РІШЕННЯ

21 вересня 2015 року Справа № 913/562/15

Провадження № 6/913/562/15

За позовом Приватного підприємства "Сєвєродонецькенергосервіс",

м. Сєвєродонецьк Луганської області

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" , м. Старобільськ Луганської області

про стягнення 435 655 грн. 01 коп.

Суддя Василенко Т.А.

Секретар судового засідання Жданова Е.А.

У засіданні брали участь:

від позивача представник не прибув;

від відповідача представник не прибув.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 435 655 грн. 01 коп., в тому числі: заборгованість за договором про спільне використання технологічних електричних мереж №3С від 05.11.2010 в сумі 320 262 грн. 00 коп., пеня в сумі 19 802 грн. 26 коп., інфляційні в сумі 92 116 грн. 94 коп., 3% річних в сумі 3 473 грн. 81 коп.

Сторони не скористались правом на участь в судовому засіданні, у звязку з чим справа розглядається за умови відсутності представників сторін.

Відповідач за відзивом на позовну заяву від 03.09.2015 проти позову заперечує та зокрема зазначає, що оскільки позовна заява не містить відомостей щодо дати її складання і підписання, неможливо визначити період виникнення заборгованості і дату подання позову, тобто остаточну дату на яку здійснюються розрахунки.

Внаслідок здійснення контррозрахунку інфляційних втрат, сума становить 69 259,25 грн. Таким чином, на думку відповідача стягненню підлягають інфляційні втрати за період з 07.11.2014 по 10.07.2015 в сумі 69 259 грн. 25 коп.

Також, відповідачем зазначено, що позивачем невірно здійснено розрахунок пені та не враховані положення ч.6 ст. 232 ГК України.

Крім цього, відповідачем надано клопотання від 03.09.2015 щодо зменшення розміру штрафних санкцій на 95%.

В обгрунтування клопотання зазначено, що ТОВ "ЛЕО" здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом. Джерелом поставки є оптовий продавець електроенергії ДП "Енергоринок" з яким у товариства укладено договір купівлі-продажу електричної енергії від 28.03.2007 № 3969/02.

У зв'язку із несплатою споживачами вартості отриманої електроенергії, відповідач має заборгованість перед ДП "Енергоринок" в сумі 1 914 543,2 тис. грн.

При цьому, дебіторська заборгованість споживачів побутового та юридичного сектора перед ТОВ "ЛЕО" станом на 01.01.2015 становить 1 949 569, 172 грн., в тому числі споживачі юридичного сектору, що знаходяться на території що непідконтрольна українській владі мають заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 1 659 702,574 грн.

Позивачем до суду надано заяву від 16.09.2015 за яким повідомлено про відсутність оплат з боку відповідача, а також до заяви додано заперечення на відзив відповідача, за якими вказано на необґрунтованість доводів останнього.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає наступне.

05.11.2010 між сторонами у справі був укладений договір № 3С про спільне використання технологічних електричних мереж, згідно якого позивач як власник мереж прийняв на себе зобовязання з надання відповідачу послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії в точці приєднання електроустановок користувача (відповідача) або інших суб'єктів господарювання, передачу електричної енергії яким забезпечує користувач.

Відповідач в свою чергу зобовязався прийняти надані послуги та своєчасно оплатити їх на умовах договору.

На виконання умов договору позивач протягом періоду жовтень 2014 року - червень 2015 року надавав відповідачу певні послуги, які останній в повному обсязі не оплатив, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 320 262,00 грн. Вказані обставин позивач підтверджує посиланням на акти прийому-здачі наданих послуг, рахунки - фактури, видаткові накладні за вказаний період.

Згідно п. 7.3 договору оплата наданих послуг здійснюється шліхом перерахування коштів на рахунок позивача на підставі виставленого рахунку, який оплачується протягом 10-ти днів з дати його отримання.

Оскільки відповідачем оплата в добровільному порядку здійснена не була, позивач звернувся до суду із даним позовом, за яким зокрема основного боргу в сумі 320 262,00 грн. просить також стягнути пеню відповідно до п. 8.2.1 договору в сумі 19 802, 26 грн., а також відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні нарахування в сумі 92 116,94 грн., 3% річних в сумі 3 473,81 грн.

В обґрунтування вимог за позовом, позивач посилається на ст. ст. 526, 527,30, 611, 625 ЦК України та інші.

Відповідач позовні вимоги оспорив в частині нарахування пені та інфляційних про що вказано у відзиві та наведено вище.

Оцінивши матеріали справи та доводи сторін у їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

05.11.2010 між ПП "Сєвєродонецькенергосервіс" (Власник мереж, позивач у справі) та ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" (Користувач, відповідач у справі) був укладений договір № 3С про спільне використання технологічних мереж та додатки до нього.

Згідно п.1.1 договору власник мереж зобов'язується надавати послуги з утримання технологічних електричних мереж спільного використання для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії в точці приєднання електроустановок користувача (відповідача) або інших суб'єктів господарювання, передачу електричної енергії яким забезпечує користувач. Користувач зобов'язується своєчасно сплачувати вартість наданих послуг відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 7 договору порядок розрахунку вартості послуг наведено у додатку до договору "Порядок обрахування плати за послуги з утримання технологічних електричних мереж".

