ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 р. Справа № 909/783/15

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т.В., при секретарі судового засідання: Манів-Головецькій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Христина", вул. Замость, 4, м. Бережани, Тернопільська область ,47501

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, провул. Миру, 1,

с. Старий Косів, Косівський район, Івано-Франківська область, 78606

про стягнення 12079,43 грн.

За участю:

від позивача представники не з'явилися;

від відповідача: ОСОБА_1 - фізична особа-підприємець,

(паспорт серія СЕ 640661 виданий Надвірнянським РВ УДМС 25.04.13)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Христина" звернулося в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 12079,43 грн. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 75 від 06.09.2012 року в частині проведення розрахунку за отриманий товар.

24.07.15 через канцелярію господарського суду надійшло клопотання ТзОВ "Христина" (№ 60 від 22.07.15, вх.№ 11418/15), в якому позивач позовні вимоги підтримує та просить розглянути справу без участі його представника.

Відповідач в судовому засіданні, основну заборгованість в сумі 5000,00 грн. визнала щодо укладення договору поставки № 75 від 06.09.2012 року заперечила.

Розглянувши матеріали справи із врахуванням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, вислухавши пояснення відповідача, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

Предметом даного спору є неналежне виконання відповідачем зобов"язання щодо оплати отриманого товару.

Позивачем в обґрунтування позовних вимог долучено копію договору поставки №75 від 06.09.12. Судом не може бути розцінено даний договір як підставу позову, оскільки він не містить підпису відповідача, що суперечить вимогам ст. 207 ЦК України, відповідно до якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) та укладення цього договору заперечується відповідачем у судовому засіданні, а тому суд прийшов до висновку що договір поставки укладений між сторонами у спрощений спосіб на підставі видаткової накладної №1811/4 від 18.11.14.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач - ТзОВ "Христина" поставив відповідачу - фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 товар на загальну суму 19589,64 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією видаткової накладної № 1811/4 від 18 листопада 2014 року та визнається відповідачем.

Відповідно до ст.15-16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільні права та обов"язки виникають, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов"язків , зокрема, є договори та інші правочини (ст.11 ЦК України та 174 ГК України). Отримання відповідачем товару та часткова його оплата в сумі 14589,64 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №1 від 23 грудня 2014 року, №NOOX740354 від 25 квітня 2015 року, №NOOX753673 від 19 лютого 2015 року в призначеннях платежу яких вказано "оплата за гофроящики згідно накладної № 1811/4 від 18 листопада 2014 року" свідчать про існування між сторонами зобов"язань з приводу поставки товару.

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, для підтвердження факту здійснення будь-якої господарської операції необхідна наявність первинних документів, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

З матеріалів справи та пояснень представника відповідача у судовому засіданні вбачається, що між сторонами спору укладено правочин, про який свідчать долучені до справи первинні документи, що підтверджують здійснення сторонами господарських операцій з приводу поставки (отримання) товару - гофроящиків та гофролотків.

Статтею 202 цього ж Кодексу встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до приписів статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ст.639 Цивільного кодексу України).

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін ( ст.712 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Судом встановлено, що сторонами не був погоджений строк оплати товару, тому до спірних правовідносин застосовуються норми ст. 692 ЦК України, які визначають, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття. Аналогічна правова позиція Вищого господарського суду України викладена у постанові від 17.05.12 у справі №13/196 та від 01.11.12 у справі №37/464-55/166-2012.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ст. 129 Конституції України, ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (п. 2 ст. 614 ЦК України). Відповідач позовні вимоги визнав в частині основної заборгованості, доказів оплати заявленої суми суду не подав.

Враховуючи вищевикладене, дослідженими судом матеріалами справи підтверджується факт поставки відповідачу товару та невиконання ним обов"язку по оплаті отриманого товару, а тому відповідач зобов"язаний погасити наявну заборгованість.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 5000,00 основного боргу є обґрунтованими, доведеними, відповідають вимогам чинного законодавства України, визнані відповідачем в судовому засіданні та підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення пені в сумі 2365,14 грн., штрафу в розмірі 2500,00 грн. суд не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

В силу ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею), якою, з огляду на положення ст.549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов"язання вчиняється в письмовій формі.

Пеня та штраф є видами забезпечення виконання зобов"язань, які мають додатковий характер. Правочин щодо встановлення способу забезпечення виконання зобов"язання має бути укладено тільки в письмовій формі незалежно від форми основного зобов"язання. Недодержання письмової форми спричиняє недійсність правочину щодо встановлення способів забезпечення виконання.

Оскільки між сторонами існують правовідносини з поставки товару на підставі видаткової накладної № 1811/4 від 18 листопада 2014 року, а не договору поставки № 75 від 06.09.2012 року, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення пені та штрафу.

Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат в сумі 1630,46 грн. та 10 % річних слід зазначити наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з аналізу даної правової норми та зважаючи на те, що позовна заява не містить вимоги про стягнення 3 % річних, а позивач безпідставно просить стягнути 10% річних, суд приходить до висновку про відмову в позові в цій частині.

З огляду на вимоги частини 1 статті 4-7 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого позивачем нарахування таких сум, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Відповідно до ст.55 Господарського процесуального кодексу України, судом перевірено правильність нарахування інфляційних втрат.

Господарським судом здійснено перерахунок інфляційних втрат в системі ІПС "Законодавство". Згідно з арифметичним розрахунком проведеним судом з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі, що перевищує заявлену до стягнення позивачем суму, отже, суд задовольняє інфляційні втрати в межах заявлених позовних вимог в сумі 1630,46 грн.

За таких обставин, позов підлягає до задоволення частково.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України , покласти на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст. 124 Конституції України, ст.ст. 193, 175 ГК України, ст.ст. 11, 202, 205, 207, 525, 526, 547, 551, 611, 625, 692, 712 ЦК України, керуючись ст.ст. 4-3, 4-7, 33, 35, 43, 49, 55, 75, ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 12079,43 грн. задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (провул. Миру, 1, с. Старий Косів, Косівський район, Івано-Франківська область, 78606; ІПН НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина" (вул. Замость, 4, м. Бережани, Тернопільська область, 47501; код 14049168) 5000,00 ( п»ять тисяч гривень) - заборгованості, 1630,46 (одну тисячу шістсот тридцять гривень сорок шість копійок) - інфляційних втрат та 1004,85 (одну тисячу чотири гривні вісімдесят п»ять копійок) - судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

В частині позову про стягнення пені в сумі 2365,14 (дві тисячі триста шістдесят п»ять гривень чотирнадцять копійок), 10% річних в сумі 583,83 (п»ятсот вісімдесят три гривні вісімдесят три копійки), 50 % штрафу в розмірі 2500,00 (дві тисячі п»ятсот гривень) відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.09.15

Суддя Максимів Т.В.

Виготовлено в КП "Діловодство спеціалізованого суду"

________________ ОСОБА_2 29.09.15