ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2015 р. Справа № 911/3123/15

Господарський суд Київської області у складі судді Лилака Т.Д., розглянувши справу

за позовом приватного підприємства «Восход-України», Київська обл., с. Деревяна
до товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода М», Київська обл., м. Тараща
про стягнення коштів,
за участю представників:

позивача:ОСОБА_1, довіреність №38 від 02.09.2015 року;
відповідача:не зявилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2015 року приватне підприємство «Восход-України» (позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода М» (відповідач) про стягнення 144 303,80 грн. основного боргу, 10 595,46 грн. 10% річних, 73 052,22 грн. інфляційних втрат, у звязку з неналежним виконанням останнім зобовязань з повернення коштів за договором поставки №24 від 04.02.2014 року.

Крім того, з метою забезпечення позову позивач просить суд накласти арешт на грошові кошти та майно відповідача.

Розглянувши дану вимогу, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову у даній справі виходячи з наступного.

Відповідно до статті 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Позивачем не було наведено суду жодних підстав, які б унеможливили захист прав, свобод та інтересів позивача без вжиття відповідних заходів, не наведено суду належних доказів, також з матеріалів справи судом не встановлено обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди правам та інтересам позивача. Окрім того, позивачем не наведено доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, вимога позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.07.2015 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 03.09.2015 року.

03.09.2015 року через відділ діловодства господарського суду Київської області позивач подав доповнення до позовної заяви з уточненим розрахунок розміру позовних вимог, відповідно до якого розмір основного боргу складає 144 303,80 грн., 10% річних 12 809,43 грн., інфляційних втрат 71 739,39 грн.

У судовому засіданні 03.09.2015 року представником позивача було подано клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.09.2015 року суд продовжив строк вирішення спору на 15 днів, згідно ст. 69 ГПК України та відклав розгляд справи на 24.09.2015 року.

Представник відповідача у судове засідання 24.09.2015 року не зявився, відзив на позов не надав, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15 березня 2010 року №01-08/140 «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що незявлення представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.02.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Слобода М» (постачальник) та приватним підприємством «Восход-України» (покупець) було укладено договір поставки №24 (договір), згідно р. 1 якого, постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупця товар зерно пшениці та зерно жита, за що останній має своєчасно та в повному розмірі здійснити оплату.

Відповідно до п. 2.1. договору, кількість, ціна та вартість зерна пшениці, що підлягає поставці, його співвідношення (асортимент) за класами визначаються у видаткових документах на кожну партію зерна.

Згідно п. 6.6. договору, перераховані кошти які не забезпеченні належною поставкою (не якісне зерно, брак обумовленого обєму поставки, припинення дії договору за взаємною згодою) мають бути повернуті протягом 3-х календарних днів з моменту настання однієї із зазначених подій. У випадку затримки штраф в розмірі 10% від неповернутої вчасно суми.

Судом встановлено, що відповідач на виконання вимог договору, з дотриманням положень ст.ст. 526, 629, 712 Цивільного кодексу України, поставив, а позивач прийняв товар на загальну суму 160 000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №65 від 30.03.2014 року, яка підписана представником позивача без будь-яких заперечень з приводу зазначених у вказаній видатковій накладні вартості, кількості та якості поставленого відповідачем товару, з метою засвідчення факту прийняття позивачем товару в обсязі, кількості, якості та вартості, визначених у видатковій накладній, копія якої знаходиться в матеріалах справи і достовірність якої позивач не заперечує.

В свою чергу позивач повністю оплатив вартість поставленого товару, що підтверджується платіжним дорученням №46 від 04.04.2014 року на суму 160 000,00 грн., копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно видаткової накладної постачальнику (повернення) №В-004 від 15.10.2014 року позивач повернув відповідачу товар у кількості 66,116 тонн вартістю 160 000,00 грн. у звязку з невідповідністю показникам представлених зразків, що кореспондується з п. 6.6. договору.

Як вказує позивач, відповідач належним чином не виконав зобовязань за договором щодо повернення оплати товару, повернувши кошти частково, у звязку з чим за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 144 303,80 грн.

Разом з тим, позивачем та відповідачем підписано акт звірки розрахунків, скріплений печатками сторін, з якого вбачається, що станом на 15.10.2014 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 144 303,80 грн.

Детально дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази сплати відповідачем заборгованості за договором поставки №24 від 04.02.2014 року у сумі 144 303,80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правововідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач довів суду та відповідач не спростував належними і допустимими доказами те, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за договором у розмірі 144 303,80 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором у вигляді боргу у сумі 144 303,80 грн. є обгрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладені норми закону та умови договору, позивачем у звязку з простроченням виконання зобовязання з повернення коштів нараховані 12 809,43 грн. 10% річних та 71 739,39 грн. інфляційних втрат відповідно до наданих розрахунків.

Суд приходить до висновку, що дії відповідача є порушенням договірних зобовязань, тому відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, внаслідок чого є підстави для застосування встановленої законом та договором відповідальності.

Враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобовязання за договором, вимога позивача про стягнення інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України підлягає задоволенню частково в розмірі 71 718,99 грн., які нараховані судом відповідно до вимог закону та умов договору, в іншій частині вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити.

Згідно п. 6.6. договору, перераховані кошти які не забезпеченні належною поставкою (не якісне зерно, брак обумовленого обєму поставки, припинення дії договору за взаємною згодою) мають бути повернуті протягом 3-х календарних днів з моменту настання однієї із зазначених подій. У випадку затримки штраф в розмірі 10% від неповернутої вчасно суми.

Враховуючи, що сторони у договорі встановили 10%-й розмір штрафу, а не 3% річних, вимога позивача про стягнення 10% річних підлягає задоволенню частково у сумі 3 807,25 грн., на підставі ст. 625 ЦК України саме в розмірі 3% річних, які нараховані судом відповідно до вимог закону, в іншій частині вимоги про стягнення відсотків річних слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що копії документів, які знаходяться в матеріалах справи та надавались позивачем суду в якості доказів, є належними та допустимими письмовими доказами, які стосуються предмета спору.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Надані позивачем докази не спростовані та відповідачем протягом розгляду справи не заперечувались.

Судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 2 886,70 грн. відповідно до положень статті 49 ГПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, судовий збір у розмірі 1 509,90 грн. відповідно до положень статті 49 ГПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода М» (09500, Київська обл., м. Тараща, вул. Радянська, 24, код 37483315) на користь приватного підприємства «Восход-України» (08724, Київська обл., с. Деревяна, переїзд 2, код 14279843) 144 303 (сто сорок чотири тисячі триста три) грн. 80 коп. боргу, 71 718 (сімдесят одну тисячу сімсот вісімнадцять) грн. 99 коп. інфляційних втрат, 3 807 (три тисячі вісімсот сім) грн. 25 коп. 3% річних, 2 886 (дві тисячі вісімсот вісімдесят шість) грн. 70 коп. судового збору.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода М» (09500, Київська обл., м. Тараща, вул. Радянська, 24, код 37483315) в дохід державного бюджету України 1 509 (одну тисячу пятсот девять) грн. 90 коп. судового збору.

Після вступу рішення в законну силу видати накази.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено:29.09.2015 р.

Суддя Т.Д. Лилак