ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2015 р. Справа № 922/1024/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Слободін М.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача - Кошініна О.Ю., за довіреністю б/н від 12.07.2015 року

відповідача - Сичов О.М., за довіреністю №1 від 20.03.2015 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційні скарги ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича (вх. №4062 Х/3-10) та ФОП Самойлова Ігоря Олександровича (вх. №4064 Х/3-10) на рішення господарського суду Харківської області від 14 липня 2015 року по справі №922/1024/15

за позовом ФОП Самойлова Ігоря Олександровича, м. Харків

до ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича, м. Харків

про стягнення 105234,68 грн.

та за зустрічним позовом ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича, м. Харків

до ФОП Самойлова Ігоря Олександровича, м. Харків

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.07.2015 року по справі №922/1024/15 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Л.В. Шарко, суддя Р.М. Аюпова, суддя О.В. Макаренко) в задоволенні первісного позову відмовлено повністю. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ФОП Доброскок Віталій В'ячеславович звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.07.2015 року по справі №922/1024/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

З рішенням господарського суду Харківської області від 14.07.2015 року по справі №922/1024/15 не погодився і ФОП Самойлов Ігор Олександрович та подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Враховуючи те, що апеляційні скарги ФОП Самойлова Ігоря Олександровича та ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича стосуються однієї і тієї ж справи, між тими ж сторонами, предметом оскарження є рішення господарського суду Харківської області від 14.07.2015 року по справі №922/1024/15, колегія суддів об`єднала зазначені скарги в одне апеляційне провадження.

Відповідач за первісним позовом - ФОП Доброскок Віталій В'ячеславович звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення по справі судової технічної експертизи документів, а саме: договорів оренди від 01.10.2012.

Ознайомившись з матеріалами справи суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні даного клопотання слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судові експертизи» від 25.02.1996 року судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства.

Статтею 41 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору та потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із пункт 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Водночас, визначення чи потребує вирішення спірного питання застосування спеціальних знань експертів чи ні, віднесено до компетенції суду. У разі коли суддя потребує висновків фахівця з питань, що відносяться до предмету доказування, він вправі призначити експертизу на свій розсуд.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних обставин по даній справі немає, оскільки в матеріалах справи є інші достатні засоби доказування (відзиви, апеляційні скарги, додаткові докази), аналіз яких дає змогу вирішити спір по суті без проведення судової технічної експертизи документів.

Колегія суддів вивчивши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні представників сторін, розглянувши доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, дійшла висновку, що апеляційна скарга ФОП Самойлова Ігоря Олександровича задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича задовольняється в повному обсязі, з наступних підстав.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 01.11.2012 року між ФОП Самойловим Ігорем Олександровичем (орендодавець -позивач за первісним позовом у справі) та ФОП Доброскоком Віталієм В'ячеславовичем (орендар - відповідач за первісним позовом по справі) був укладений договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове користування (оренду) нежитлове приміщення, загальною площею 209 кв.м, за адресою вул. Клочківська, 191А.

Приміщення надається орендарю для розміщення піццерії - кофейні та ведення її установчої діяльності (пункт 2.1 договору оренди).

У відповідності до пункту 3.1 договору оренди строк оренди складає три роки з моменту підписання договору та прийняття орендованого приміщення по акту-приймання передачі. Якщо ні одна із сторін в строк до 01.11.2015 року до закінчення даного договору оренди приміщення не заявить про намір його розірвати, то даний договір автоматично пролонгується на строк: два роки (пункт 3.2 договору оренди).

У розділі 4 сторони визначили порядок сплати орендних платежів, зокрема, розмір орендної плати складає в гривневому еквіваленті: дві тисячі доларів США в місяць. На день укладення договору та прийняття приміщення та майна, які орендуються, орендар вносить плату в розмірі 2000 дол. США за перший місяць оренди і 2000 дол. США за останній місяць оренди в гривневому еквіваленті.

При цьому, за умовами пункту 4.5 договору оренди всі витрати за електроенергію та комунальні послуги сплачуються орендарем самостійно, відповідно до показників лічильників та рахункам наданим комунальними службами.

Даний договір складений в двох оригінальних екземплярах, які мають однакову юридичну силу. Всі виправлення по тексту даного договору мають юридичну силу тільки при взаємному посвідченні наданими сторонами в кожному окремому випадку (пункт 11.1, 11.4 договору оренди).

