КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2015 р. Справа№ 922/1517/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Чернюк А. А. - представник за довіреністю від 17.07.2015

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2015

у справі № 922/1517/15 (суддя Мандриченко О. В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, вчиненого 10.02.2014 третьою особою, за яким позивач повинен повернути на користь відповідача об'єкт фінансового лізингу - автомобіль марки Volkswagen, модель Caddy Maxi, тип - вантажний малолітражний фургон - В, номер шасі (кузова, рами) WV1ZZZ2KZCX042837, рік випуску - 2011, реєстраційний номер - АА 0276 НІ, колір - білий, вартістю 135 124,66 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що відповідач, в порушення умов укладеного між сторонами договору про фінансовий лізинг № 00003727 від 21.10.2011, перестав направляти позивачу рахунки на оплату лізингових платежів, що є необхідною передумовою для виникнення у позивача обов'язку сплачувати лізингові платежі, а відтак, прострочення оплат з боку позивача відсутнє, так само як відсутня і підстава для відмови відповідача від договору та вчинення виконавчого напису нотаріусом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2015, повний текст якого складений 07.07.2015, у справі № 922/1517/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт направлення відповідачем позивачу рахунків на оплату, а відтак, з огляду на неоплату вказаних рахунків, відповідач правомірно звернувся до позивача з письмовою вимогою № 00003727 від 16.12.2013 про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомленням про відмову від договору, та в подальшому до третьої особи за вчиненням виконавчого напису.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2015 по справі № 922/1517/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

В апеляційній скарзі позивач послався на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, зазначивши про помилковість висновку суду першої інстанції щодо доведеності відповідачем факту направлення позивачу рахунків на оплату.

Ухвалою від 02.09.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

14.09.2015 до канцелярії суду від третьої особи надійшов лист, в якому третя особа просить, у зв'язку з великим навантаженням, розглядати справу без її участі.

Позивач та третя особа в судове засідання представників не направили, позивач про причини неявки представника суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

21.10.2011 відповідач як лізингодавець, позивач як лізингоодержувач та ОСОБА_4 як поручитель уклали договір про фінансовий лізинг № 00003727 (далі Договір) (а.с. 169), предметом якого є надання позивачу у користування з наступним набуттям права власності на об'єкт фінансового лізингу - автомобіль марки Volkswagen, модель Caddy Maxi Kasten 2.0i TDI 2001 року виробництва, двигун НОМЕР_2, шасі № НОМЕР_1 (далі Автомобіль).

Договором встановлено, що вартість об'єкту лізингу становить 27 713 доларів США, авансовий платіж - 4 156,95 доларів США, обсяг фінансування - 23 556,05 доларів США, залишкова вартість 0,00 доларів США, процентна ставка, включаючи ПДВ, - змінна, кількість лізингових платежів - 60, строк лізингу - 60 місяців, лізинговий платіж - 627,97 доларів США, адміністративний платіж - 0,00 доларів США. При цьому, всі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені у гривнях.

Невід'ємним додатком до Договору є Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (а.с. 171-181), якими, серед іншого, встановлено наступне:

- відповідач придбаває об'єкт лізингу (отримує право власності на об'єкт лізингу) та передає позивачу об'єкт лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями застосовного українського законодавства та цього контракту (п. 3.2);

- після закінчення строку лізингу за контрактом позивач придбаває об'єкт лізингу у відповідача за купівельною ціною, що буде визначена відповідачем з урахуванням виконання позивачем своїх зобов'язань щодо сплати лізингових платежів та інших платежів, що підлягають виплаті за цим контрактом (п. 3.4);

- для експлуатації об'єкта лізингу позивач щомісячно виплачуватиме відповідачу лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього контракту. Кожний лізинговий платіж включає в себе відсотки (проценти) за користування об'єктом фінансування, частину від об'єкту фінансування, комісії, покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом, та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з контрактом (п. 6.1);

- графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) розраховується на основі змінної процентної ставки у розмірі трьохмісячної ставки Libor для доларів США/Euribor для євро. Тому, якщо трьохмісячна ставка Libor для доларів США/Euribor для євро зміниться у порівнянні з останнім корегуванням процентної ставки або, відповідно, датою доставки об'єкта лізингу більше, ніж на 0,25 процентних пунктів, робиться аналогічне абсолютне коригування проценту (з додаванням абсолютної вартості такого збільшення або абсолютного розміру проценту) на дату виставлення рахунку після відповідного календарного кварталу (п.п. 6.4.2);

