ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2015 Справа № 917/1380/15

за позовом Першого заступника прокурора міста Полтави, вул. Козака, 1, м. Полтава, 36020 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, вул. Леніна, 1/23, м. Полтава, 36014

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

про стягнення 37 672,61 грн.

Суддя Ківшик О.В.

Представники :

від прокуратури: Цьоньо І.О., посвідчення № 032859 від 07.04.2015 р.;

від позивача: Кузема В.А., довіреність № 3 від 05.01.2015 р., паспорт серії КО № 693917, видане Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 22.01.2007 р.;

від відповідача: не з'явилися.

17.09.2015 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява Першого заступника прокурора міста Полтави в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 37 672,61 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 02.04.2012 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській області та відповідачем договору оренди № 54/12-Н, з яких : 34 022,02 грн. орендна плата за період з грудня 2013р. по лютий 2015 р. включно з урахуванням часткової оплати (70%, що підлягають сплаті до Державного бюджету України) та 3 650,59 грн. пеня.

Відповідач представництво у судове засідання вдруге не забезпечив, вимог суду (п. 5 ухвали суду від 06.07.2015 р. та п. 5 ухвали суду від 06.08.2015 р.) не виконав, причин щодо цього не повідомив. Останній відповідно до пп. 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України та пп. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання та про покладені на нього судом обов'язки, про що свідчать матеріали справи.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення строку вирішення спору, з урахуванням ч. 3 ст. 69 ГПК України, суд не оцінює вказану обставину як підставу для подальшого відкладення розгляду справи та розглядає справу відповідно до ст. 75 ГПК України за наявними матеріалами.

Представники позивача та прокуратури на задоволенні позову наполягають за мотивами позовної заяви.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та прокуратури, оцінивши надані докази, суд,

встановив :

02.04.2012 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській області (орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 54/12-Н (далі - Договір, а.с. 13-15).

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне :

- орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно: нежитлове приміщення, реєстровий номер (за даними Єдиного реєстру об'єктів державної власності) - НОМЕР_2 (далі - об'єкт оренди). Об'єкт оренди знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Загальна площа об'єкту - 416,8 м2. Об'єкт оренди знаходиться на балансі Державного підприємства Міністерства оборони України "Харківське управління механізації та будівництва" (далі - балансоутримувач) (п. 1.1 - п. 1.3 Договору);

- орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінетом Міністрів України, за результатами роботи постійно діючої комісії на право оренди державного майна становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) січень 2012 р. 3 010,69 грн., що відображено у протоколі здійснення постійно діючої комісії наказом регіонального відділення від 28.03.2012 р. № 255. Нарахування та сплата ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством (3.1 Договору);

- орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за лютий, березень 2012 р.. Орендна плата за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% та 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним місяцем з урахуванням щомісячного індексу інфляції : 70% орендної плати - до державного бюджету на рахунок, що відкривається на ім'я територіальних органів Державного казначейства; 30% орендної плати - балансоутримувачу ( п. 3.2 та п. 3.3 Договору);

- орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і в повному обсязі, незалежно від наслідків господарської діяльності та фінансового стану (пп. 4.3.1 Договору);

- цей договір укладений на 2 роки 11 місяців та діє з 02.04.2012 р. по 02.03.2015 р. (п. 8.1 Договору).

Відповідно до акту приймання-передачі в оренду нерухомого майна від 02.04.2012 р. орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування приміщення загальною площею 416,8 м2, що знаходиться за адресою: вул. Дружби,10-а, м. Полтава. Даний акт підписаний представниками сторін та скріплений печатками сторін (копія наявна у матеріалах справи, а.с. 15 на звороті).

В порушення умов Договору відповідач систематично не виконував своїх обов'язків по Договору в частині внесення плати за оренду нежитлового приміщення. З огляду на викладене у останнього утворилась перед позивачем заборгованість за вказаний вище період у розмірі 34 022,02 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості відповідача.

Листом № 18-05-0882 від 02.03.2015 р. (а.с. 17) орендодавець повідомив орендаря про наявність у останнього заборгованості по орендній платі, та відсутність у орендодавця намірів продовжувати укладений між ними Договір.

Крім того, з огляду на неналежне виконання орендарем умов Договору щодо своєчасного внесення орендної плати, орендодавець неодноразово звертався до відповідача з претензіями, зокрема, відповідно до претензії № 18-05-0883 від 02.03.2015 р. (а.с. 18) позивач повідомив відповідача про наявність у останнього заборгованості у розмірі 35 293,97 грн. (в т. ч.: заборгованості з орендної плати в розмірі 31 162,38 грн. за період з 24.07.2014 року по 25.02.2015 р. включно та 4 131,59 грн. пені), яку вимагав негайно сплати за вказаними реквізитами. Вищезазначені претензії залишені відповідачем без реагування.

За даними позивача, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору Харківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до Господарського суду Полтавської області в інтересах держави, уповноваженим органом визначивши Міністерство оборони України в особі Державного підприємства Міністерства оборони України "Харківське управління механізації та будівництва" та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, з позовом про розірвання Договору № 54/12-Н та стягнення з відповідача заборгованості перед позивачами у розмірі 13 298,63 грн. грн..