На виконання умов договору, позивач передав, а відповідач прийняв в оренду нежитлову будівлю загальною площею 209 кв. м., розташовану за адресою вул. Клочківська, 191А ( а. с. 17, том 1).

Через незадовільне виконання орендарем умов договору, позивач скористався правами наданими пунктом 9.1 договору оренди, де визначено, що договір оренди розірванню в односторонньому порядку не підлягає, за виключенням випадку, коли одна із сторін систематично порушує умови договору та свої зобов'язання, та повідомленням від 12.01.2015 року проінформував відповідача про одностороннє розірвання з 12.01.2015 року договору оренди нежитлових приміщені б/н від 01.11.2012 року.

12.01.2015 на адресу відповідача рекомендованим поштовим відправленням позивачем було направлено претензію-вимогу про сплату орендних платежів в розмірі 131500,00 грн., що утворились внаслідок несвоєчасного виконання останнім зобов'язань за договором.

У зв'язку з тим, що відповідачем не вчинено дії по погашенню суми заборгованості, позивач, посилаючись на норми статей 526, 625 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича основного боргу в сумі 93824,55 грн. та 568,62 грн. трьох відсотків річних, 5156.20 грн. втрат від інфляції, 5685,31 грн. пені.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач подав зустрічний позов з вимогою: визнати договір оренди від 01.11.2012 року недійсним за тих підстав, що договір оренди порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича.

Надалі, позивач за первісним позовом уточнив та збільшив позовні вимоги, спираючись на умови договору оренди від 01.11.2012 року в редакції відмінній від договору оренди нежитлових приміщень, який було надано до позовної заяви (а. с. 56-57, том 1).

Суд першої інстанції, заслухавши доводи представників сторін по суті даного спору та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ФОП Самойлова Ігоря Олександровича та визнав зустрічний позов ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича нормативно необґрунтованим та документально непідтвердженим.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

З огляду на вимоги статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Відповідно до статті 14 Цивільного Кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного Кодексу України).

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та стаття 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарського договору).

Згідно зі статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи із наведеного, за ступенем недійсності всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом.

Як стверджує відповідач за первісним позовом, договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2012 року, який був укладений між сторонами у справі щодо передання в оренду нежитлового приміщення, загальною площею 209 кв. м, за адресою вул. Клочківська, 191А, порушує публічний порядок, а дії ФОП Самойлова Ігоря Олександрович шкодять правам та законним інтересам ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича.

В обґрунтування вимог наголошував на неузгодженості розділу 3 договору оренди від 01.11.2012 року, який був наданий позивачем при подачі позовної заяви, копії договору оренди від 01.11.2012, який був наданий останнім при подачі уточненої позовної заяви.

Крім того, на переконання відповідача за первісним позовом, позивач намагається незаконно заволодіти його грошовими коштами.

Згідно з положеннями статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Отже, вище зазначеною статтею встановлено два окремих види недійсності правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними, і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваними, - недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність в судовому порядку на підставах, установлених законом (частина 3 статті 215 Цивільного Кодексу України).

На відміну від положень частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що правочин не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, тобто актам, які регламентують приватноправові відносини, при вчиненні правочину, при вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, відбувається, перш за все, порушення вимог актів, що закріплюють окремі елементи публічного порядку, такі як, зокрема Конституція України.

Згідно з пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 року публічним порядком є правопорядок держави, як основоположні принципи, що складають основу існуючого у ньому строю (стосуються його незалежності, цілісності, самостійності і недоторканості загальних конституційних прав, свобод, гарантій, тощо).

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (частина 1 статті 19 Конституції України).

Отже, правовий порядок в Україні полягає у проголошенні конституційної гарантії недоторканності людини і заборони застосування до неї примусу, не передбаченого законодавством.

Згідно статті 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Аналогічні приписи містить частина 5 статті 319 Цивільного Кодексу України, за якими власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного Кодексу України зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (частина 1 статті 632 Цивільного Кодексу України).

Як слідує з представленої копії договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2012 року, яка була долучена до позовної заяви, строк оренди складає три роки з дня підписання договору та прийманням приміщення за актом приймання-передачі, розмір орендної плати складає визначений в гривневому еквіваленті 2000 дол. США.

Однак, позивач, уточнюючи розмір позовної заяви, надав до матеріалів справи копію договору оренди від 01.11.2012 року, де вказано, що строк оренди складає 2 роки 11 місяців, розмір орендної плати складає 12000,00 грн.

