РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2015Справа №910/6375/15
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт»
до про Товариства з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» визнання правочину недійсним

Представники:

від Позивача: не з'явились;

від Відповідача: Неізвестна О.Ю. (представник за довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» (надалі також - «Відповідач») про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 27.05.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» (Експедитор) було укладено Договір про організацію перевезень вантажів №100/13, за умовами якого договір регулює взаємовідносини сторін, що виникають при організації перевезень вантажів в залізничному рухомому складі й пов'язаних з цим послугах залізницями України, залізницями інших держав, в рухомому складі парку залізниць, рухомому складі, що знаходиться на балансі державних підприємств, організація перевезень в яких здійснюється через ДП "УТЛЦ", рухомому складі власності, оренди, операторського управління Експедитора або інших юридичних осіб та здійсненню розрахунків за надані послуги. Також даний договір регулює взаємовідносини між Позивачем та Відповідачем по оплаті за користування рухомим складом власності, оренди, оперативного управління Експедитора або інших юридичних осіб та його схоронності як у випадках організації перевезень вантажів за заявками Клієнта, так і у випадках організації перевезень за заявками інших юридичних осіб, коли Клієнт є вантажовідправником, вантажоодержувачем або власником під'їзних колій. Як зазначає Позивач, сторони при визначенні вартості наданих послуг за вказаним Договором виходили не з тарифів та ставок, які встановлюються Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія», а відсилалися до тарифів та ставок, які встановлюють інші підприємства, організації самостійно, а тому Позивач ні на момент відправлення вантажу, ні в разі зміни цих тарифів та ставок не міг впливати на їх розмір та склад всупереч статті 916 Цивільного кодексу України та п.6 Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов»язані з ними послуги. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» Договір про організацію перевезень вантажів №100/13 від 27.05.2013 року.

Ухвалою від 17.03.2015 р. зустрічну позовну заяву повернуто без розгляду на підставі п. п. 1, 3 ч.1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 р. ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 р. скасовано та направлено справу № 910/4279/15-г на розгляд.

За резолюцією Заступника Голови господарського суду міста Києва від 03.06.2015 р. справу передано для розгляду судді Домнічевій І.О.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.06.2015 р. справу призначено до розгляду на 23.06.2015 р.

22.06.2015 р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техно-Консалт" через відділ діловодства суду надійшла заява про відвід судді.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2015 р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техно-Консалт" про відвід судді Домнічевої І.О. задоволено, справу передано для здійснення автоматизованого розподілу через автоматизовану систему документообігу для визначення іншого складу суду.

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 25.06.2015 року призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/6375/15, у зв'язку із задоволенням самовідводу суддею Домнічевою І.О.

Відповідно до автоматичного розподілу справ Господарського суду міста Києва, справу № 910/6375/15 передано до розгляду судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.06.2015 р. справу №910/6375/15 прийнято до провадження суддею Чинчин О.В., судове засідання призначено на 15.07.2015 року.

14.07.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

14.07.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи для долучення до матеріалі справи та заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить Суд визнати недійсним укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна транспортна компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково - виробниче підприємство "Техно - Консалт" Договір №100/13 про організацію перевезень вантажів від 27.05.2013 року з моменту його укладення. Застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна транспортна компанія" 9 659 204,72 грн. винагороди, отриманої за Договором №100/13 про організацію перевезень вантажів від 27.05.2013 року та 73 080,00 грн. судового збору.

15.07.2015 року в судове засідання з'явився представник відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Щодо заяви Позивача про збільшення позовних вимог, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору, у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.12 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, Суд приймає заяву Позивача про збільшення розміру позовних вимог до розгляду.

Крім того, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Відповідача:

1) надати докази на підтвердження набрання законної сили Рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 року по справі №910/4279/15-г;

2) надати письмові пояснення з посиланням на належні докази з урахуванням заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково - виробниче підприємство "Техно - Консалт" про збільшення розміру позовних вимог.

Також, в судовому засіданні представник позивача подав клопотання про продовження строків розгляду спору на 15 днів.

Суд, відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе задовольнити заявлене клопотання представника позивача, виходячи з того, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви, а у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.07.2015 р. відкладено розгляд справи на 02.09.2015 р., у зв'язку з неявкою представника позивача судове засідання, витребуванням додаткових доказів по справі, клопотанням про продовження строків розгляду спору.

