ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2015 Справа № 917/1413/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Медгарант", вул. Дніпровська набережна, 26А, неж.прим. з №1-№16, груп.прим. № 178, м. Київ, 02132

до 4-ої міської клінічної лікарні м. Полтава, вул. Залізна, 17, м. Полтава, 36021

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, вул. Шевченка, 1, м.Полтава, 36011

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 Державної казначейської служби України у м. Полтаві, вул. Леніна, 1/23, м. Полтава, 36000

про :

- зобов'язання укласти додаткову угоду № 2 від 01.04.2014 р., якою внести запропоновані позивачем зміни до Договору від 28.11.2011 р. № 57/20110;

- стягнення 5 922 663,92 грн.

Суддя Ківшик О.В.

Представники :

від позивача: ОСОБА_3, довіреність від 04.07.2014 р.;

від відповідача: ОСОБА_4, довіреність № 1717 від 06.07.2015 р.; ОСОБА_5, довіреність № 2049 від 10.08.2015 р.;

від третьої особи 1: не зявилися;

від третьої особи 2: ОСОБА_6, посвідчення № 1 від 03.10.2013 р., довіреність № 03-25/129 від 26.01.2015 р.;

вільний слухач (від Полтавської міської ради): ОСОБА_7, посвідчення № 1345 від 30.01.2015 р., довіреність № 04.2-17/2/1315 від 21.05.2015 р..

Відповідно до ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 23.09.2015 р. оголошено перерву на десять хвилин з огляду на задоволене судом клопотання представника відповідача про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу для підготовки технічних засобів для здійснення технічної фіксації судового процесу.

23.09.2015 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Медгарант" до 4-ої міської клінічної лікарні м. Полтава про зобов'язання відповідача укласти додаткову угоду № 2 від 01.04.2014 р., якою внести запропоновані позивачем зміни до Договору від 28.11.2011 р. № 57/20110, а також про стягнення з відповідача 5 922 663,92 грн. заборгованості, що виникла внаслідок невиконання останнім умов вказаного договору, з яких : 2 743 000,00 грн. основний борг, 501 969,00 грн. пеня, 2 088 459,83 грн. інфляційні втрати, 205 215,09 грн. три проценти річних, 192 010,00 грн. 7% штрафу, 192 010,00 грн. 7% податку на додану вартість.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 управління Державної казначейської служби України у Полтавській області представництво у судове засідання 23.09.2015 р. не забезпечила, явка представників останньої обовязковою судом не визнавалася. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 управління Державної казначейської служби України у Полтавській області заявила суду клопотання від 16.09.2015р. (вх. № 13442 від 16.09.2015 р.) про залучення належної третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 Державної казначейської служби України у м. Полтаві, оскільки саме в останньому здійснюється казначейське обслуговування відповідача. Враховуючи положення ст. 27 ГПК України, ухвалою суду від 16.09.2015 р. дане клопотання задоволено як правомірне.

Позивач надав суду заяву від 28.08.2015 р. (вх. № 12513 від 02.09.2015 р.) про часткову зміну предмету позову, відповідно до якої просить суд внести зміни до договору № 57/2110 від 28.11.2012 р., укладеного між 4-ою міською клінічною лікарнею м. Полтава та Товариством з обмеженою відповідальністю "Медгарант", запропоновані позивачем, та стягнути з відповідача 5 922 663,92 грн. заборгованості, що виникла внаслідок невиконання останнім умов вказаного договору, з яких : 2 743 000,00 грн. основний борг, 501 969,00 грн. пеня, 2 088 459,83 грн. інфляційні втрати, 205 215,09 грн. три проценти річних, 192 010,00 грн. 7% штрафу, 192 010,00 грн. 7% податку на додану вартість.

За приписами ст. 22 ГПК України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки вказана заява подана позивачем з дотриманням встановлених правил вчинення відповідних процесуальних дій, остання прийнята до розгляду в даному позовному провадженні ухвалою суду від 16.09.2015 р.. Спір розглядається в межах предмету спору в редакції наведеної заяви позивача.

