ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2015 р. Справа № 911/3041/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг»

до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Владана»

та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сендер»

про стягнення 58495,20 грн.

секретар судового засідання: Мамчур А.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довір. б/н від 02.01.2015 р.

від відповідача 1: ОСОБА_2, довір. № 242/1 від 27.07.2015 р.

від відповідача 2: не зявився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (далі - позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Владана» (далі відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Сендер» (далі відповідач 2) про стягнення 35953,20 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на укладення 26.03.2014 р. з ТОВ Агрофірмою «Владана» договору поставки № АП-13-0007, згідно з яким ТОВ «Хімагромаркетинг» зобовязувалось передавати у власність відповідача 1 товар, а ТОВ Агрофірма «Владана» зобовязувалось приймати і оплачувати його.

У забезпечення виконання зобовязань за договором поставки № АП-13-0007 від 26.03.2014 р., 28.04.2014 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сендер» було укладено договір поруки № ПР-13-0007, відповідно до якого відповідач 2 поручився за виконання зобовязань ТОВ Агрофірми «Владана» перед ТОВ «Хімагромаркетинг» за договором поставки № АП-13-0007 від 26.03.2014 р.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем 1 зобовязання за договором поставки, ТОВ «Хімагромаркетинг» просив суд стягнути з відповідачів 17802,24 грн. штрафу, 7335,47 грн. пені, 18150,96 грн. курсової різниці, 12483,88 грн. відсотків річних.

Розгляд справи відкладався.

06.08.2015 р. до господарського суду Київської області відповідачем 1 було подане клопотання б/н від 03.08.2015 р. про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю направлення представника у засідання суду 10.08.2015 р., яке було задоволено судом.

01.09.2015 р. до господарського суду Київської області позивачем було подано заяву б/н, б/д (вх. № 20263/15 від 01.09.2015 р.) про збільшення суми позовних вимог, згідно якої розмір позовних вимог у даній справі становить 58495,20 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно з п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. № 18 передбачені частиною 4 статті 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

За вказаних обставин суд здійснює розгляд позовних вимог в редакції заяви б/н, б/д (вх. № 20263/15 від 01.09.2015 р.) про збільшення позовних вимог, а саме - про стягнення з відповідача 20524,89 грн. штрафу, 7335,47 грн. пені, 18150,96 грн. курсової різниці, 12483,88 грн. відсотків річних.

У судовому засіданні 03.09.2015 р. представником відповідача 1 було надано суду зустрічну позовну заяву до ТОВ Хімагромаркетинг про визнання недійсним пунктів 2.2, 2.3 договору № АП-13-0007 від 26.03.2014 р.

У судовому засіданні 03.09.2015 р. представник відповідача 1 подав клопотання б/н від 03.09.2015 р. (вх. № 20545/15 від 03.09.2015 р.) про продовження строку розгляду спору на пятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.09.2015 р. було продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.09.2015 р. було відмовлено в прийнятті зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми Владана б/н від 02.09.2015 р. (вх. № 20469/15 від 03.09.2015 р.) у справі № 911/3041/15.

23.09.2015 р. у судовому засіданні представник відповідача 1 надав суду заперечення б/н від 23.09.2015 р., відповідно до яких останній вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до договору, укладеного між позивачем та відповідачем 1, загальна вартість поставленого товару склала 133135,63 грн. Згідно з графіком, наведеним в п. 2.1 договору, кінцевий строк оплати товару - 20 жовтня 2014 р.

23.04.2014 р. сторони підписали додаткову угоду № АП-13-0007ДС1 до договору, відповідно до якої сторони домовилися про зменшення кількості товару на суму 14454,00 грн., у звязку з чим загальна сума договору після укладення додаткової угоди складала 118681,33 грн.

Оплата товару, відповідно до договору, передбачена після отримання відповідачем товару у власність, а строк поставки товару сторони узгодили до 01.04.2014 р. Позивач не виконав свої зобов'язання за договором в строк, оскільки поставив товар 11.04.2014 р. на суму 114000,00 грн. та 15.04.2014 р. на суму 4681,63 грн. Таким чином позивач прострочив поставку товару на 14 днів.

На переконання відповідача 1, оскільки відповідно до п. 1.1 договору відповідач 1 повинен оплатити товар після його отримання, прострочення позивачем своїх обовязків за договором щодо поставки товару на 14 днів з 01.04.2014 р. до 14.04.2014 р. є підставою для відстрочення на цей час виконання відповідачем 1 зобовязань по оплаті товару на цей термін.