19.08.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 15.07.2015 року та відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім того, надійшло клопотання про витребування доказів, в якому просить Суд витребувати у Позивача господарський договір із додатковими угодами та додатками, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково - виробниче підприємство "Техно - Консалт" та Публічним акціонерним товариством "Арселор Міттал Кривий Ріг" на експедирування вантажів залізничним транспортом, по якому надавались послуги Позивачем в 2013-2014 роках.

02.09.2015 року в судове засідання з'явились представники відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку задовольнити клопотання Відповідача та зобов'язати Позивача надати господарський договір із додатковими угодами та додатками, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково - виробниче підприємство "Техно - Консалт" та Публічним акціонерним товариством "Арселор Міттал Кривий Ріг" на експедирування вантажів залізничним транспортом, по якому надавались послуги Позивачем в 2013-2014 роках.

Крім того, Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Як зазначає Верховний Суд України в листі №1-5/45 від 25.01.2006 критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ. Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади.

Відтак, виходячи з неявки представника позивача в судове засідання, що унеможливлює встановлення всіх фактичних обставин про справі та необхідності витребування від нього додаткових доказів по справі, підготовка яких потребує достатнього часу, з метою правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, суд вважає за доцільне відкласти розгляд справи за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.09.2015 року відкладено розгляд справи на 16.09.2015 р., у зв'язку з неявкою представника позивача судове засідання, витребуванням додаткових доказів по справі.

В судовому засіданні 16.09.2015 року представник Відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив Суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання представник Позивача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відміткою про відправлення на Ухвалі Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 року у справі № 910/6375/15.

За змістом пункту 32 інформаційного листа №01-08/530 від 29.09.2009р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», якщо відмітка про відправку, зроблена у встановленому порядку на першому примірникові процесуального документа, оформлена відповідним чином, вона, як правило, є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначається про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Відповідно до інформації розміщеної на веб-сайті Міністерства юстиції України, місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» є 02094, м.Київ, ВУЛИЦЯ ЛЕБЕДЄВА, будинок 6 ЛІТЕРА А.

Суд зазначає, що Ухвали Господарського суду міста Києва у справі № 910/6375/15 направлялись на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт», зазначену на веб-сайті Міністерства юстиції України.

Згідно з абзацем 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, Суд приходить до висновку, Позивач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що Позивач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Позивача не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 16 вересня 2015 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.05.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» (Експедитор) було укладено Договір про організацію перевезень вантажів №100/13, за умовами якого договір регулює взаємовідносини сторін, що виникають при організації перевезень вантажів в залізничному рухомому складі й пов'язаних з цим послугах залізницями України, залізницями інших держав, в рухомому складі парку залізниць, рухомому складі, що знаходиться на балансі державних підприємств, організація перевезень в яких здійснюється через ДП "УТЛЦ", рухомому складі власності, оренди, операторського управління Експедитора або інших юридичних осіб та здійсненню розрахунків за надані послуги. Також даний договір регулює взаємовідносини між Позивачем та Відповідачем по оплаті за користування рухомим складом власності, оренди, оперативного управління Експедитора або інших юридичних осіб та його схоронності як у випадках організації перевезень вантажів за заявками Клієнта, так і у випадках організації перевезень за заявками інших юридичних осіб, коли Клієнт є вантажовідправником, вантажоодержувачем або власником під'їзних колій.

Відповідно до п.1.2 Договору Експедитор згідно даного договору, що є дорученням Клієнта, на підставі заявок Клієнта за його рахунок та за винагороду (плату) організує перевезення вантажів в залізничному рухомому складі й пов'язані з цим послуги шляхом укладання договорів з підприємствами, вповноваженими здійснювати перевезення або організацію перевезень вантажів, підприємствами - власниками (орендарями, балансоутримувачами) залізничного рухомого складу, іншими юридичними особами, а Клієнт сплачує й приймає надані, Експедитором послуги на умовах даного договору.

Згідно з п.1.4 Договору особливості організації перевезень вантажів в рухомому складі, що знаходиться на балансі Державних вагонних компаній, рухомому складі залізниць України, у рухомому складі власності, оренди, операторського управління Експедитора або інших юридичних осіб, спеціальному рухомому складі, експедирування залізницями інших держав регулюються в додатках та додаткових угодах до даного договору, що є його складовими та невід'ємними частинами.