Відповідач заявив суду :

- клопотання № 2324 від 15.09.2015 р. (вх. № 13443 від 16.09.2015 р.) про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Бюджетно-фінансового управління Виконавчого комітету Полтавської міської ради, а також представником відповідача заявлене суду усне клопотання про залучення до участі у справі як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_8 фінансів України, які ухвалою суду від 16.09.2015 р. відхилено, оскільки відповідачем не доведено наявності у вказаних осіб юридичного інтересу у даній справі;

- заяву про сплив строку позовної давності № 2369 від 21.09.2015 р. (вх. № 13690 від 21.09.2015р.) щодо пені та штрафу;

- клопотання про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу № 2386 від 23.09.2015 р. (вх. № 13835 від 23.09.2015 р.), яке не підписано керівником (головним лікарем) та до оцінки судом не приймається, оскільки вказана обставина унеможливлює встановлення дійсного волевиявлення сторони у справі. Відсутність підпису на клопотанні зафіксована актом канцелярії суду від 23.09.2015 р.;

- усне клопотання представника відповідача про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, яке судом задоволено як таке, що відповідає чинним процесуальним нормам;

- клопотання № 2385 від 23.09.2015 р. (вх. № 13836 від 23.09.201 5р.) про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Полтавської міської ради, яке судом відхиляється за обґрунтуванням, наведеним у мотивувальній частині даного рішення суду;

- усне клопотання представника відповідача про розгляд справи у колегіальному складі суду з огляду на резонансний характер справи, яке судом відхиляється за обґрунтуванням, наведеним у мотивувальній частині даного рішення суду.

Полтавська міська рада надала суду заяву № б/н від 23.09.2015 р. (вх. № 13837 від 23.09.2015 р.) про залучення її до участі у даній справі як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, яке судом відхиляється за обґрунтуванням, наведеним у мотивувальній частині даного рішення суду.

Представник позивача на задоволенні позову в частково зміненій редакції наполягає за мотивами позовної заяви та додаткових пояснень від 11.08.2015 р. (вх. № 11413 від 11.08.2015 р.).

Представники відповідача проти позову заперечують за мотивами відзиву на позов № 1964 від 31.07.2015 р. (вх. № 11157 від 05.08.2015 р.) та заяви про сплив строку позовної давності № 2369 від 21.09.2015 р. (вх. № 13690 від 21.09.2015 р.) щодо неустойки

Представник Третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 Державної казначейської служби України у м. Полтаві підтримав пояснення по справі №03-05/2322 від 22.09.2015 р. (вх. № 13816 від 23.09.2015 р.).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників процесу, оцінивши надані документальні докази, суд,

встановив :

28.11.2012 р. між 4-ою міською клінічною лікарнею м. Полтава (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Медгарант" (учасник) було укладено Договір закупівлі товарів за державні кошти № 57/2110 (надалі Договір, а.с. 19-22), відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Медгарант" (учасник) зобов'язувалося у 2012 році поставити замовнику товар, зазначений у Додатку № 1 до цього Договору специфікації, а 4-а міська клінічна лікарня м.Полтава (замовник) зобов'язувалася прийняти і оплатити такий товар.

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне :

- найменування товару : устаткування медичне, хірургічне та ортопедичне 33.10.1 рентгенівської діагностичної на 3 робочих місця з автоматичною машиною отримання знімків та стабілізатором напруги: рентгенографічна та флюороскопічна система Opera T30csx у кількості 1 шт., ціна без ПДВ 2 098 100,00 грн., ультразвукова система для загальних обстежень : система діагностична ультразвукова SSA-590A (NEMIO MX) PVM-375AT Конвексний датчик PLM-805AT Лінійний датчик P93E принтер у кількості 1 шт., ціна без ПДВ 644 900,00 грн. (п. 1.2 Договору, специфікація а.с. 23);

- ціна договору становить 2 743 000,00 без ПДВ згідно ст. 197.1.27 Податкового кодексу. Ціна на товар є твердою і не підлягає зміні протягом терміну дії договору (п. 3.1, п. 3.3 Договору);

- розрахунки проводяться шляхом оплати за фактично поставлений товар. Оплата здійснюється у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань відповідно до ч. 7 ст. 51 Бюджетного кодексу України протягом 7 днів з дня фінансування відповідних видатків замовника (п. 4.1, п. 4.2 Договору);

- строк поставки товару до кінця 2012 року (п. 5.1 Договору);

- у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором. У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань при закупівлі товару за бюджетні кошти учасник сплачує замовнику штрафні санкції (неустойку) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент порушення зобовязання. Замовник звільняється від відповідальності за порушення строків оплати у випадку затримки бюджетного фінансування видатків на зазначені в Договорі цілі (п. 7.1, п. 7.2, п. 7.5 Договору);

- цей договір набуває чинності з моменту його укладення і діє до 31.12.2012 р. (п. 10.1 Договору).