03.04.2014 р. відповідач 1 достроково виконав свої зобовязання з оплати товару, сплативши частину його вартості в розмірі 26627,13 грн., а 02.10.2014 р. відповідач 1 повністю розрахувався з позивачем за поставлений за договором товар, сплативши 92054,00 грн., що підтверджується банківськими виписками, доданими до позовної заяви.

Відповідач 1 також звертав увагу суду на те, що повний розрахунок за товар повинен був бути здійснений до 20.10.2014 р. Таким чином, відповідач 1 достроково виконав свої зобовязання за договором поставки.

Оскільки і 1-й і 3-й етап оплати відповідачем 1 за договором був здійснений достроково, а сума договору змінилася відповідно до додаткової угоди від 23.04.2014 р. (після оплати 1-го етапу), то таким чином сторони договору погодили зменшення розміру оплати 2-го етапу поставки товару з 26627,13 грн. до 12173,13 грн. (26627,13 грн. - 14454,00 грн. = 12173,13 грн.)

Як зазначив відповідач 1, якщо суд дійде висновку про правомірність нарахування відповідачу 1 штрафних санкцій за договором на користь позивача, то можна погодитись з простроченням оплати в розмірі 12173,13 грн. на 47 днів у період з 16.08.2014 р. до 01.10.2014 р., що з урахуванням прострочення позивачем виконання свої зобовязань за договором на 14 днів дорівнює 33 дні (47 - 14 = 33). У цьому випадку пеня становить 273,16 грн., штраф 17802,24 грн., 40 % річних 440,23 грн., а курсова різниця 2217,12 грн.

В той час відповідач 1 зазначив, що позивач не надав доказів, що на дату укладання договору (26.03.2014 р.) у нього був відкритий поточний рахунок лише у відділенні Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» «Регіональний центр у м. Київ».

Крім того, відповідач 1 вважає, що коригування ціни договору залежно від курсу іноземної валюти суперечить пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 р. № 1998, де зазначено, що формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці. Вважати під час формування цін обгрунтованим врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни. Позивач не надав до суду жодних доказів, що підтверджують існування у договорі імпортної складової структури ціни, таким чином перерахування вартості товару до долара США, як до іноземної валюти протирічить чинному законодавству України.

Також відповідач 1 зазначив, що курсова різниця, вказана позивачем як частина загальної вартості товару, пеня, штраф та відсотки річних за розрахунком позивача більше ніж у 18 разів перебільшують суму заборгованості.

Таким чином, розмір нарахованих штрафних санкцій значно перевищує розмір вказаної заборгованості, що у свою чергу суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості, викладеним у п. 6 ст. 3 ЦК України.

З урахуванням викладеного, відповідач 1 просив суд про зменшення розміру неустойки.

Крім того, у судовому засіданні 23.09.2015 р. ТОВ Агрофірмою Владана було подано клопотання б/н від 23.09.2015 р. про зупинення провадження у даній справі до вирішення питання про недійсність пунктів договору поставки від 26.03.2014р. № АП-13-0007.

Так, за твердженням відповідача 1, 21.09.2015 р. до господарського суду Київської області ТОВ Агрофірмою «Владана» було подано позовну заяву до ТОВ «Хімагромаркетинг» про визнання пунктів договору поставки № АП-13-0007 від 26.03.2014 р. недійсними.

У судовому засіданні 23.09.2015 р. представник відповідача 1 відкликав клопотання б/н від 23.09.2015 р. про зупинення провадження у даній справі, оскільки на даний час відсутні відомості про призначення зазначеної вище позовної заяви ТОВ Агрофірми «Владана» до ТОВ «Хімагромаркетинг» про визнання пунктів договору поставки № АП-13-0007 від 26.03.2014 р. недійсними до розгляду господарським судом.

Також у судовому засіданні 23.09.2015 р. представник відповідача 1 заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, для подання належним чином завірених документів, витребуваних ухвалою суду.

Згідно з приписами ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні.

Судом встановлено, що наявних у матеріалах справи доказів достатньо для вирішення спору у даному судовому засіданні.

Окрім того, судом враховано обмеження встановленими Господарським процесуальним кодексом України процесуальними строками терміну розгляду справи та приписи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обовязків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, а обовязок здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. При цьому розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи та предмет спору.

З урахуванням викладеного, підстави для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи є відсутніми.