Відповідно до п.2.2.1 Договору Клієнт зобов'язався надавати Експедитору заявки на організацію перевезень та плани перевезень відповідно до вимог викладених в додатках до даного договору, зазначених в п.1.4. договору та передбачені цими додатками терміни.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що Клієнт здійснює оплату організації перевезень вантажів і пов'язаних з цим послуг, відшкодування витрат Експедитора на умовах додатків до даного договору.

Згідно з п.3.3 Договору винагорода (плата) Експедитору встановлюється в розмірі, вказаному в додатках до даного договору та сплачується Клієнтом впродовж 3 робочих днів після надання послуг на підставі рахунків Експедитора або утримується Експедитором самостійно з авансових платежів Клієнта.

Згідно з п. 9.1, 9.2 Договору договір набирає чинності з дати підписання сторонами, діє до 31.12.2013р. включно. Договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік, якщо жодна із сторін не менше, ніж на 30 днів до закінчення його дії не повідомить іншу сторону в письмовій формі про припинення дії договору.

27.05.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» (Експедитор) були укладені Додатки до Договору про організацію перевезень вантажів №100/13 від 27.05.2013 року, які стали його складовими та невід'ємними частинами: Додаток А про організацію перевезень вантажів в вагонах, що знаходяться на балансі державних вагонних компаній, організація перевезень в яких здійснюється через ДП "УТЛЦ"; Додаток В про організацію перевезень вантажів в вагонах власності, оренди, оперативного управління експедитора або інших юридичних осіб; Додаток С про організацію перевезень вантажів в вагонах парку залізниць України; Додаток D про організацію перевезень вантажів у залізничному рухомому складі по території держав СНД, Балтії та дальнього зарубіжжя.

Пункт А.З.2 визначає, що вартість організації перевезень за кожний перевезений згідно з наданими Заявками вагон парку ДП "УТЛЦ" складається з:

а) вартості тарифу, встановленого чинним законодавством України для перевезення вантажів у вагонах парку залізниць України, із використанням коефіцієнтів, встановлених державними органами, на час відправлення вантажу, із застосуванням додаткового коригую чого коефіцієнту "К", розмір якого узгоджується сторонами в Додаткових угодах. Вартість вказаного тарифу містить інфраструктурну складову тарифу як для вагонів парку залізниць із використанням коефіцієнтів, встановлених державними органами, на час відправлення вантажу, розрахункову вагонну складову залізничного рухомого складу та вартість послуг Державного підприємства "Український транспортно-логістичний центр". При перевезенні вантажів на особливих умовах - тариф збільшується відповідно до положень Збірника тарифів, як для вагонів парку залізниць;

б) плати за находження кожної одиниці вагонів що знаходиться на балансі Державних вагонних компаній, організація перевезень в яких здійснюється Державним підприємством "Український транспортно-логістичний центр", за межами митного кордону України при виконанні Заявок Клієнта в розмірі, визначеному в додаткових угодах/додатках до даного договору, за кожну добу находження кожної одиниці рухомого складу за кордоном України. При цьому неповна доба вважається за повну;

в) додаткових зборів, пов'язаних з перевезенням та встановлених "Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги";

г) вартості тарифу за перевезення вагонів у порожньому стані, що слідує у випадках, передбачених Правилами перевезень (на промивку, дезінфекцію, дезінсекцію), встановлений Збірником тарифів (при наявності заявки);

д) інших витрат Експедитора, які нараховані йому при виконанні заявок Клієнта Державним підприємством "Український транспортно-логістичний центр",залізницями, іншими підприємствами, вповноваженими здійснювати перевезення або організацію перевезень вантажів, іншими юридичними особами.

Згідно з п.2.2.15. додатку А та п.2.2.7 додатку С Клієнт зобов'язався проводити оплату за організацію перевезень та послуги, пов'язані з перевезенням, оплату інших затрат Експедитора та винагороди Експедитору в порядку, передбаченому даним договором. Відшкодувати Позивачу документально підтверджені витрати, понесені Експедитором в інтересах Клієнта в цілях виконання даного договору.

Відповідно до п.3.3. додатку А та С винагорода (плата) Експедитору встановлюється в розмірі 3% вартості організації перевезень вантажів та сплачується Клієнтом впродовж 3-х робочих днів після надання послуг на підставі рахунків Експедитора або утримується Експедитором самостійно з авансових платежів.

