УХВАЛА

про повернення позовної заяви

22.09.2015Справа № 910/24261/15

Суддя Селівон А.М., розглянувши

позовну заяву ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СВЄТОБОР"

про визнання недійсним рішення загальних зборів

ВСТАНОВИВ:

Громадянин ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Свєтобор" про визнання недійсними й такими, що не відповідають законодавству України та порушують права позивача рішення по пунктам 2,3,4,5, зафіксовані протоколом Загальних Зборів Учасників ТОВ "СВЄТОБОР" від 10.06.2015, та зобов'язання ТОВ "СВЄТОБОР" повернути майно, що перелічене в позові, яке надавалось у користування й належить позивачу на праві власності.

Виходячи зі змісту статей 16, 387 Цивільного кодексу України та поданих позовних матеріалів, предметом даного позову є дві вимоги: вимога про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства, оформленого відповідним протоколом (немайнова вимога), а також вимога, пов'язана із захистом права власності шляхом пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, тобто віндикаційний позов (майнова вимога).

Суд зазначає, що матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Зазначені позивачем у позовній заяві підстави, тобто обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, повинні підтверджувати право власності (інше суб'єктивне право титульного володільця) позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача (перебування його в натурі у відповідача), відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння), які і становлять предмет доказування.

При цьому, позивачем в прохальній частині позовної заяви взагалі не зазначені конкретний перелік і ціна спірного майна, його індивідуальні характеристики, тобто суд позбавлений можливості встановити індивідуальні та вартісні ознаки самого майна, яке підлягає поверненню позивачеві.

За приписами ст. 84 Господарського процесуального кодексу України резолютивна частина рішення має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. При задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказуються, зокрема, найменування майна, що підлягає передачі, і місце його знаходження (у спорі про передачу майна).

Отже, положення ст. 84 Господарського процесуального кодексу України передбачають необхідність викладення у резолютивній частині рішення конкретних дій, які підлягають вчиненню, а також конкретизації майна, його місця знаходження, яке підлягає передачі за рішенням суду.

Окрім того, за умовами п.п.3, 4 ч.2 ст.54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; зміст позовних вимог, якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 55 Господарського процесуального кодексу України ціна позову визначається у позовах про витребування майна - вартістю майна, що витребується.

Ціну позову вказує позивач. У випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею (ч. 3 вказаної статті).

Відповідно до п.п.3, 4 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі; обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

У відповідності до п. 2.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7 (далі - Постанова № 7) судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов'язаннях (у тому числі в зв'язку з вимогами, заснованими на приписах частини п'ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом пункту 3 частини другої статті 54 і статті 55 ГПК такий обов'язок покладається на позивача (в тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у вигляді повернення майна застосовуються з ініціативи господарського суду, наприклад, при визнанні договору недійсним - пункт 1 статті 83 ГПК). На виняток з цього правила лише у випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею (частина третя статті 55 ГПК); з цією метою суд вправі витребувати додаткові документи і матеріали як в учасників даного судового процесу, так і в інших підприємств та організацій (стаття 38, пункт 4 статті 65 ГПК), а в разі необхідності призначити відповідну судову експертизу (проведення експертної оцінки майна), у випадку ж відмови позивача від здійснення оплати такої експертизи - залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм суд наголошує на тому, що ціна даного позову взагалі позивачем не визначена. При формуванні позовних вимог про повернення майна не визначено повного найменування та вартості спірного майна, тобто його індивідуалізації, та не вказано доказів, які б обґрунтовували цю вартість, що позбавляє суд можливості застосувати положення ч.3 ст. 55 Господарського процесуального кодексу України і самостійно визначити ціну позову.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не дотримано вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України щодо змісту позовної заяви.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не вказано обставин, на яких ґрунтується позовна вимога, доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини, обґрунтований розрахунок стягуваної чи оспорюваної суми.

У відповідності до п.3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) недодержання вимог статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК.

Згідно п. 2.7 Постанови № 7 якщо позивачем зазначено в заяві ціну позову, але в ній не наведено обґрунтованого розрахунку такої ціни, або його не додано до позовної заяви, або позивачем не зазначена вартість спірного майна та/або не подано доказів в обґрунтування цієї вартості, то позовна заява підлягає поверненню на підставі пункту 3 частини першої статті 63 ГПК.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню без розгляду на підставі п. 3 ч.1 ст.63 Господарського процесуального кодексу України.

Позивачу роз'яснюється, що відповідно до ч.3 ст.63 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 63, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву і додані до неї документи повернути позивачу без розгляду.

Додаток: на 37 арк.

Суддя Селівон А.М.