Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "22" вересня 2015 р. Справа № 906/734/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Тимошенка О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (підприємець); Тарканій І.Д. (адвокат, договір від 01.07.15.)

від відповідача: Бесараб О.Д. (довіреність №50 від 09.02.15.)

від третьої особи: Приведьон В.М. (довіреність №17/02-23 від 13.01.15.)

розглянув у судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Новогуйвинського виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства

за участю тртьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Новогуйвинської селищної ради

про визнання недійсним договору №154 від 01.01.2013р.

Позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про визнання недійсним договору №154 про використання об'єктів для організації ліній інформаційних мереж від 01.01.13. з моменту його укладення.

Спір грунтується на тому, що відповідач не вправі розпоряджатися приміщеннями загального користування у багатоповерхових будинках, зокрема, шляхом укладення спірного договору, оскільки таке право належить виключно їх власникам, якими є власники приватизованих квартир та власник (власники) неприватизованих квартир, зокрема, Новогуйвинська селищна рада. Тому спірний договір не можна вважати таким, що вчинений за згодою всіх співвласників. Крім того, позивач вважає, що спірний договір є недійсним, оскільки при його укладенні він помилився щодо правової природи правочину.

У відзиві на позовну заяву №368 від 06.07.15 (а.с.22), Новогуйвинське виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне комунальне підприємство позов не визнало посилаючись на те, що укладаючи спірний договір сторони досягли згоди з усіх істотних умов; підприємство є балансоутримувачем житлового фонду в смт. Новогуйвинське та має достатню правосуб'єктність для укладення спірного договору. З цих підстав просить у позові відмовити.

Ухвалою від 27.07.15 суд залучив третьою особою на стороні відповідача Новогуйвинську селищну раду.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях по справі.

Представник відповідача в засіданні суду проти позову заперечив у відповідності до письмового відзиву на позовну заяву за №368 від 06.07.15., що надійшов до суду 07.07.15.

Представник третьої особи у судовому засіданні подав письмові пояснення та зазначив, що відповідач не мав повноважень на укладення спірного договору, однак 17.09.15 органом місцевого самоврядування було прийняте рішення, яким в контексті ст.241 ЦК, схвалено договір №154 від 01.01.13.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01 січня 2013 року між Новогуйвинським ВЖРЕКП (балансоутримувач/відповідач) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (виконавець/позивач), укладено Договір № 154 про використання об'єктів для організації ліній інформаційних мереж.

За умовою п.1.1 Договору, балансоутримувач надає право виконавцю використання будівель, житлових будинків , які знаходяться в його розпорядженні для облаштування та експлуатації виконавцем власних ліній зв'язку загального користування - ліній інформаційних мереж , надалі - "ЛІМ".

Мета використання виконавцем об'єктів балансоутримувача - надання населенню послуг з інформатизації (послуг по підключенню до Інтернет мережі та подальшого абонентського обслуговування) ( п.1.2 Договору).

У п. 2.4. Договору, сторони погодили, що після закінчення робіт по організації ЛІМ в об'єктах виконавець самостійно врегульовує відносини з мешканцями об'єктів шляхом підписання індивідуальних договорів на підключення до ЛІМ.

Згідно п. 5.1 Договору, вартість послуг балансоутримувача при наданні в користування виконавцю об'єктів для організації і обслуговування ЛІМ становить 40 грн.00 коп. за 1 (одну) точку на місяць.

За умовами п. п. 9.1 та 9.2. Договору, строк дії останнього - з моменту підписання до 31.12.2013року з можливістю автоматичної пролонгації на тих же умовах.

Позивач в судовому порядку оспорює дійсність Договору № 154, оскільки вважає , що відповідач не є належною стороною за цим договором, оскільки в силу ч.2 ст. 382 ЦК України такою стороною є співвласники приміщень загального користування багатоквартирних житлових будинків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, відповідно до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" та п. 3.9. Постанова ВГСУ від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивач, посилаючись на ч.1 ст. 229 ЦК України, зазначає помилкою у правовій природі Договору №154 те, що він помилявся щодо прав та обов'язків відповідача на укладення спірного договору.

Обґрунтовуючи правові підстави позову нормами ч.2 ст. 369 та ч.2 ст. 382 ЦК України, позивач доводив, що відповідач не є належною стороною Договору, оскільки не є власником приміщень загального користування у житлових будинках, у яких мали були облаштовані та експлуатуватися позивачем власні лінії зв'язку загального користування, а відтак , немає правомочності розпорядження такими приміщеннями.

Відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам селищ належить право комунальної власності на житловий фонд та нежитлові приміщення.

Відповідно до пункту 9 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" , Законів України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про місцеве самоврядування в Україні" та Постанови КМУ від 6 листопада 1995 р. N 891 "Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій" підлягали передачі в комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст житлові будинки відомчого житлового фонду (крім гуртожитків).

Судом встановлено, що рішенням Новогуйвинської селищної ради 14 сесії 24 скликання від 14 травня 2004 року ( надалі - рішення від 14.05.2004р.) затверджено акт приймання-передачі в комунальну власність територіальної громади смт. Новогуйвинське житлово-комунального господарства - майна військового містечка № 81, зокрема, 48 житлових будинків ( а.с. 87 -92).