Представник позивача у судовому засіданні 23.09.2015 р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечував; представник відповідача 2 у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно із абз. 3 пп. 3.9.1 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У судовому засіданні 23.09.2015 р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

26 березня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою «Владана» (покупець) було укладено договір поставки № АП-13-0007, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобовязувався передати у власність покупцеві, а покупець зобовязувався прийняти та оплатити наступні засоби захисту рослин: Герсотил у кількості 9,500 кг., Сарацин у кількості 1,000 кг., Герсотил у кількості 8,500 кг., Мікодин у кількості 120,000 л., Цукрон + у кількості 40,000 л., Доктор Кроп у кількості 110,000 л., Фітолікар у кількості 275,000 л., ОСОБА_3 у кількості 45,000 л., Супер ПАВ у кількості 35,000 л.,Акселератор мікро у кількості 200,000 кг.

Згідно з п. 2.1 договору продавець зобовязувався поставити засоби захисту рослин на загальну суму 133135,63 грн., а покупець зобовязався прийняти зазначені засоби захисту рослин та оплатити їх в наступні строки: не пізніше 01.04.2014 р. в сумі 26627,13 грн.; не пізніше 15.08.2014 р. в сумі 26627,13 грн.; не пізніше 20.10.2014 р. в сумі 79881,37 грн.

Відповідно до п. 2.2 договору при остаточному розрахунку здійснюється перерахунок вартості товару, з урахуванням фактичного курсу купівлі долара США на дату оплати відповідно до графіка, закріпленого в п. 2.1 договору, за наступною формулою: S1=S0*A1/A0, де S0 сума даного договору, яка повинна бути перерахована відповідно до графіка, закріпленого в п. 2.1 цього договору; S1 сума у гривнях, що підлягає сплаті, з урахуванням п. 2.2 цього договору; A0 вартість у гривнях одного долара США за фактичним курсом, що встановлений на дату укладення даного договору (додаткової угоди) згідно з п. 1.3 даного договору; A1 вартість у гривнях одного долара США за фактичним курсом, що встановлений на дату оплати відповідно до графіку закріпленого в п. 2.1 цього договору (додаткової угоди).

Згідно з п. 2.3 договору підтвердженням фактичного курсу купівлі долара США є довідка банку. Положення п. 2.2 договору застосовуються тільки у випадку збільшення фактичного курсу купівлі долара США. При застосуванні п. 2.2 цього договору продавець виставляє рахунок-фактуру, який покупець зобовязаний оплатити протягом 1 банківського дня.

Відповідно до п. 2.5 договору валютою платежу за даним договором є національна грошова одиниця України гривня.

Згідно з п. 2.6 договору оплата вартості товару, що залишилася, здійснюється не пізніше кінцевого строку, визначеного у п. 2.1 даного договору.

Пунктом 2.7 договору передбачено, що датою виконання зобовязання по оплаті товару вважається день надходження коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Згідно з п. 5.2 договору покупець відповідає за несвоєчасну оплату товару й сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу. При розрахунку пені застосовується ставка НБУ, що діє в період нарахування пені.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що сторони дійшли згоди щодо зміни тривалості позовної давності про стягнення неустойки (штрафу, пені), передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, і встановили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, встановлених розділом 5 цього договору, припиняється через три роки від дня, коли це зобовязання повинно було бути виконане.

У випадку прострочення виконання зобовязань, передбачених розділом 2 даного договору, більше ніж на 30 днів винна сторона додатково сплачує іншій стороні за даним договором штраф у розмірі 15% від ціни позову (п. 5.4 договору).

Згідно з п. 5.5 договору сторони прийшли до згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченого ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, і встановлюють її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 (девяносто) календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та девяносто шість відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення девяноста календарних днів. З дня закінчення строків сплати, передбачених п. 2.1 договору, вважається, що продавцем предявлена вимога щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (минулий або майбутній) та відсотків річних.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 01.01.2016 р., а в частині розрахунків - до повного виконання покупцем своїх зобовязань за цим договором.

Відповідно до п. 7.6 договору сторони досягли згоди щодо зміни строків позовної давності та встановлюють її тривалістю у пять років, що стосується виконання зобовязань по сплаті основного боргу та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобовязань.

23.04.2014 р. між позивачем та відповідачем 1 було укладено додатковий договір № АП-13-0007ДС1 до договору поставки № АП-13-0007 від 26.03.2014 р., відповідно до якого сторони домовились зменшити кількість та не поставляти наступний товар: Цукрон + у кількості 40 л. на загальну суму 14454,00 грн.

