ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"14" вересня 2015 р. Справа № 911/4461/14

за позовом комунального підприємства Київської обласної ради «Курсів», м. Тетіїв

до селянського (фермерського) господарства «Надросся», м. Тетіїв

про визнання договору недійсним

Суддя Щоткін О.В.

За участю представників сторін:

позивач не зявився;

відповідач ОСОБА_1 керівник фермерського господарства «Надросся»;

ОСОБА_2 предст. дов. б/н від 23.09.2014.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство Київської обласної ради «Курсів» (позивач, КП КОР «Курсів») звернулось до господарського суду Київської області з позовом до селянського (фермерського) господарства «Надросся» (відповідач, СФГ «Надросся») про визнання договору недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що, на думку позивача, контракт №03/08-06 від 04 вересня 2006 року було укладено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлено, з огляду на те, що будівля топочної була побудована ще в 1997 році, а іншої будівлі топочної (котельні) не існує.

Таким чином, на переконання позивача, вказаний контракт є фіктивним і підлягає визнанню недійсним в судовому порядку на підставі приписів ст.ст. 215, 234 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Київської області від 06.01.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2015 року в задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.06.2015 рішення суду першої інстанції від 06.01.2015 та постанову апеляційної інстанції від 31.03.2015 скасовано та направлено справу №911/4461/14 на новий розгляд.

Згідно автоматизованого розподілу справ на підставі статті 21 Господарського процесуального кодексу України, справу №911/4461/14 передано для розгляду судді Щоткіну О.В.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.07.2015 справу прийнято до провадження суддею Щоткіним О.В. та призначено до розгляду на 17.08.2015.

В судовому засіданні 17.08.2015 року оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 31.08.2015 року.

31.08.2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшли письмові пояснення, з урахуванням постанови Вищого господарського суду України від 11.06.2015, які були залучені судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 31.08.2015 року розгляд справи було відкладено на 14.09.2015 року та продовжено строк розгляду спору в порядку ст. 69 ГПК України.

14.09.2015 через канцелярію суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, які також були залучені судом до матеріалів справи.

В судове засідання 14.09.2015 року позивач не забезпечив явку свого повноважного представника, хоча про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 590.

З даного приводу суд зазначає, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Враховуючи, що неявка позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, а також зважаючи на строки, передбачені ст. 69 ГПК України щодо терміну розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 ГПК України за відсутності представника позивача.

Представники відповідача заперечили проти позову з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях.

Відповідно до частини 2 статті 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення приймається судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Частиною 1 статті 85 ГПК України передбачено, що прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

14.09.2015 року в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників відповідача, суд,-

встановив:

Згідно контракту № 03/08-06 від 04 вересня 2006 року на будівництво топочної та ремонт опалення друкарні КП КОР «Курсів» м. Тетіїв, селянське (фермерське) господарство «Надросся» зобовязалося виконати роботи, передбачені контрактом.

Відповідно до п. 1.1 контракту, загальна вартість робіт та послуг складає 87860 грн. 40 коп.

Строки виконання робіт: початок - вересень 2006 р., завершення - жовтень 2006 р. (п. 2.1 контракту).

Згідно з п. 3.5 контракту, підрядник приступає до виконання робіт після одержання авансу від замовника.

Згідно з п. 8.2 контракту, термін його дії встановлено до 31.12.2006 року.

З посиланням на зазначений контракт були складені акт № 1 приймання виконаних підрядних робіт за вересень 2006 року (КБ-2в), підписаний у жовтні 2006 року, та довідка про вартість виконаних робіт (форма КБ-3).

Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним вказаного контракту, наголошував, що будівля топочної друкарні КП КОР «Курсів» була побудована ще в 1997 році, іншої будівлі топочної (котельні) не існує, на підтвердження чого позивач надав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САВ № 743299 від 24.11.2008 р., зареєстроване у Тетіївському МБТІ 24.11.2008 р., реєстраційний номер 23432145.

Відповідно до вказаного свідоцтва про право власності на нерухоме майно, на підставі рішення Тетіївської міської ради від 22.07.2008 р. № 98 за територіальними громадами сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради було визнано право власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: м. Тетіїв Київської області, вул. Комсомольська, 6, опис обєкта: загальна площа 906,5 кв.м., будівля друкарні 1965 р., А; гараж 1969 р., Б, топочна 1997 р., В, 9,8 кв.м.

Дані обставини також відображено в технічному паспорті на нежитлову будівлю, розташовану у м. Тетіїв по вул. Комсомольській, 6, складеному 23.05.2008 р. Тетіївським МБТІ.

Також позивач зазначав, що при виготовленні технічної документації із землеустрою Тетіївським земельно-кадастровим бюро щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку КПП «Курсів» у м. Тетіїв по вул. Комсомольська, 6, у 2004 році на кадастровому плані також було відображено будівлю топочної, а відповідно до договорів №25-10.01 від 02.01.2001 р. та №25-12.02 від 02.01.2002 р. на транспортування природного газу, укладених між ВАТ «Київоблгаз» та підприємством «Курсів», останнє користувалось газом у 2001 та 2002 роках, здійснювало опалення наявних приміщень, і, відповідно, на той час приміщення топочної вже існувало.