- лізингові платежі перераховуються позивачем на рахунок, зазначений відповідачем у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування), не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) (п. 6.5);

- позивач інформує відповідача протягом п'яти робочих днів з дня виставлення рахунку щодо можливого неотримання такого рахунку (п. 6.8);

- позивач сплачує лізингові платежі у терміни, визначені у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування). Якщо позивач матиме намір здійснити оплату лізингового платежу раніше встановленого терміну, він зобов'язаний звернутися до відповідача з письмовою заявою не пізніше, ніж за п'ять робочих днів до запланованого дня сплати такого авансового платежу та отримати відповідних рахунок для сплати (включаючи суму дострокового погашення, проценти і комісії (п. 6.9);

- зобов'язання по сплаті всіх та будь-яких платежів за контрактом покладається на позивача, якщо інше прямо не передбачено контрактом. Позивач зобов'язується сплатити всі та будь-які платежі протягом п'яти робочих днів з моменту відправлення відповідачем відповідної вимоги та/або рахунку (п. 6.16);

- позивач зобов'язаний негайно повідомити відповідача про будь-яку передбачувану затримку сплати платежів або прострочення, що вже відбулося (п. 8.1).

На виконання умов Договору сторони підписали Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) (а.с. 182-185), зі змісту якого слідує, що авансовий платіж та перший лізинговий платіж підлягає внесенню 21.10.2011, наступні п'ятдесят дев'ять лізингових платежів - з 15.12.2011 до 15.10.2016, при цьому датою сплати кожного з вказаних платежів сторонами визначено 15 число відповідного місяця.

У вказаному графіку сторони погодили суму кожного платежу з податком на додану вартість та без нього і залишок, який підлягає сплаті після кожного з платежів в доларах США.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За Договором позивач прийняв на себе зобов'язання сплачувати на користь відповідача лізингові платежі.

Позивач у позові зазначає, що ним платежі за грудень 2013 року та січень - лютий 2014 року на користь позивача перераховані не були через неотримання від останнього рахунків, направлення яких є обов'язковою умовою для оплати платежів, і що без отримання вказаних рахунків позивач був позбавлений можливості провести оплату, оскільки сума платежів в Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) сторонами визначена в іноземній валюті, в той час як за умовами Договору саме відповідач обирає банківську установу, за курсом якої черговий платіж конвертується в гривню.

Відповідач проти твердження позивача щодо ненаправлення відповідних рахунків заперечив.

Суд першої інстанції погодився з позоцією відповідача, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

До матеріалів справи відповідачем долучено рахунки-фактури на сплату лізингових платежів: за жовтень 2013 року на суму 5 149,36 грн. № 00155170 від 02.10.2013, за листопад 2013 року на суму 5 146,53 грн. № 00160976 від 04.11.2013, за грудень 2013 року на суму 5 182,00 грн. № 00166980 від 03.12.2013, за січень 2014 на суму 5 218,44 грн. № 00173104 від 02.01.2014 (а.с. 142-145).

Згідно з п. 20.5 додатку до Договору, якщо інше прямо не передбачено контрактом, всі повідомлення сторони відправляють за адресою, вказаною у контракті у письмовій формі особисто, кур'єром або поштою. При цьому, факт відправлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), квитанції про оплату відправлення або опису вкладення з відповідною відміткою УДППЗ «Укрпошта» або кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або кур'єром). Факт отримання адресатом повідомлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), наявності повідомлення про вручення поштового відправлення/відмови адресата від прийняття з відповідною відміткою УДППЗ «Укрпошта», кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення кур'єром або поштою).

Умови Договору не містять будь-яких вимог щодо направлення рахунків-фактур в іншому, ніж встановлено п. 20.5 порядку, а відтак, відповідач, направляючи рахунки-фактури, мав дотримуватись порядку, встановленого п. 20.5 Договору.

На підтвердження факту направлення вказаних рахунків-фактур позивачу відповідачем до матеріалів справи залучені належним чином засвідчені копії рекомендованих повідомлень про врученнях поштового відправлення з відмітками позивача про отримання 10.10.2013 - рахунку за жовтень 2013 року, 11.11.2013 - рахунку за листопад 2013 року, 10.12.2013 - рахунку за грудень 2013 року та 14.01.2014 - рахунку за січень 2014 року. Всі вказані повідомлення свідчать про направлення кореспонденції за адресою, погодженою сторонами у додатковій угоді від 26.10.2012 (а.с. 31), і містять як відмітку представника позивача, так і відмітку УДППЗ «Укрпошта», а відтак, згідно з п. 20.5 Договору, який, в силу приписів ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для сторін, вказані рахунки-фактури вважаються отриманими позивачем.