Факт виконання позивачем договірних зобов'язань по здійсненню поставки узгодженого за специфікацією товару та факт отримання такого уповноваженим представником відповідача підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних, а саме : № MG1/-00957 від 10.12.2012 р. на суму 2 098 100,00 грн. (а.с. 27), № MG1/-01053 від 26.12.2012 р. на суму 644 900,00 грн. (а.с. 29), довіреністю № 444 від 10.12.2012 р. (а.с. 28) та довіреністю № 461 від 26.12.2012 р. (а.с. 31), а також актом приймання передачі обладнання № MG1/-01053 від 26.12.2012р. (а.с. 29) та актом введення в експлуатацію від 24.12.2013 р. (а.с. 32).

За даними позивача, отриманий відповідачем товар не був оплачений.

Листом № 55-3 від 14.05.2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Медгарант" звернулося до 4-ої міської клінічної лікарні м. Полтава з пропозицією щодо внесення змін до Договору шляхом укладення Додаткової угоди № 1 (а.с. 77-78) та з вимогою про сплату вартості товару в сумі 2 935 010,00 грн. з урахуванням ПДВ 7%. Листом № 1592 від 22.07.2014 р. відповідачем було відмовлено у підписанні Додаткової угоди № 1 до Договору, а також зазначено про відсутність бюджетного фінансування для оплати отриманого обладнання.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом в частково зміненій редакції, відповідно до якої просить суд внести зміни до договору № 57/2110 від 28.11.2012р., укладеного між 4-ою міською клінічною лікарнею м. Полтава та Товариством з обмеженою відповідальністю "Медгарант", запропоновані позивачем, та стягнути з відповідача 5 922 663,92 грн. заборгованості, що виникла внаслідок невиконання останнім умов вказаного договору, з яких : 2 743 000,00 грн. основний борг, 501 969,00 грн. пеня, 2 088 459,83 грн. інфляційні втрати, 205 215,09 грн. три проценти річних, 192 010,00 грн. 7% штрафу, 192 010,00 грн. 7% податку на додану вартість.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору поставки.

Відповідно ст. 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного Кодексу України). За приписами ст. 692, ст. 693 Цивільного Кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за Договором в частині поставки узгодженого за специфікацією товару, зокрема, за належним чином оформленими видатковими накладними № MG1/-00957 від 10.12.2012 р. на суму 2 098 100,00 грн. (а.с. 27), № MG1/-01053 від 26.12.2012 р. на суму 644 900,00 грн. (а.с. 29), а також актом приймання передачі обладнання № MG1/-01053 від 26.12.2012 р. (а.с. 29) та актом введення в експлуатацію від 24.12.2013р. (а.с. 32). Вказані первинні документи підписані представниками сторін та скріплені печатками сторін та є підставою для проведення розрахунків за отриманий товар.

В свою чергу, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним Договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України вартість товару не оплатив. Факт отримання товару від позивача за вказаними видатковими накладними відповідач не заперечував, допустимих доказів на підтвердження оплати його вартості суду не надав.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 2 743 000,00 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому позовні підлягають задоволенню.

Судом не оцінюються як правомірні посилання в заперечення проти позову твердження відповідача на відсутність бюджетного фінансування робіт за Договором, тому що це не може бути підставою для звільнення від обов'язку оплати отриманого товару.

Згідно з частиною першої ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Відповідно до приписів п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання. Судом взято до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові у справі № 11/446 від 15.05.2012 р., що є обовязковою для застосування у судовій практиці відповідно до положень ст. 111 28 ГПК України, а також в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р..