Як свідчать матеріали справи, у житлових будинках, є як приватизовані, так і неприватизовані квартири.

Територіальна громада смт. Новогуйвинське в особі Новогуйвинської селищної ради , як це випливає з положень ч.2 ст. 7 та ч.1 ст. 8 Закону України від 19.06.1992 № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду", є власником неприватизованих квартир.

В свою чергу, власники приватизованих квартир набули статусу співвласників житлових будинків в цілому нарівні із територіальною громадою смт. Новогуйвинське.

Таким чином, територіальна громада смт. Новогуйвинське в особі Новогуйвинської селищної ради набула статусу співвласника житлових будинків в цілому.

Одночасно із прийняттям відомчого житлового фонду у комунальну власність, Новогуйвинська селищна рада рішенням від 14.05.2004р. затвердила статут Новогуйвинського ВЖРЕКП , яке визначила балансоутримувачем всього житлового фонду в смт. Новогуйвинське ( а.с. 10).

Відповідно, Новогуйвинський ВЖРЕКП є юридичною особою, яка продовжує виконувати функції балансоутримувача всіх житлових будинків в смт. Новогуйвинське, співвласниками яких є також власники приватизованих квартир.

За визначенням ст. ст. 1 та 24 Закону України " Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач - це юридична особа, яка веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом ( ст. ст. 1 та 24 Закону України " Про житлово-комунальні послуги").

Згідно Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 N 76 , зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за N 927/11207 утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Таким чином, правовий статус балансоутримувача як особи, що "утримує на балансі" відповідне майно, забезпечує його експлуатацію та ремонт, доводить, що останній не обов'язково є власником чи співвласником такого майна.

В свою чергу, згідно ст. 1 Закону України " Про житлово-комунальні послуги" власником приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Згідно п. 4.3 Статуту Новогуйвинського ВЖРЕКП підприємство має право за згодою власника або уповноваженого ним органу продавати, передавати, обмінювати , здавати в оренду, безоплатне тимчасове користування або позику майно, яке належить йому.

Таким чином, Новогуйвинський ВЖРЕКП як балансоутримувач житлових будинків в смт. Новогуйвинське, не має права розпоряджатися приміщеннями цих будинків, без згоди власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, право розпоряджатися комунальною власністю територіальна громада вправі здійснювати як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування ( ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ч.5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до п. 31 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях селищної ради вирішуються питання прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

До відання виконавчих органів, зокрема міських рад, належать повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад (п.1 ч.1 ст. 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Тому право розпорядження комунальною власністю від імені та в інтересах територіальної громади смт. Новогуйвинське вправі здійснювати Новогуйвинська селищна рада або створений нею виконавчий комітет , в межах, визначених радою.

У ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до ч. 6 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення.

22.11.12 виконавчий комітет Новогуйвинської селищної ради прийняв рішення №172 , яким надав дозвіл ФОП ОСОБА_1 на укладення договору з Новогуйвинським ВЖРЕКП щодо прокладання волоконно-оптичного кабелю в будинках смт.Новогуйвинське та рекомендовано звернутись за відповідним дозволом до КЕВ м.Житомир (а.с.25).

Однак судом встановлено, що на момент укладення договору, Новогуйвинська селищна рада не приймала рішення як про порядок використання приміщень житлових будинків, які належать до комунальної власності територіальної громади смт. Новогуйвинське для облаштування ЛІМ, так і про передачу виконавчому комітету повноважень щодо управління цим майном.

В силу п.1 ч.1 ст. 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" повноваження виконавчого комітету управляти майном, що належить до комунальної власності відповідної територіальної громади здійснюється в межах, визначених радою.

Тому виконавчий комітет Новогуйвинської селищної ради здійснює правомочності щодо розпорядження об'єктами права комунальної власності за наявності відповідного рішення селищної ради, і не наділений повноваженнями самостійно приймати рішення про передачу об'єктів комунальної власності в користування.

Частинами 2, 3 статті 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети ( постанова ВСУ від 25. 12.13р. у цивільній справі 6-118цс13).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суд з'ясовує, чи був наділений представник довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин (постанова ВСУ від 12. 02.14р. у цивільній справі 6-165цс13).

Судом встановлено, що Новогуйвинська селищна рада не приймала рішення щодо визначення Новогуйвинського ВЖРЕП уповноваженою особою діяти від імені та в інтересах територіальної громади смт. Новогуйвинське при укладенні Договору № 154.

В ході вирішення спору сторони не заперечили, що Договір № 154 виконується.

17.09.15 Новогуйвинська селищна рада прийняла рішення, яким схвалила договір №154 від 01.01.13, укладений між Новогуйвинським ВЖРЕКП та ФОП ОСОБА_1(а.с.84)., тому виходячи з положення частини 2 статті 241 ЦК України схвалення цього правочину створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Тобто договір №154 є дійсним.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 23.09.15

Суддя Тимошенко О. М.

Віддрукувати:

1- в справу