На виконання умов договору поставки № АП-13-0007 від 26.03.2014 р. позивач згідно видаткових накладних від 11.04.2014 р. № АП-13-0021 на суму 93644,17 грн., від 11.04.2014 р. № АП-13-0023 на суму 20355,83 грн., від 15.04.2014 р. № АП-13-0027 на суму 4681,63 грн. поставив відповідачу 1 товар на загальну суму 118681,63 грн., а відповідач 1 вказаний товар отримав.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 2.1 договору та додаткової угоди, відповідач 1 повинен був розрахуватися за поставлений товар до 01 квітня 2014 року в сумі 23736,33 грн., до 15 серпня 2014 року в сумі 23736,33 грн., до 20 жовтня 2014 року в сумі 71 208,97 грн.

Проте, відповідач 1 порушив погоджений сторонами строк оплати за товар, сплативши за поставлений товар наступним чином: 26627,13 грн. 03.04.2014 р. та 92054,00 грн. 02.10.2014 р., що підтверджується відповідними банківськими виписками, копії яких долучено до матеріалів справи.

Укладений між сторонами договір за правовою природою є договором поставки, за яким згідно частин 1 та 2 ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, змістом взаємних договірних зобов'язань сторін є обов'язок позивача поставити відповідачу 1 обумовлений договором товар належної якості та кількості, який породжує обов'язок відповідача 1 прийняти зазначений товар та оплатити за нього встановлену договором вартість у встановлений договором строк.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини 1 статті 193 ГК України.

Поряд з цим, 28.04.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сендер» було укладено договір поруки № ПР-13-0007, за умовами якого відповідач 2 поручився перед позивачем за виконання обовязків відповідачем 1 за договором поставки № АП-13-0007 від 26.03.2014 р.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки у разі порушення відповідачем 1 основного договору та/або зобовязання, відповідач 1 та відповідач 2 відповідають перед позивачем як солідарні боржники.

Згідно з п. 1.3 договору поруки відповідач 2 відповідає перед позивачем за виконання зобовязання відповідачем 1 в повному обсязі. Відповідач 2 відповідає в тому ж обсязі, що й відповідач 1, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, курсові втрати, витрати позивача тощо.

Пунктом 4.1 договору поруки передбачено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності з приписами статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно положень ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Приписами статті 541 ЦК України встановлено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, визначених договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, у звязку з тим, що відповідач 1 не виконав у встановлені строки, передбачені договором поставки, взяті на себе обовязки по сплаті поставленого товару, позивач звернувся до відповідача 2 з вимогою б/н від 23.10.2014 р. про сплату 18150,96 грн. курсової різниці на протязі трьох банківських днів з моменту отримання цієї вимоги. Зазначена вимога була отримана 24.10.2014 р. відповідачем 2, що підтверджується відміткою його директора, яка міститься у лівому нижньому куті вимоги.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач 1 не виконав свого зобовязання щодо здійснення своєчасної оплати вартості отриманого товару за договором поставки № АП-13-0007 від 26.03.2014 р., а відповідач 2 не виконав своїх зобовязань за договором поруки № ПР-13-0007 від 28.04.2014 р., на вимогу не відповів, ТОВ «Хімагромаркетинг» звернулось до господарського суду Київської області з даним позовом.

Так, звертаючись до суду з позовом у даній справі, ТОВ «Хімагромаркетинг» зазначає, що оскільки ТОВ Агрофірма «Владана» не розраховувалось з продавцем вчасно в передбачені договором поставки № АП-13-0007 від 26.03.2014 р. у строки, у останнього виникло право щодо нарахування курсової різниці, штрафу, пені та відсотків річних за прострочений період.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на таке.

Відповідач як на підставу своїх заперечень позилався, зокрема, на те, що відповідно до договору, укладеного між позивачем та відповідачем 1, загальна сума поставленого товару склала 133135,63 грн. з кінцевим строком оплати товару - 20 жовтня 2014 р. Оплата товару, відповідно до договору, передбачена після отримання відповідачем товару у власність, а строк поставки товару сторони узгодили до 01.04.2014 р. Проте, позивач не виконав свої зобов'язання за договором в строк, оскільки поставив товар 11.04.2014 р. на суму 114000,00 грн. та 15.04.2014 р. товар вартістю 4681,63 грн. Таким чином позивач прострочив поставку товару на 14 днів.