При цьому судом також враховано, що правилами зустрічного виконання зобов'язання, встановленими частиною другою статті 538 Цивільного Кодексу України, передбачено одночасне виконання кожною із сторін свого обов'язку. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (частина третя статті 538 Цивільного Кодексу України). Це правило має загальний характер та розповсюджується на будь-які зустрічні зобов'язання. Відповідно до частини другої статті 538 Цивільного Кодексу України сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

За приписами ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача нарахованих за період з 11.12.2012 р. та з 27.12.2012 р. по 12.06.2015 р. (виходячи з дати поставки товару за кожною з видаткових накладних окремо) 2 088 459,83 грн. інфляційних втрат та 202 215,09 грн. трьох процентів річних, суд прийшов до висновку, що розмір вимог позивача в цій частині є правомірним (розрахунок суми пені здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3").

При цьому судом враховано, що інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного Кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені та штрафу суд дійшов висновку про відмову у позові за наступного.

Як зазначено вище, за приписами ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Пункт 3 статті 549 Цивільного кодексу України визначає, що пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управленої та зобов'язаної сторони, вид правопорушення за який вона стягується і конкретний її розмір.

Як розяснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 2.1 постанови від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

З огляду на те, що у Договорі сторони вмістили умову про відповідальність сторін згідно чинного законодавства та не визначили обовязок та умови сплати пені замовником у разі неналежного виконання чи невиконання зобовязання з оплати отриманого товару, іншими актами цивільного законодавства конкретний розмір санкцій за вчинення зазначеного цивільного правопорушення не встановлено, дана обставина виключає застосування такої міри відповідальності, оскільки пеня є договірною неустойкою.

Отже, вимоги про стягнення з відповідача 501 969,00 грн. пені є неправомірними.

Відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Виходячи із положень зазначеної норми, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

При цьому судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного суду України від 06.12.2010 р. № 3-4гс10, постанові від 20.12.2010 р. № 3-41ГС10, постанові від 28.02.2011 р. № 3-11гс11, постанові від 04.02.2014 р. у справі № 903/610/13, яка є обовязковою для застосування у судовій практиці відповідно до положень ст. 111 28 ГПК України)

Як розяснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 2.2 постанови від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського Кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Отже, оскільки відповідачем допущено порушення виконання грошового зобовязання, вимоги про стягнення 192 010,00 грн. 7% штрафу з посиланням на процитовану вище норму права є неправомірними.

Як зазначалося вище, відповідачем подано суду заяву про сплив строку позовної давності №2369 від 21.09.2015 р. (вх. № 13690 від 21.09.2015 р.) щодо пені та штрафу.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного Кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (із змінами і доповненнями).

Оскільки суд дійшов висновку про неправомірність позовних вимог в частині предявленої до стягнення з відповідача суми пені та штрафу, суд відмовляє у застосуванні наслідків спливу позовної давності.

В частині позовних вимог щодо внесення змін до Договору № 57/2110 від 28.11.2012 р., укладеного між 4-ою міською клінічною лікарнею м. Полтава та Товариством з обмеженою відповідальністю "Медгарант", запропонованих позивачем, та стягнення з відповідача податку на додану вартість в розмірі 192 010,00 грн. (7%) суд дійшов висновку про відмову у позові за наступного.

Як встановлено ст. 651, ст. 652 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Згідно із пп. 197.1.27 ст. 197 Податкового кодексу (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) постачання лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів (у тому числі аптечними закладами), а також виробів медичного призначення за переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 867 від 08.08.2011 р. (в редакції, яка діяла на момент проведення конкурсних торгів та укладення договору), від оподаткування податком на додану вартість звільнялися операції з постачання, зокрема, апаратури для використання у медицині, хірургії (код згідно з УКТЗЕД НОМЕР_1).

З матеріалів справи вбачається та сторонами визнається, що предмет Договору відноситься до виробів медичного призначення за переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 867 від 08.08.2011 р. за кодом НОМЕР_1 згідно з УКТЗЕД, що звільняло від оподаткування податком на додану вартість операцію з постачання такого товару.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який набрав чинності 01.04.2014 р., та Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо усунення окремих неузгодженостей норм законодавства" внесені зміни до Податкового кодексу України. Так, п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України було доповнено підпунктом "в", згідно з яким операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів, а також медичних виробів за переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, оподатковуються податком на додану вартість за ставкою 7% відсотків. При цьому, пп. 197.1.27 ст. 197 Податкового кодексу України, за яким на момент підписання договору та поставки від оподаткування ПДВ звільнялися операції з постачання виробів медичного призначення, був виключений.