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 26.02.2015 р. у справі № 917/1392/14 вищезазначений позов задоволено частково, а саме : розірвано Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 54/12-Н від 02.04.2012 р., що укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській області та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 13 298,63 грн. позов залишено без розгляду в порядку ч. 1 п. 5 ст. 81 ГПК України. Зазначене рішення Господарського суду Полтавської області в апеляційному порядку не оскаржувалось та відповідно до приписів ст. 85 ГПК України 17.03.2015 р. вказане рішення набрало законної сили. Дана обставина зафіксована у листі Господарського суду Полтавської області № 01-24/1096-15 від 20.08.2015 р. (копія наявна у матеріалах справи).

За даними прокуратури та позивача на момент подання позову до суду відповідач зобов'язання за Договором щодо внесення плати за оренду нежитлового приміщення за період з 24.07.2014 року по 25.02.2015 р. (включно) не виконав, заборгованість останнього складає 34 022,02 грн..

Враховуючи відсутність реагування на вказану претензію та вважаючи інтереси держави порушеними, перший заступник прокурора міста Полтави з метою їх захисту звернувся до Господарського суду Полтавської області з даним позовом в особі в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 37 672,61 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 02.04.2012 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській області та відповідачем договору оренди № 54/12-Н, з яких: 34 022,02 грн. орендна плата за період з грудня 2013р. по лютий 2015 р. включно з урахуванням часткової оплати (70%, що підлягають сплаті до Державного бюджету України) та 3 650,59 грн. пеня.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Пунктом 2 частини 1 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно із статтею 361 Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991 р. "Про прокуратуру" (із змінами та доповненнями) представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Формою цього представництва є, зокрема, участь у розгляді судами справ.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. № 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (далі - Рішення Конституційного Суду України) під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності ( п. 2 ст. 2 Закону України від 10.04.1992 р. № 2269-ХІІ "Про оренду державного та комунального майна" (із змінами та доповненнями).

Системний аналіз приписів наведених норм права дає суду підстави для висновку, що звернення першого заступника прокурора м. Полтава з позовом в інтересах держави, які в даному спорі співпадають з інтересами Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, є правомірним.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору оренди.

У відповідності до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Відповідно до ст. 765, ст. 767 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму, наймодавець зобов'язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню, наймач зобов'язаний у присутності наймодавця перевірити справність речі. Якщо наймач у момент передання речі в його володіння не переконається у її справності, річ вважається такою, що передана йому в належному стані.

З матеріалів справи вбачається, що спірне приміщення є державним майном, і спір щодо нього повинен вирішуватися відповідно до Закону України від 10.04.1992 р. № 2269-ХІІ "Про оренду державного та комунального майна" (із змінами та доповненнями). Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній республіці Крим або перебуває в комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до п. 3 ст. 285 Господарського кодексу України та п. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, одностороння відмова від договору оренди в силу п. 1 ст. 291 Господарського кодексу України та п. 1 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не допускається. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (п. 1, п. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України). Відповідно п. 1, п. 3 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Частиною першою ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (п. 2 та п. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України).

Як вже зазначалось у описовій частині Договір був розірваний Рішенням Господарського суду Полтавської області від 26.02.2015 р. у справі № 917/1392/14, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (с. 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання за Договором щодо сплати орендних платежів виконував неналежним чином, заборгованість останнього перед позивачем на момент прийняття рішення складає 34 022,02 грн. (70%, що підлягають сплаті до Державного бюджету України за період з грудня 2013 р. по лютий 2015 р. включно з урахуванням часткової оплати), що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 34 022,02 грн. є обґрунтованими нормами матеріального права, документально підтвердженими, відповідачем не спростовані, а тому, в цій частині підлягають задоволенню.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, 549 ЦК України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 3.5 Договору передбачено, що в разі наявності у орендаря заборгованості по орендній платі, він сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки, від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3 650,59 грн. пені за період з листопада 2013 р. по січень 2015 р. (з урахування моменту виникнення у відповідача зобов'язань з оплати орендних платежів за кожний окремий місяць та з урахуванням проведених відповідачем часткових оплат), суд прийшов до висновку, що заявлений розмір пені відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню (розрахунок суми пені здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3").

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

За викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору регулюється законом України №3674-VI від 08.07.2011 року "Про судовий збір" (із змінами та доповненнями). Відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" із заяв майнового характеру, що подаються до господарських судів, сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати. Статтею 8 Закону України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" з 01.01.2015 р. встановлено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становить 1 218,00 грн..

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (ч. 3 ст. 49 ГПК України).

Виходячи з наведеного та беручи до уваги ціну позову у даній справі, судовий збір в розмірі 1 218,00 грн. відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) :

- до Державного бюджету України на рахунок 0002 УДКСУ у м. Полтава, Полтавської області, 22030001, код отримувача (код ЄДРПОУ) 38019510; рахунок отримувача: 3002; банк отримувача: ГУДКСУ у Полтавській області; код отримувача 831019; код класифікації доходів бюджету 22080300, символу 094 - 34 022,02 грн. заборгованості по орендній платі та 3 650,59 грн. пені;

- до Державного бюджету України, отримувач коштів : УДКСУ у м. Полтаві (м. Полтава), 22030001, код отримувача (код ЄДРПОУ) 38019510; рахунок отримувача: 3002; банк отримувача: ГУДКСУ у Полтавській області; код отримувача 831019; код класифікації доходів бюджету 22030001 - 1 218,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 22.09.2015 р.

СУДДЯ О.В.КІВШИК

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.