Додатковою угодою до Договору про організацію перевезень вантажів №100/13 від 27.05.2013 року Сторони доповнили Договір наступним: відповідно до підпункту б) пункту А.3.2 Додатку А даного Договору розмір коригуючого коефіцієнта "К" при перевезеннях в вагонах парку ДП "УТЛЦ" (в перевезеннях, які стали предметом даного спору цей коефіцієнт дорівнює "1").

Додаткова угода від 27.05.2013 р. до Додатку С Договору визначає, що коригуючий коефіцієнт "К" дорівнює "1".

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що сторони при визначенні вартості наданих послуг за вказаним Договором виходили не з тарифів та ставок, які встановлюються Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія», а відсилалися до тарифів та ставок, які встановлюють інші підприємства, організації самостійно, а тому Позивач ні на момент відправлення вантажу, ні в разі зміни цих тарифів та ставок не міг впливати на їх розмір та склад всупереч статті 916 Цивільного кодексу України та п.6 Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов»язані з ними послуги. Також зазначив, що вказаний правочин був вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, тиском з боку Відповідача у зв»язку з неможливістю самостійно надавати транспортно - експедиційні послуги, а волевиявлення не було вільним. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» Договір про організацію перевезень вантажів №100/13 від 27.05.2013 року, застосувати наслідки недійсності правочину й стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» 9 659 204 грн. 72 коп. винагороди, отриманої за Договором, з у урахуванням Заяви про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята Судом до розгляду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 27.05.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» (Експедитор) було укладено Договір про організацію перевезень вантажів №100/13, за умовами якого договір регулює взаємовідносини сторін, що виникають при організації перевезень вантажів в залізничному рухомому складі й пов'язаних з цим послугах залізницями України, залізницями інших держав, в рухомому складі парку залізниць, рухомому складі, що знаходиться на балансі державних підприємств, організація перевезень в яких здійснюється через ДП "УТЛЦ", рухомому складі власності, оренди, операторського управління Експедитора або інших юридичних осіб та здійсненню розрахунків за надані послуги. Також даний договір регулює взаємовідносини між Позивачем та Відповідачем по оплаті за користування рухомим складом власності, оренди, оперативного управління Експедитора або інших юридичних осіб та його схоронності як у випадках організації перевезень вантажів за заявками Клієнта, так і у випадках організації перевезень за заявками інших юридичних осіб, коли Клієнт є вантажовідправником, вантажоодержувачем або власником під'їзних колій.

Відповідно до статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що сторони при визначенні вартості наданих послуг за вказаним Договором виходили не з тарифів та ставок, які встановлюються Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія», а відсилалися до тарифів та ставок, які встановлюють інші підприємства, організації самостійно, а тому Позивач ні на момент відправлення вантажу, ні в разі зміни цих тарифів та ставок не міг впливати на їх розмір та склад всупереч статті 916 Цивільного кодексу України та п.6 Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов»язані з ними послуги.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про транспортно - експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають при транспортному експедируванні вантажів усіма видами транспорту, крім трубопровідного. Положення цього Закону поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. (стаття 2 Закону)

Згідно зі ст. 9 Закону України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі. Істотними умовами договору транспортного експедирування є:

відомості про сторони договору: для юридичних осіб - резидентів України: найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України;

вид послуги експедитора;

вид та найменування вантажу;

права, обов'язки сторін;

відповідальність сторін, у тому числі в разі завдання шкоди внаслідок дії непереборної сили;

розмір плати експедитору;

порядок розрахунків;

пункти відправлення та призначення вантажу;

порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта;

строк (термін) виконання договору;

а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що при укладенні Договору про організацію перевезень вантажів №100/13 від 27.05.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія», Сторонами було погоджено: відомості про сторони договору юридичних осіб - резидентів України (розділ 10); вид послуг експедитора (п.п.1.1, 1.2); права та обов»язки сторін (розділ 2, розділи А2 Додатку А і С2 Додатку С); строк (термін) виконання договору (п.п.9.1, 9.2); порядок погодження змін маршруту (п.п.А.2.2.6, А.2.2.2 Додатку А, п.п.С.2.2.3, С.2.2.4 Додатку С); інформацію щодо найменування, кількості, якості та інших характеристик вантажу, його властивостей, умов перевезення, обсяг перевезень, найменування вантажовідправника і вантажоодержувача, станції відправлення, станції призначення (п. 2.2.1, п.п.А2.2.1, А.2.2.2 Додатку А, п.С.2.2.1 Додатку С); розмір плати експедитору (п.3.1, п.А.3.3 Додатку А); порядок розрахунків (розділ 3, розділ 3 Додатку А, С); відповідальність сторін (розділ 4, розділ 4 Додатку А і С).