Згідно наведеної норми податкового законодавства обєктом оподаткування є операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів та медичних виробів, а відтак зазначена норма з огляду на принцип дії закону у часі не може бути підставою для внесення змін до Договору щодо товарів, які вже ввезено та поставлено замовнику.

Згідно з п. 187.7 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань у разі постачання товарів/послуг з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якій іншій формі, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов'язаннями перед бюджетом.

Відповідно до ч. 2 ст. 632 Цивільного кодексу України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 632 Цивільного кодексу України, зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. В даному випадку позивачем договір виконаний.

Відповідно до положень ч.5 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту конкурсних торгів або цінової пропозиції (в тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами у повному обсязі, крім випадків, зокрема, зміни ціни у зв'язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок (п. 7). Втім, даною нормою жодним чином не надано права змінювати ціну договору після його виконання, вказана норма містить положення про можливість зміни основних умов договору лише до його виконання. Крім того, в даному випадку мало місце встановлення ставки податку, а не зміна.

Із наведених положень чинного законодавства вбачається, що ціна договору може бути змінена після його підписання і до моменту виконання договору, а от після виконання договору ціна не може бути змінена. Положення статті 632 Цивільного Кодексу України носять імперативний характер.

Таким чином, вимога позивача щодо внесення змін до договору стосовно його ціни після поставки товару відповідачу суперечить приписам ст. 632 Цивільного Кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 11.06.2015 р. у справі № 918/1671/14.

Оскільки вимога про стягнення з відповідача 192 010,00 грн. податку на додану вартість є похідною від вимоги про внесення відповідних змін до Договору і є наслідком таких змін, у її задоволенні також слід відмовити.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 2 743 000,00 грн. основного боргу, 2 088 459,83 грн. інфляційних втрат, 205 215,09 грн. 3% річних підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо внесення змін до договору № 57/2110 від 28.11.2012 р., укладеного між 4-ою міською клінічною лікарнею м. Полтава та Товариством з обмеженою відповідальністю "Медгарант", запропонованих позивачем, стягнення з відповідача податку на додану вартість в розмірі 192 010,00 грн. (7%), 192 010,00 грн. 7% штрафу та 501 969,00 грн. пені у позові слід відмовити з огляду на їх неправомірність.

Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Крім того, як зазначалося судом вище, відповідачем та Полтавською міською радою було заявлено аналогічні за змістом клопотання про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Полтавської міської ради, яке судом відхиляється.

Відповідно до ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Викладені у клопотаннях обставини не свідчать про наявність у Полтавської міської ради юридичного інтересу щодо даного спору. При вирішенні клопотання судом враховано, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а фінансування видатків на оплату отриманого товару за Договором передбачалося за рахунок субвенцій з Державного бюджету України.

Клопотання представника відповідача про розгляд справи у колегіальному складі суду з огляду на резонансний характер справи судом відхиляється.

Статтею 4 6 ГПК України визначено, що справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Отже, наведена норма не містить такої підстави для призначення колегіального складу суду, як резонансний характер спору, з матеріалів не вбачається наявності будь-яких інших підстав для колегіального розгляду даної справи, а тому суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача.

Крім того, судом враховано, що вказані клопотання заявлені представником відповідача в останній день вирішення спору, що, вочевидь, спрямовані на затягування судового розгляду.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 35, ст. 43, ст. 49, ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з 4-ої міської клінічної лікарні (м. Полтава, вул. Залізна, 17, м. Полтава, 36021), ідентифікаційний код юридичної особи 01999678 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Медгарант" (вул. Дніпровська набережна, 26А, неж.прим. з № 1-№ 16, груп.прим. № 178, м. Київ, 02132), ідентифікаційний код юридичної особи 32157279 2 743 000,00 грн. основного боргу, 2 088 459,83 грн. інфляційних втрат, 205 215,09 грн. 3% річних, 73 080,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили

3. В іншій частині у позові відмовити.

Повне рішення складене 28.09.2015 р..

Суддя О.В.Ківшик

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.