, підписані з обох сторін та скріплені печатками підприємств.

Претензій щодо обсягу і якості наданих послуг позивач не мав та повністю оплатив їх вартість. Мотивованої відмови від приймання наданих послуг з боку позивача не надходило, обсяг наданих послуг був погоджений сторонами.

Викладені вище обставини свідчать про те, що спірні договори виконано сторонами належним чином та у повному обсязі, відповідно до умов вищезазначених договорів, без будь-яких зауважень, з належною якістю і у встановлений строк, що також підтверджується двостороннє підписаними актами виконаних робіт до договорів про організацію професійного навчання безробітних. Належне виконання сторонами усіх умов договорів визнано представниками сторін у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 193 Господарського Кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивач, вимагаючи повернення частини виконаного за договором, фактично вимагає перегляду ціни договору після його виконання, що є порушенням вказаних вимог чинного законодавства.

Виявлені інспекцію порушення не можуть змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін та зобов'язання, визначені договором та підтверджені відповідними актами виконаних робіт (наданих послуг), оскільки правовідносини між позивачем і відповідачем виникли на підставі договору, в якому сторони вільно, на власний розсуд визначили обсяг послуг, що підлягали виконанню та визначили їх вартість. Відповідно до наведених вище вимог законодавства ці умови є обов'язковими для сторін, а договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Оскільки кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, було отримано останнім як оплату за послуги, надані у відповідності до умов укладених між сторонами договорів, вважається, що такі кошти було набуто відповідачем за наявності правової підстави - Договору, та вони не можуть вважатися збитками.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Вищий господарський суд України у своєму роз'ясненні № 02-5/215 від 01.04.1994р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" зазначив, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків (відшкодування шкоди), господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності, а саме наявність правил поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно - наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Вимоги про стягнення збитків можуть бути задоволені лише у випадку, якщо буде доведено кожний з елементів складу правопорушення. Недоведення хоча би одного з них виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків.

Суд зазначає, що наявність усіх елементів цивільного правопорушення в діях відповідача, зокрема, наявність збитків як таких, що спричинені діяльністю саме відповідача, не доведена позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного Кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

На підтвердження факту вчинення відповідачем протиправного діяння позивачем надано копію ОСОБА_2 ревізії фінансово-господарської діяльності № 04-11/04 від 07.05.2015р., який не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов'язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти.

Крім того, акт контрольно-ревізійного органу не можна вважати безумовним доказом порушення з боку господарюючого суб'єкта (підконтрольної установи). Тобто вимога про усунення порушень від 16.06.2015р. № 04-25/4248, пред'явлена на основі проведеної Харківською об'єднаною державною фінансовою інспекцією перевірки, не доводить факту порушення з боку відповідача умов укладених між сторонами договорів надання послуг.

Недоведеність факту порушення відповідачем своїх зобов'язань за договорами, або виконання укладених договорів із порушенням умов, виключає застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

ОСОБА_5 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Тобто, право на судовий захист у субєкта господарювання виникає у разі порушення або оспорювання його права або охоронюваного законом інтересу.

Вимоги ст. 33 ГПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача щодо стягнення збитків 188 786,75 грн. задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, жодного з елементів складу правопорушення, а саме наявність правил поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Так відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, основною умовою для застосування зазначеної статті повинно бути відсутність правових підстав для набуття майна.

Суд вважав, що між сторонами був укладений договір, який виконувався сторонами. Як свідчать матеріали справи, підставою отримання коштів був договір та дії сторін по підписанню кошторису та актом виконаних робіт, невиконання умов правочину або неналежне їх виконання не є підставою для застосування норм ст. 1212 ЦК України.

До того ж, вказаний договір розірваний або визнаний недійсним не був, та фактично був виконаний сторонами.

В даному випадку факт порушення законодавства при укладанні договорів, погодженні договірної ціни, проведенні розрахунків тощо, позивач не надав.

Зазначена правова позиція суду знайшла своє підтвердження у

Постановах Харківського апеляційного господарського суду від 15.11.2010 р. по справі № 38/182-10; від 02.11.2011 р. по справі № 5023/5620/11; від 21.02.2012 р. по справі № 5023/7609/11; від 26.03.2012 по справі №5023/10511/11, а також у Постановах Вищого господарського суду України від 17.08.2011 р. по справі № 5023/574/11; від 20.02.2012 р. по справі № 5023/5573/11.

Вирішуючи спір про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладання на винну особу зазначеної міри відповідальності, в той час як в межах розгляду даної справи позивачем не доведено факту порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором, або виконання укладеного договору з порушенням умов, що виключає застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків.

ОСОБА_5 ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також слід зазначити, що акт контрольно-ревізійного органу не визначений законодавством як безумовний доказ, а тому не повинен прийматися як беззаперечний доказ про встановлені порушення з боку господарюючого суб'єкта (підконтрольної установи).

ОСОБА_5 ВСУ від 09.08.2006р. № 1-11/477 обставини, висвітлені у актах КРУ, та факти про їх порушення, встановлені КРУ під час перевірок, підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним процесуальним законодавством України, зокрема статтями глави 5 Цивільного процесуального Кодексу України.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

ОСОБА_5 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи викладене, а також вимоги ст. 33 ГПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача щодо стягнення збитків задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, жодного з елементів складу правопорушення, а саме наявність правил поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 22.09.2015 р.

Суддя ОСОБА_6