Зазначені вище заперечення відповідача 1 не беруться судом до уваги з огляду на те, що сторони в п. 2.1 договору визначили графік здійснення оплат, який не залежить від поставки товару.

Крім того, відповідач 1 вважає, що коригування ціни договору залежно від курсу іноземної валюти суперечить пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 р. № 1998, де зазначено, що формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці. Вважати під час формування цін обгрунтованим врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни. Позивач не надав до суду жодних доказів, що підтверджують існування у договорі імпортної складової структури ціни, таким чином перерахування вартості товару до долара США, як до іноземної валюти протирічить чинному законодавству України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Слід зазначити, що за приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 2 ст. 524 ЦК України передбачає, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

У розумінні ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до постанов Верховного Суду України від 04.07.2011 р. у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 р. у справі № 3-141гс11, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Поряд з цим, слід зазначити, що статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Як зазначалося вище, відповідно до п. 2.2 договору при остаточному розрахунку здійснюється перерахунок вартості товару, з урахуванням фактичного курсу купівлі долара США на дату оплати відповідно до графіка, закріпленого в п. 2.1 договору, за наступною формулою: S1=S0*A1/A0, де S0 сума даного договору, яка повинна бути перерахована відповідно до графіка, закріпленого в п. 2.1 цього договору; S1 сума у гривнях, що підлягає сплаті, з урахуванням п. 2.2 цього договору; A0 вартість у гривнях одного долара США за фактичним курсом, що встановлений на дату укладення даного договору (додаткової угоди) згідно з п. 1.3 даного договору; A1 вартість у гривнях одного долара США за фактичним курсом, що встановлений на дату оплати відповідно до графіка, закріпленого в п. 2.1 цього договору (додаткової угоди). Водночас, п. 2.3 договору передбачено, що підтвердженням фактичного курсу купівлі долара США є довідка банку. Положення п. 2.2 договору застосовуються тільки у випадку збільшення фактичного курсу купівлі долара США. Вартість вважається сплаченою повністю, коли остаточна оплата, розрахована в порядку, визначеному в п. 2.2 цього договору, перерахована на розрахунковий рахунок продавця.

Таким чином, сторони дійшли згоди про те, що зобов'язання за даним договором має бути виконане у гривні, з урахуванням курсу долара США на час укладення договору та на день надходження коштів за поставлений товар на розрахунковий рахунок продавця, що відповідає наведеним вище вимогам законодавства.

З огляду на викладене та з урахуванням наведених вище умов договору, позивач отримав право на одержання оплати за поставлений товар у відповідності до пунктів 2.2, 2.3 договору, оскільки курс гривні до долара США на дати оплат змінювався.

З долученого до матеріалів справи розрахунку курсової різниці (з урахуванням заяви про збільшення розміру первісних позовних вимог) вбачається, що позивачем було визначено розмір курсової різниці в сумі 18150,96 грн., виходячи з того, що згідно з наданими до матеріалів справи довідками банку на день укладення договору фактичний курс купівлі долара США складає 10,95 грн., а на дату погашення заборгованості 03 квітня 2014 року встановлений курс купівлі долара США дорівнює 11,50 грн., а на 02 жовтня 2014 року встановлений курс купівлі долара США дорівнює 12,95 грн.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми курсової різниці (з урахуванням заяви про збільшення розміру первісних позовних вимог), суд дійшов висновку, що він є обґрунтованим та арифметично вірним, у звязку з чим вимога ТОВ «Хімагромаркетинг» про солідарне стягнення з відповідачів 18150,96 грн. курсової різниці є такою, що підлягає задоволенню.

При цьому, посилання відповідача 1 на ненадання доказів, що на дату укладання договору (26.03.2014 р.) у позивача був відкритий поточний рахунок лише у відділенні Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» не впливає на визначення суми курсової різниці, а також не стосується розрахунку, оскільки договором, укладеним між сторонами, не було передбачено жодних додаткових умов щодо визначення чи вибору відповідного рахунку або банку, в якому такий рахунок було відкрито позивачем.