Оплата користувачем послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання здійснюється на підставі рахунку власника. Власник мереж виставляє рахунок користувачу після підписання сторонами акту прийому-здачі наданих послуг. Користувач сплачує рахунок протягом десяти днів, починаючи з дня його отримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Так, в даному випадку, сторони досягли згоди щодо договору про надання певних послуг.

На виконання умов договору, позивачем було надано, а відповідачем прийнято відповідні послуги та підписано акти приймання-здачі наданих послуг за жовтень 2014 року - червень 2015 року. Зазначені акти датовані 20 числом відповідного місяця. Крім цього до кожного акту позивачем складалися рахунки фактури від тієї ж дати. Так, було підписано актів та виставлено рахунків на загальну суму 320 262,00 грн. Крім цього, позивачем були складені відповідні податкові накладні (арк. справи 64-99).

Як свідчать матеріали справи акти, рахунки, податкові накладні передавалися відповідачу згідно супровідних листів, про що є відповідна відмітка про реєстрацію на цих супровідних листах.

При цьому, відповідач не оспорює факт отримання відповідних рахунків та підписання актів приймання-передачі наданих послуг. Вказані акти були підписані без будь-яких зауважень або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 ЦК України згаданого кодексу передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В даному випадку, позивач виступає як кредитор, а відповідач як боржник, який в повному обсязі не виконав зобовязання з оплати наданих послуг.

Приймаючи до уваги викладене, а також фактичні обставини справи слід зазначити, що позивачем належним чином були виконані відповідні зобовязання, які відповідачем в повному обсязі не оплачені.

Відповідач належних доказів оплати наданих послуг в повному обсязі не надав, позовні вимоги щодо розміру боргу за надані послуги не оспорив.

Тобто, на момент звернення позивачем до суду, у останнього виникло право вимоги з відповідача суми заборгованості за надані послуги в розмірі 320 262 грн. 00 коп., у звязку з чим позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені за період з 07.11.2014 по 08.05.2015 в сумі 19 802 грн. 26 коп. слід зазначити наступне.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до статті 549 цього Кодексу розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Отже, види забезпечення виконання зобовязань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобовязання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобовязань будь-яким із видів, передбачених статтею 546 ЦК України, також створює зобовязальні правовідносини між кредитором та боржником.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

За умовами договору, оплата за надані послуги здійснюється відповідачем протягом 10 днів з дня отримання рахунку, а відповідний рахунок було отримано 20.05.2014 року.

Відповідно до п. 8.2.1 договору сторони узгодили, що у разі внесення користувачем платежів з порушенням п. 7.3 договору, власник нараховує пеню у розмірі 0,1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, враховуючи фактичний день оплати.

Як свідчить наданий позивачем розрахунок пені, пеня нараховувалася з урахуванням прострочення за кожним рахунком окремо, і в терміни, що не перевищують встановлений законом 6 місячний строк.

Розрахунок пені здійснювався з урахуванням розміру подвійної облікової ставки та не перевищує її у відповідний період нарахування (розрахунок арк. справи 101).

Виходячи з наведеного, нарахування пені з боку позивача є правомірним, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині також слід задовольнити.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій слід вказати, що згідно ч.1 ст.550 ЦК України встановлюється загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора. Проте, частина 3 статті 551 ЦК України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розмір неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Так, пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Але в даному випадку відповідачем не доведений суду факт наявності будь-яких обставин, з якими закон повязує можливість зменшення розміру відповідних штрафних санкцій. Також знаходження в тяжкому фінансовому стані підприємства відповідача не є підставою для зменшення розміру штрафних санкцій. В той же час, слід визначити, що зменшення розміру штрафних санкцій є саме правом, а не обовязком суду.

Виходячи з наведеного, підстав для зменшення розміру штрафних санкцій не має.

Щодо вимог про стягнення 3% річних за період з 17.11.2014 по 27.07.2015 в сумі 3 473 грн. 81 коп. і інфляційних нарахувань за період листопад 2014 року - червень 2015 років в сумі 92 116 грн. 94 коп. (розрахунок арк. справи 102-103) слід вказати на наступне.

Як свідчить розрахунок інфляційних, позивачем нарахування здійснювалися за фактичний повний місяць, що не суперечить нормам чинного законодавства та судовій практиці.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Сплата інфляційних та трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) відповідно до ст. 625 ЦК України, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи з наведеного, нарахування інфляційних та 3 % з боку позивача є обґрунтованим і позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

За таких обставин вимоги відповідача за відзивом слід відхилити як необґрунтовані, а позов слід задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 22, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання", юридична адреса - м. Луганськ, кв. Гайового, буд. 35 "а", фактична адреса - м. Старобільськ Луганської області, вул. Горького, буд. 123, , на користь:

- Приватного підприємства Сєвєродонецькенергосервіс", м. Сєверодонецьк Луганської області, пр. Гвардійський, буд. 33, код ЄДРПО 35549096, заборгованість в сумі 320 262 грн. 00 коп., пеню в сумі 19 802 грн. 26 коп., інфляційні нарахування в сумі 92 116 грн. 94 коп., 3% річних в сумі 3 473 грн. 81 коп., витрати зі сплати судового збору в сумі 8 713 грн. 11 коп., видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 92 Господарського процесуального кодексу України рішення може бути оскаржено до апеляційної інстанції протягом десятиденного строку.

Дата виготовлення повного тексту та підписання рішення 28.09.2015.

Суддя Т.А. Василенко