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 року по справі №910/4279/15-г за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна транспортна компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Консалт" про стягнення 5 024 496 грн. 88 коп., позовні вимоги були задоволені повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 року рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2015р. у справі №910/4279/15-г змінено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техно-консалт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Транснаціональна транспортна компанія" основний борг з урахуванням встановленого індексу інфляції в сумі 4290735 грн. 00 коп., пеню в сумі 307389 грн. 96 коп., 3% річних в сумі 33600 грн. 71 коп. та судовий збір в сумі 67367 грн. 61 коп. В іншій частині у позові відмовлено.

Вказаною постановою суду апеляційної інстанції, яка набрала законної сили, встановлено, що на виконання умов договору про організацію перевезень вантажів №100/13 від 27.05.2013 року за заявками Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техно-консалт" в квітні - травні 2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» надало Відповідачу послуги з організації перевезень та виставило рахунки №30/04-1 від 30.04.2014р. на суму 16852110,00 грн. і №31/05 від 31.05.2014р. на суму 1376560,98 грн., а також надіслано акти виконаних робіт №30/04-1 від 30.04.2014р. і №31/05 від 31.05.2014р. з додатками. Разом з тим, надіслані Позивачем акти виконаних робіт Відповідач не підписав та не надав обґрунтованих заперечень, а надані Позивачем послуги оплатив частково з порушенням строків оплати. Доказів здійснення оплати суми 4088088,47 грн., в тому числі в установлені строки, Відповідачем суду не надано.

При цьому судом не прийнято до уваги доводи Відповідача, що сторонами не погоджено вартість послуг, які надавались Позивачем, оскільки, дане твердження спростовується самим договором, додатковими угодами до нього та іншими матеріалами справи.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на вищевикладене, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 року по справі №910/4279/15-г, яка набрала законної сили, вже були розглянуті та відхилені доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» стосовно неузгодженості сторонами вартості послуг, що надавались Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія», якими Позивач у даній справі обґрунтовує заявлені позовні вимоги. Також, вказаною постановою суду апеляційної інстанції встановлено чинність договору про організацію перевезень вантажів №100/13 від 27.05.2013 року.

Суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши Договір про організацію перевезень вантажів №100/13 від 27.05.2013 року, а тому всі умови спірного Договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Крім того, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначав, що вказаний правочин був вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, тиском з боку Відповідача, у зв»язку з неможливістю самостійно надавати транспортно - експедиційні послуги, а волевиявлення не було вільним з посиланням на статтю 233 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною. (п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року)

При цьому в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Проте, Позивачем не доведено суду належними та допустимими засобами доказування відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими положення статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання спірного Договору недійсним, оскільки не надано належних та допустимих доказів тяжкого фінансового стану Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» на момент укладання оспорюваного правочину.

Крім того, у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом (крім зміни ціни в договорі після його виконання, оскільки згідно з частиною третьою статті 632 Цивільного кодексу України така зміна не допускається). Якщо згаданий правочин (про внесення змін) не суперечить вимогам закону, господарський суд приймає судове рішення, виходячи з його умов. При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що законом не передбачено заборони стосовно надання правочинові, - в тому числі про внесення змін до іншого правочину, - за згодою сторін зворотної дії в часі (пункт 2.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року " Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними).

При цьому Суд зазначає, що відповідно до п.6.1 Договору спірні питання з виконання умов цього Договору вирішуються Сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення домовленості - у претензійно - позовному порядку. Проте матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України звернення Позивача до Відповідача з вимогою внести зміни до Договору про організацію перевезень вантажів №100/13 від 27.05.2013 року

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір про організацію перевезень вантажів №100/13 від 27.05.2013 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» про визнання недійсним укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» Договору про організацію перевезень вантажів №100/13 від 27.05.2013 року.

Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги Позивача про застосування наслідків недійсності правочину й стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» 9 659 204 грн. 72 коп. винагороди, отриманої за Договором, як похідні від вимоги про визнання правочину недійним, в задоволенні якої Судом відмовлено у зв»язку з недоведеністю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Техно - Консалт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транснаціональна транспортна компанія» про визнання правочину недійсним - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 18 вересня 2015 року.

Суддя О.В. Чинчин