Також первісний позов містить вимогу про стягнення 7335,47 грн. пені та 20524,89 грн. штрафу.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначалось вище, згідно умов п.п. 5.2, 5.3 договору поставки покупець відповідає за несвоєчасну оплату товару (порушення розділу 2 даного договору) й сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу. При розрахунку пені застосовується ставка НБУ, що діє в період нарахування пені (пункт 5.2 договору поставки); сторони дійшли згоди, щодо зміни тривалості позовної давності про стягнення неустойки (штрафу, пені), передбаченої пунктом 1 частини 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, а також встановили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, встановлених розділом 5 цього договору, припиняється через три роки від дня, коли це зобовязання повинно було виконане (пункт 5.3 договору поставки). У випадку прострочення виконання зобовязань, передбачених розділом 2 даного договору, більше ніж на 30 днів винна сторона додатково сплачує іншій стороні за даним договором штраф у розмірі 15% від ціни позову (п. 5.4 договору).

Виходячи з системного аналізу зазначених пунктів договорів, суд дійшов висновку, що сторони передбачили більш тривалий строк для нарахування пені за порушення виконання договірних зобовязань, ніж це встановлено ч. 6 ст. 232 ГК України.

З огляду на викладене, розмір пені, визначений позивачем в сумі 7335,47 грн. за період з 21.10.2014 р. до 30.08.2015 р. на суму 18150,96 грн. курсової різниці, є обґрунтованим та арифметично вірним.

Розмір штрафу, визначений позивачем, становить 20524,89 грн., також є обґрунтованим та арифметично вірним, у звязку штраф підлягає стягненню в заявленому позивачем розмірі.

Під час розгляду даної справи Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Владана» просило суд зменшити розмір нарахованих позивачем штрафних санкцій на підставі ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та ст. 83 ГПК України.

Як зазначив відповідач 1, курсова різниця, вказана позивачем як частина загальної вартості товару, пеня, штраф та відсотки річних за розрахунком позивача більше, ніж у 18 разів, перебільшують суму заборгованості. Таким чином, розмір нарахованих штрафних санкцій значно перевищує розмір вказаної заборгованості, що у свою чергу суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості, викладеним у п. 6 ст. 3 ЦК України.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно зі ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, у тому числі, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Поряд з цим, згадуваною вище ч. 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначена стаття кореспондується з ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (пп. 3.17.4 п. 3.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Слід зазначити, що відповідачем 1 не надано суду доказів на підтвердження незадовільного чи скрутного майнового та фінансового стану відповідача 1. Також відповідачем 1 не доведено суду надмірності розміру пені та штрафу, заявлених до стягнення позивачем.

З урахуванням викладеного та фактичних обставин справи суд вважає, що відповідачем 1 належними та допустимими доказами у розумінні згадуваних вище приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України не доведено суду наявності у спірному правовідношенні виняткових випадків, які є підставою для зменшення нарахованих позивачем пені та штрафу, у звязку з чим клопотання ТОВ Агрофірми Владана про зменшення розміру пені та штрафу залишається судом без задоволення.

Також позивачем було заявлено вимогу про стягнення 40% річних у сумі 12483,88 грн.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Як зазначалось вище, згідно з пунктом 5.5 договору поставки сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною 2 ст. 625 ЦК України, і встановлюють її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення девяноста календарних днів.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 40% річних вбачається, що позивачем було визначено розмір 40% річних у сумі 12483,88 грн. за період з 19.01.2015 р. до 30.08.2015 р. на суму 18150,96 грн., який є арифметично вірним та обґрунтованим.

Решта посилань сторін та наданих до матеріалів справи доказів наведених вище висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ТОВ «Хімагромаркетинг» підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до абз. 3 п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013 р., у разі якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Судові витрати відповідно до вимог ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідачів порівну.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Владана» (42304, Сумська обл., Сумський р-н, смт. Степанівка, пров. Сумський, 9, код 30811304) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Сендер» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Київська, 290, код 37852965) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (02160, м. Київ, пр-т Воззєднання, 15, код 30262667) 18150 (вісімнадцять тисяч сто пятдесят) грн. 96 коп. курсової різниці, 20524 (двадцять тисяч пятсот двадцять чотири) грн. 89 коп. штрафу, 7335 (сім тисяч триста тридцять пять) грн. 47 коп. пені, 12483 (дванадцять тисяч чотириста вісімдесят три) грн. 88 коп. відсотків річних.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Владана» (42304, Сумська обл., Сумський р-н, смт. Степанівка, пров. Сумський, 9, код 30811304) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (02160, м. Київ, пр-т Воззєднання, 15, код 30262667) 913 (девятсот тринадцять) грн. 50 коп. судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сендер» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Київська, 290, код 37852965) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (02160, м. Київ, пр-т Воззєднання, 15, код 30262667) 913 (девятсот тринадцять) грн. 50 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 28.09.2015 р.

Суддя В.М. Бабкіна