Щодо посилань позивача на недоведеність того, що відповідач направляв позивачу саме рахунки-фактури, а не інші документи, та на те, що належним доказом направлення рахунків-фактур мало б бути не лише повідомлення про вручення поштового відправлення, а й опис вкладення, колегія суддів зазначає, що умови Договору не містять застережень щодо обов'язкового направлення кореспонденції за Договором з описом вкладення, а відтак, відсутність описів вкладення не є порушенням умов Договору.

Водночас слід зазначити про те, що в п. 6.8 Договору встановлений обов'язок позивача, у випадку неотримання рахунку, повідомити про це відповідача, проте матеріали справи не містять доказів повідомлення позивачем відповідача про неотримання рахунків за період з жовтня 2013 року по січень 2014 року включно, що є додатковим доказом отримання позивачем вказаних рахунків.

Крім того, при дослідженні вказаних обставин слід врахувати той факт, що отримання позивачем спірних рахунків встановлений у рішенні Київського районного суду міста Харкова від 01.12.2014 у цивільний справі № 640/15253/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг, залишеному в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20.05.2015.

Згідно зі ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, факти, встановлені судом під час вирішення цивільної справи № 640/15253/14-ц, зокрема, факт отримання позивачем рахунків за період з жовтня 2013 року по січень 2014 року не мають доводитись знов під час розгляду цієї справи по суті.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно з ч. 3 ст. 4 ГПК України, якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Отже, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

З огляду на вказані вище норми, судове рішення у цивільної справи № 640/15253/14-ц після набрання ним законної сили не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі - № 910/10144/15, не можуть їм суперечити.

З огляду на вказані обставини колегія суддів вважає доведеним факт направлення відповідачем позивачу рахунків за період з жовтня 2013 року по січень 2014 року включно.

Зі змісту рішення у цивільний справі № 640/15253/14-ц слідує, що позивач свої обв'язки по сплаті лізингових платежів за період з жовтня 2013 року по січень 2014 року не виконав. Вказаний факт позивачем не заперечується.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

У п.п. 8.3.1 Договору вказано, що якщо позивач прострочить виплату лізингового платежу протягом більше ніж на десять робочих днів, відповідач має право надіслати позивачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо позивач не здійснить оплату протягом семи робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, відповідач надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка подовжує строк здійснення оплати ще на вісім робочих днів. У випадку, якщо позивач не здійснить оплату у вказаний термін, відповідач має право направити позивачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку за п.п. 12.6.1 контракту. Сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надіслання другої вимоги щодо сплати означає, що позивач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим контрактом.

Згідно з п.п. 8.3.2 Договору, якщо позивач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу, при цьому, якщо прострочення лізингового платежу триває більше, ніж 30 днів (відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг»), відповідач має право розірвати контракт/відмовитися від контракту і витребувати об'єкт лізингу від позивача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Відповідно до п. 12.6 Договору відповідач має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитися від контакту та, також серед іншого, право на повернення об'єкту лізингу, якщо позивач не сплатив один наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує тридцять календарних днів.

Отже, як умовами Договору, так і приписами чинного законодавства встановлено право відповідача у випадку прострочення позивачем повної або часткової сплати одного лізингового платежу більше, ніж 30 днів, відмовитись від Договору та витребувати об'єкт лізингу від позивача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Частина 3 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

З матеріалів справи слідує, що, скориставшись наданим йому правом відмовитись від Договору та вимагати повернення об'єкту лізингу, відповідач звернувся до позивача з вимогою № 00003727 від 16.12.2013 (а.с. 187), в якій просив в триденний строк погасити заборгованість за Договором, а також повідомив про відмову від Договору та просив повернути Автомобіль.

З наявної в матеріалах справи копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 931 (а.с. 188) слідує, що вказану вимогу позивач отримав 21.12.2013, проте грошові кошти відповідачу не перерахував, Автомобіль не повернув.

З аналогічною за змістом вимогою (№ 00003727 від 16.01.2014) (а.с. 49-50) відповідач звертався до позивача в січні 2014 року (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 642 (а.с. 51) з відміткою про отримання позивачем 27.01.2014), проте і вказана вимога позивачем виконана не була.