Крім того, позивач на підтвердження своїх позовних вимог вказував на акт від 01.02.2001 р., складений Тетіївським ФЕГГ, підписаний представником Тетіївського ФЕГГ та КП «Курсів», який складався у звязку з припиненням доступу газу шляхом опломбування до топочної з причини відсутності ліміту та протокол № 10 «Измерения опротивления переходних контактов сети заземляющих устройств», складений ТОВ «Енергія» м. Тетіїв, обєкт: електричне обладнання та електричні установки КПП «Курсив», дата вимірювання - 19.05.2005 р., у пунктах 14 та 15 якого йдеться про заміри в приміщенні котельні.

Також додатковим доказом недійсності контракту від 04.09.2006 р. № 03/08-06, на переконання позивача, є те, що в розділі контракту «Реквізити сторін» зазначено розрахунковий рахунок КП КОР «Курсів» № 26001483, який був відкритий підприємству лише 21 березня 2007 року, що підтверджується довідкою банку.

Поряд з наведеним, позивач зазначає, що акт № 1 приймання виконаних підрядних робіт за вересень 2006 року виготовлений за допомогою програми комплексу АВК-3 версії 2.7.0. Відповідно до листа ТОВ «АВКАС» (розробник даного програмного забезпечення) від 13.10.2014 р. № 966, дана версія програми була випущена лише 01 квітня 2008 року, тому вказаний акт не міг бути підписаний сторонами в жовтні 2006 року.

Вищезазначеними доказами, на думку позивача, підтверджується те, що оспорюваний контракт не укладався в 2006 році.

Крім того, позивач наголошував на тому, що як в назві контракту вказується «КП КОР «Курсів» - комунальне підприємство Київської обласної ради «Курсів», так і в розділі контракту «Реквізити сторін» замовником зазначено КП КОР «Курсів», а підпис директора ОСОБА_3 скріплено печаткою комунального підприємства Київської обласної ради «Курсів». Однак, комунальне поліграфічне підприємство «Курсів» змінило назву на комунальне підприємство Київської обласної ради «Курсів» (скорочена назва - КП КОР «Курсів») на підставі рішення Київської обласної ради від 02 лютого 2007 р. № 097-09-У, тобто лише в лютому 2007 року. Таким чином, у вересні 2006 року діяла назва підприємства - комунальне поліграфічне підприємство «Курсів», і, відповідно, контракт не міг укладатись селянським фермерським господарством «Надросся» з комунальним підприємством Київської обласної ради «Курсів», а підпис директора ОСОБА_3 - скріплюватись печаткою КП КОР «Курсів».

З огляду на вказані вище обставини, на думку позивача, контракт № 03/08-06 від 04 вересня 2006 року на будівництво топочної та ремонт опалення друкарні КП КОР «Курсів» є фіктивним та підлягає визнанню недійсним, оскільки не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що господарському суду необхідно встановити умови виконання договору, зробити вичерпний висновок щодо укладення договору.

Частиною 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Суд, розглянувши докази наявні в матеріалах справи, а також враховуючи вказівки викладені в постанові Вищого господарського суду України від 11.06.2015, дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено перелік умов дійсності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічна правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Згідно із роз'ясненнями, наведеними в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Звертаючись із позовом у даній справі до суду, позивач вважає оспорюваний ним правочин укладеним без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлено, тобто фіктивним.

Згідно з приписами статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Як зазначено у п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, самим позивачем вчинялися дії щодо виконання умов оспорюваного правочину, який КП КОР «Курсів» вважає фіктивним, зокрема, у 2010 році КП КОР «Курсів» перерахувало на розрахунковий рахунок СФГ «Надросся» 20000,00 грн. платіжним дорученням від 18.11.2010 р. з призначенням платежу «Кредиторська заборгованість за будівництво топочної…».

Окрім того, сторонами у справі неодноразово складалися акти звіряння розрахунків як на суму 87860,40 грн., зазначену в оспорюваному договорі (акти від 01.09.2009 р., 01.03.2010 р., 01.10.2010 р.), так і на суми 67860,40 грн. та 67861,82 грн., тобто після сплати позивачем 20000,00 грн. (акти від 01.01.2013 р., 01.01.2014 р., 01.04.2014 р., 01.07.2014 р.), що свідчить про те, що сторонами укладеного контракту, зокрема й позивачем, вчинені дії, спрямовані на настання правових наслідків.

Згідно зі ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Як слідує з приписів статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Дослідивши наведені вище обставини, на які посилається КП КОР «Курсів», судом було встановлено, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, належними та допустимими доказами в розумінні наведених вище приписів ст.ст. 32-34 ГПК України не довів суду того факту, що всі учасники оспорюваного правочину не мали наміру створити правові наслідки, з огляду на вчинення вказаних вище дій щодо виконання контракту.

З огляду на викладене та те, що судом встановлено, що сторонами виконувались дії з виконання спірного договору, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним за приписами ст. 234 ЦК України.

Враховуючи те, що судом встановлено відсутність обставин, з якими закон повязує визнання договору недійсним, позовні вимоги Комунального підприємства Київської обласної ради «Курсів» до селянського (фермерського) господарства «Надросся» про визнання контракту № 03/08-06 від 04 вересня 2006 року недійсним з підстав його фіктивності задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при відмові в задоволенні позову покладаються на позивача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 32-34, 44, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Дата підписання повного тексту рішення.29.09.2015р.

Суддя О.В. Щоткін