На позивача неодноразово був покладений обов'язок надати оригінал (для огляду) та належним чином засвідчену копію (для залучення до матеріалів справи) договору оренди нежитлових приміщень від 01.11.2012 року із визначеним строком оренди нежитлового приміщення в три роки.

Проте, позивачем за первісним позовом витребуваний договір ані в оригіналі, ані в копії не був наданий.

Однією з умов дійсності правочину є дотримання вимог щодо його змісту. Правочин не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 1 стаття 203 Цивільного Кодексу України). Зокрема, зміст вчиненого правочину не повинен суперечити публічному порядку держави, закріпленому в законодавстві України.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку, таким чином, верховенство права, передбачене конституційною нормою щодо судового захисту, не позбавляє сторону у справі на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів у спосіб, як це передбачено чинним законодавством.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні у справі "Звежинський проти Польщі" від 19.06.2001 року Європейський суд зазначив, що ця стаття включає три різні норми: перша, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і формулює принцип поваги до власності; друга, викладена у другому реченні цього самого абзацу, стосується позбавлення майна і ставить його в залежність від деяких умов; щодо третьої норми, викладеної в другому абзаці, вона визнає за державами право, крім іншого, регламентувати користування майном залежно від загальних інтересів. Проте не можна вважати, що ці норми не пов'язані між собою. Друга і третя з них стосуються конкретних прикладів позбавлення права власності, а отже, їх слід розглядати у світлі принципу, закріпленого першою нормою.

Виходячи з наведених законодавчих положень, колегія суддів погоджується з твердження відповідача за первісним позовом про те, що арифметичні розбіжності у визначені розміру орендної плати та строку дії договору оренди нежитлових приміщені від 01.11.2012 року, виключають можливість чітко визначити ціну договору та строк на протязі якого сторони є зобов'язаними одна перед одною, чим створюються підстави для вільного перерахунку орендної плати орендодавцем в односторонньому порядку, та свідчать про використання ФОП Самойловим Ігорем Олександровичем права власності на шкоду правам і законним інтересам ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича.

Таким чином, щодо первісного позову про стягнення з відповідача - ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виконання відповідачем умов договору та сплаті суми орендної плати в розмірі 355400 грн., що підтверджується розписками Доброскока В.В. (а.с. 113-115).

Обґрунтовуючи свою позицію по апеляційній скарзі, позивач за первісним позовом зазначив, що сторонами було погоджено та підписано додаткову угоду до договору оренди від 01.11.2012, за умовами якої змінено строк дії договору (із трьох років на 2 роки 11 місяців).

Проте, вищевказані встановлені факти стосовно наданої копії договору оренди від 01.11.2012 року зі встановленим строком 2 роки 11 місяців містять суперечливі дані, в зв'язку з чим не можуть розцінюватись колегією суддів як належний та допустимий доказ у справі.

При цьому колегія суддів зазначає, що позивачем за первісним позовом не було надано до суду апеляційної інстанції оригінал договору від 01.11.2012, що укладений на 3 роки і на запитання колегії суддів представник позивача відповів, що одночасно вона не бачила цих договорів.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України прийняте без всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 14.07.2015 по справі №922/1024/15 прийняте при не належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його часткового скасування, та відповідно - задоволення апеляційної скарги ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича, та відмові у задоволенні апеляційної скарги ФОП Самойлова Ігоря Олександрович.

З огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ФОП Доброскока Віталія В'ячеславовича, часткового скасування рішення суду першої інстанції і прийняття нового рішення про задоволення зустрічних позовних вимог, у відповідності до статті 49, частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абзацу 4 пункту 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", колегія суддів покладає на позивача здійсненні відповідачем витрати сплати судового збору.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 2, 4 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Самойлова Ігоря Олександровича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Доброскока Віталія В'ячеславовича задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.07.2015 року по справі №922/1024/15 в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати, та позов задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2012 року, укладений між фізичною особою-підприємцем Самойловим Ігорем Олександровичем та фізичною особою-підприємцем Доброскоком Віталієм В'ячеславовичем.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Самойловим Ігорем Олександровичем (61024 м. Харків, вул. Лермонтовська, 21, кв. 7, код ІПН ) на користь Фізичної особи - підприємця Доброскока Віталія В'ячеславовича (61129 м. Харків, вул. Героїв Праці, 49, кв. 199, код ІПН ) 1218,00 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 609,00 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 29 вересня 2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Слободін М.М.