З огляду на вказані обставини, відповідач звернувся до третьої особи з заявою про вчинення виконавчого напису від 07.02.2014 (а.с. 186), в якій просив вчинити виконавчій напис на Договорі з метою звернення стягнення на Автомобіль, а також відшкодування витрат відповідача по отриманню виконавчого напису на суму таких витрат.

За результатами подання відповідачем заяви 10.02.2014, третя особа вчинила виконавчий напис що був зареєстрований в реєстрі за номером №149.

Згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 1.1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.8 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. № 1172, для одержання виконавчого напису про повернення об'єкта лізингу за договорами лізингу, що передбачають у безспірному порядку повернення об'єкта лізингу, подаються оригінал договору лізингу та засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

За правилами ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

З документів, наданих третьою особою на вимогу суду, вбачається, що при вчиненні виконавчого напису третій особі було подано весь обсяг необхідної документації, а відтак, у третій особі були всі підстави для вчинення оспорюваного виконавчого напису.

Щодо обставин направлення відповідачем позивачу угоди про перегляд ціни від 04.03.2014 (тобто після припинення Договору - примітка суду) слід зазначити таке.

Як слідує з наявної в матеріалах справи копії вказаної угоди (а.с. 118), нею передбачалося зміна за згодою сторін ціни товару, визначеної у накладній № 002469 від 04.11.2011 до Договору до 286 111,40 грн. за автомобіль марки Volkswagen, модель Caddy Maxi Kasten 2.0i TDI, НОМЕР_1.

Згідно з п.п. 192.1 Податкового кодексу України, якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов'язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до п.п 192.1.2 Податкового кодексу України, якщо внаслідок такого перерахунку відбувається збільшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то:

а) постачальник відповідно збільшує суму податкових зобов'язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок, та надсилає отримувачу розрахунок коригування податку;

б) отримувач відповідно збільшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення перерахунку.

Оскільки за Договором позивачу було передано в користування об'єкт фінансового лізингу - Автомобіль, що в розумінні податкового законодавства відноситься до товарів, а за угодою сторін кінцева вартість товару за Договором визначається з урахуванням сплачених лізингоодержувачем платежів, які в свою чергу, визначаються щомісяця відповідно до чинного обмінного курсу валют, то, фактично, кожного місяця має місце зміна суми компенсації вартості товару.

Таким чином, після підписання Договору відповідач передав позивачу Автомобіль за ціною, визначеною в акті приймання-передачі від 04.11.2011, тобто в сумі 221 981,13 грн.

За цією ж ціною така бухгалтерська операція відображається в бухгалтерському обліку, проте, на момент повернення об'єкту лізингу (04.03.2014 - зазначена дата встановлена в рішенні Київського районного суду міста Харкова у цивільній справи № 640/15253/14-ц - примітка суду) обмінний курс змінився, а тому для правильності податкового обліку і дотримання порядку ведення бухгалтерського обліку, з огляду на зімну обмінного курсу, з урахуванням кількості внесених лізингових платежів та залишкової вартості автомобіля необхідним є збільшення ціни переданого в лізинг автомобіля.

Вказані обставини і були причиною направлення позивачу відповідачем вищезгаданої угоди від 04.03.2014, а відтак, вказана угода фактично є документацією, необхідною для приведення у відповідність даних бухгалтерського обліку сторін і для включення суми корегування до реєстру виданих і отриманих податкових накладних, сум податкового кредиту і податкових зобов'язань та жодним чином не свідчить про вчинення відповідачем дій, що підтверджують факт визнання відповідачем дії Договору продовженої.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, заслухавши наведені представниками учасників в обґрунтування свої правових позицій доводи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності визначених цивільним законодавством підстав для визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, вчиненого 10.02.2014 третьою особою, за яким позивач повинен повернути на користь відповідача об'єкт фінансового лізингу - автомобіль марки Volkswagen, модель Caddy Maxi, тип - вантажний малолітражний фургон - В, номер шасі (кузова, рами) WV1ZZZ2KZCX042837, рік випуску - 2011, реєстраційний номер - АА 0276 НІ, колір - білий, вартістю 135 124,66 грн. з підстав, зазначених ним у позовній заяві, а відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2015 у справі № 922/1517/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс».

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Диліжанс» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2015 у справі № 922/1517/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2015 у справі № 922/1517/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 922/1517/15.

Повний текст постанови складено: 28.09.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій