ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2015 р. Справа № 914/1916/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Давид Л.Л.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Лялька Н.Р.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність в матеріалах справи);

відповідача: ОСОБА_3 директор;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Львівського комунального підприємства Старий Львів, вих. № 788 від 10.08.2015

на рішення Господарського суду Львівської області від 27.07.15 (суддя Ділай У.І.)

у справі № 914/1916/15

за позовом: Львівського комунального підприємства Старий Львів, м. Львів

до відповідача: Львівського академічного обласного театру ляльок, м. Львів

про стягнення 29 576, 63 грн.

Львівське комунальне підприємство Старий Львів звернулось до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Львівського академічного обласного театру ляльок про стягнення 29 576, 63 грн. Позов заявлено на підставі договору про відшкодування експлуатаційних витрат на утримання будинків і прибудинкових територій, де знаходяться нежитлові приміщення № 350 від 12.09.2008, укладеного позивачем з відповідачем.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27.07.2015 позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 4 112, 80 грн за обслуговування ліфта та 254, 05 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Місцевий господарський суд виходив, зокрема з того, що надання позивачем послуг з прибирання прибудинкової території (внутрішньо дворові тротуари та дороги, газони вулиць, двори з твердим покриттям і без покриття) підмітання снігу, посипання піском, зсування снігу, який щойно випав, товщиною шару більше 2-х см, движком у вали або до купи, вивезення; прибирання сходової клітки - 2 рази на місяць; дератизація на сходовій клітці першого поверху будинку та проходах підвальних приміщень; обслуговування внутрішньо будинкових електромереж у місцях загального користування; обслуговування димовентиляційних каналів два рази на рік; послуги з проведення поточного ремонту; обслуговування внутрішньо будинкових систем водопостачання та водовідведення не підтверджене належними та допустимими доказами, а також спростовуються наявністю договорів відповідача з Обласним комунальним підприємством профілактичної дезінфекції, ВАТ «Львівобленерго», доказами оплати театром виконавцю послуг по перевірці димових, вентиляційних каналів і боровів, договором з ЛМКП «Львівводоканал».

Щодо технічного обслуговування та ремонту ліфта, місцевий господарський суд зазначив, що позивачем долучено договори, укладені з ПП «Ліфт-Купе» протягом 2013-2015 років та акти прийому-передачі виконаних робіт, натомість відповідач доказів на спростування дійсності наданих послуг не надав.

Крім того, в рішенні суд дійшов висновку, що між сторонами відносини є припиненими, оскільки, відповідач на підставі п. 6.1 договору надіслав позивачу лист від 26.11.2012 про непродовження договору № 350.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ЛКП Старий Львів звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 27.07.2015 в частині відмови в задоволенні вимог та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Зокрема, покликається на те, що місцевий господарський суд необґрунтовано зазначив про припинення правовідносин між сторонами, оскільки рішенням Господарського суду Львівської області від 02.09.2013 у справі № 914/2420/13 встановлено, що договірні відносини між сторонами не є припиненими і вказаний факт в силу ст. 35 ГПК України не потребує повторного доказування.

Крім того, зазначає, що місцевим господарським судом безпідставно прийнято до уваги доводи відповідача щодо здійснення частини послуг самостійно та частину за допомогою інших установ, з якими такий уклав договори.

В даному судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Директор Львівського академічного обласного театру ляльок в судовому засіданні підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, зазначав про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі та вказував, що рішення місцевого господарського суду в частині задоволених вимог є необґрунтованим, відтак, просив скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 27.07.2015 та прийняти нове судове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, відзиву на неї, матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, проте, рішення Господарського суду Львівської області від 27.07.2015 підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення, яким в позові слід відмовити повністю, з огляду на наступне.

Як зазначав директор відповідача до 12.09.2008 театр самостійно виконував роботи по обслуговуванню театру та сплачував рахунки згідно із підписаними договорами з підприємствами, які надавали послуги по обслуговуванню театру. Договірних відносин між позивачем та відповідачем не було і платежі не проводилось.

У зв'язку із реконструкцією та капітальним ремонтом котельні театру і початком опалювального сезону у місті Львові, з метою отримання дозволу запуску котельні театру відповідач був змушений підписати договір з позивачем.

Відтак, 12.09.2008 позивачем та відповідачем укладено договір № 350 про відшкодування експлуатаційних витрат на утримання будинків і прибудинкових територій, де знаходяться нежитлові приміщення, відповідно до п. 1 якого відповідач, який згідно з договором оренди 1312 від 05.07.1995 займає нежитлове приміщення для проведення своє діяльності за адресою вул. Ґонти, 8, загальною площею 1129,0 кв.м. сплачує експлуатаційні витрати пропорційно займаній площі, а позивач забезпечує утримання прибудинкової території та технічне обслуговування житлового будинку, в якому знаходиться нежитлове приміщення.

Відповідно до положень п.п. 3.1, 3.2 договору, позивач житлового будинку до 10 числа місяця, наступного за звітним, представляє відповідачу відповідний рахунок для сплати експлуатаційних витрат. Відповідач до 15 числа місяця, наступного за звітним вносить плату за надані послуги з утримання будинку і прибудинкової території пропорційно займаній площі на рахунок позивача будинку.

Згідно з п. 6.1 договору, такий вступає в силу з дня його підписання і діє до 31.12.2010. Якщо одна із сторін не заявить письмово про розірвання угоди за один місяць до закінчення його дії, то договір автоматично продовжується на наступний термін (рік).

За твердженням відповідача, позивач не виконував своїх функціональних обов'язків, проте, виставляв рахунки за виконанні роботи, які не виконувались.

Як встановлено у рішенні від 02.09.2013 Господарського суду Львівської області у справі № 914/2420/13, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.11.2013, листом № 8 від 21.01.2011 відповідач попередив позивача про відмову продовжувати дію договору на наступний рік, оскільки ЛКП Старий Львів не виконував свої зобовязання належним чином. Таку ж позицію відповідач висловлював і в листі № 26 від 17.02.2011. Листами від 10.01.2012 та 26.11.2012 відповідач предявляв претензії ЛКП Старий Львів стосовно невиконання ним обовязків, відсутності правовідносин між сторонами, безпідставністю представлених рахунків для оплати.

Проте, такі доводи відповідача суд не прийняв до уваги, оскільки заяви відповідача про розірвання угоди не були вчасними, тобто за місяць до закінчення строку дії договору.

Згідно з поясненнями відповідача, всі рахунки по обслуговуванню театру, останній оплачує згідно договорів з підприємствами по виставленим актам виконаних робіт.

Натомість, як наголосив відповідач, ЛКП Старий Львів не виконуючи своїх функціональних обов'язків і не маючи з відповідачем ніяких договірних відносин, продовжує виставляти рахунки за невиконанні роботи та надсилає претензії відповідачу про сплату заборгованості.

Також відповідач зазначив, що освітлення клітки сходової здійснюється за рахунок театру з використанням електроенергії, яка подається з лічильника, встановленого в театрі. Лічильник ЛКП Старий Львів не працює вже декілька років, а оплату за освітлення східки сходової ЛКП Старий Львів неправомірно виставляє мешканцям будинку, хоча цю електроенергію оплачує театр. На підтвердження вказаного до справи долучено копію акту, який підписаний всіма мешканцями будинку № 8, по вул. Ґонти у м. Львові.

Про поточний ремонт фасаду відповідач повідомив, що такий проводиться лише Львівським академічним обласним театром ляльок, що підтверджується долученими документами.

Щодо обслуговування ліфта в будинку № 8, то працівники театру кожен день проводять прибирання ліфта, щороку працівники театру фарбують ліфт разом з дверима на клітці сходовій, де знаходяться приміщення театру. Крім того, відповідач повідомив, що ним оплачено послуги по ремонту трансформатора ліфта, що підтверджується копією платіжного доручення від 19.06.2013.

До матеріалів справи відповідач долучив копії наступних договорів: про проведення вимірювань параметрів електробезпеки №Ю16 від 14.04.2014; про вимірювальні роботи по перевірці опорів контурів заземлення, ізоляції силових і освітлювальних ліній № 141 від 24.04.2013 та №335 від 22.04.2014; про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01.01.2011; про роботи по дератизації та дезиніфекції №202а від 03.01.2014; про перевірку димових, вентиляційних каналів і боровів №204 від 29.09.2014.

Як встановлено судом, позивач звернувся до господарського суду Львівської області із позовом, яким просив стягнути з відповідача заборгованість за період з квітня 2013 року по квітень 2015 року у розмірі 29576,63 грн. за договором № 350 про відшкодування експлуатаційних витрат на утримання будинків і прибудинкових територій від 12.09.2008.

Як вказувалось вище, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо підставності заявлених вимог лише в частині вимоги щодо технічного обслуговування та ремонту ліфта.

Однак, такі висновки місцевого господарського суду суперечать висновку щодо припинення відносин між сторонами за договором № 350 від 12.09.2008 з огляду на наявність листа відповідача № 145 від 26.11.2012 про непродовження вказаного договору.

Досліджуючи матеріали справи та аналізуючи судові рішення, на які позивач посилається як на преюдицію, колегія суддів зазначає наступне.

У справі № 914/2420/13 предметом дослідження судом була наявність заборгованості за договором № 350 від 12.09.2008 за період з січня 2011 року по березень 2013 року. В частині вимоги про стягнення 30 721, 89 грн провадження у справі було припинено з огляду на приписи п.2 ч. 1 ст. 80 ГПК України, в частині позовної вимоги про стягнення 2 311, 28 грн відмовлено у звязку з відсутністю достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх вимог.

Крім того, в рішенні зазначено, що договір між сторонами не припинив свою дію, з огляду на невчасність надсилання заяв відповідачем про розірвання угоди.

Відповідно до п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Також, слід зазначити, що помилковим є надання преюдиціального значення оціночним судженням, зробленим судом при вирішенні іншої справи, ототожнення фактів, встановлених цим судом, з їх юридичною оцінкою.

Тобто, в даному випадку в справі № 914/2420/13 суд надав лише правову оцінку та дійшов висновку про продовження дії договору № 350 від 12.09.2008, проте, вказані судження не можуть вважатися преюдиційними.

З огляду на те, що матеріали даної справи містять листи відповідача № 145 від 26.11.2012 з відміткою про його отримання позивачем 28.11.2012; № 26 від 19.02.2013 з відміткою про його отримання позивачем 19.02.2013; № 82 від 27.08.2014 з відміткою про його отримання позивачем 27.08.2014, судова колегія з урахуванням п. 6.1 договору дійшла висновку, що пролонгація договору в 2013 році не відбулась, з огляду на наступне.

Перш за все слід зазначити, що укладення договору повинно мати добровільний характер та базуватися виключно на взаємній вільній згоді його рівноправних сторін.

Цивільний кодекс України у ст. 3 вказує про загальні засади цивільного законодавства, серед яких проголошує свободу договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторонами визначено, що якщо одна із сторін заявить про розірвання угоди за один місяць до закінчення його дії, такий договір не продовжується на наступний термін (рік).

Судова колегія зазначає, що строк надсилання заяви про непродовження договору, встановлений п. 6.1 договору, а саме, за один місяць, слід трактувати як не пізніше ніж за один місяць, оскільки інше буде суперечити волі сторони та загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідач неодноразово повідомляв позивача про небажання продовжувати договірні стосунки з позивачем, оскільки послуг, передбачених договором такий не надає, проте жодних листів відповідей чи заперечень проти припинення договору матеріали справи не містять.

Відтак, з огляду на волевиявлення відповідача у 2012 році не продовжувати договірні стосунки з позивачем, підстави вважати договір пролонгованим відсутні.

З огляду на вищевикладене, правової підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги технічного обслуговування та ремонту ліфта, в межах даної справи, за договором № 350 від 12.09.2008 відсутні, у звязку з його припиненням.

Більше того, матеріали справи містять докази укладення відповідачем з ПП «Мрія-Ліфт» договору про надання послуг по ремонту трансформатора та акт прийому виконаних обсягів робіт від 19.06.2013 на суму 400, 00 грн.

Відтак, доводи скаржника спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Отже, висновки місцевого господарського суду в частині задоволених позовних вимог є необґрунтованими.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у звязку з скасуванням рішення місцевого господарського суду, судовий збір за розгляду в суді першої інстанції та перегляд в апеляційній інстанції покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні апеляційної скарги Львівського комунального підприємства Старий Львів відмовити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 27.07.2015 у справі № 914/1916/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Повна постанова складена 28.09.2015

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Давид Л.Л.

Суддя Хабіб М.І.