ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.09.15р. Справа № 904/5869/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноекспорт", м. Бровари Київської області

До відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості у сумі 1 453 489,68 грн.

Суддя Крижний О.М.

Представники:

від позивача: Гапонова О.М., довіреність № 2 від 19.06.2015 року, представник; Сухоярський Б.В., довіреність № 31 від 06.02.2014 року, представник

від відповідача: ОСОБА_5, довіреність від 01.09.2015 року, представник; ОСОБА_6, довіреність № 276 від 17.09.2015 року, представник

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноекспорт" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на свою користь суму основного боргу у розмірі 731 400,00 грн., пеню у розмірі 133 114,80 грн. та 3 % річних у розмірі 34 025,13 грн. та втрати від інфляції у розмірі 554 949,75 грн., загалом на суму 1453 489,68 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем договору купівлі-продажу №3 від 21.06.2013 року в частині своєчасної та повної оплати поставленого позивачем відповідачу товару, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість у сумі 731 400,00 грн. За порушення строків сплати заборгованості позивачем нарахована та заявлена до стягнення пеня за період з 12.12.2013 року по 11.06.2014 року у сумі 133 114,80 грн., а також нараховані 3% річних за період з 12.12.2013 року по 30.06.2015 року у сумі 34 025,13 грн. та втрати від інфляції у сумі 1 286 349,75 грн.

Також, позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просить накласти арешт на майно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, а саме:

- домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, реєстраційний номер майна: 8674317, загальна вартість нерухомого майна (грн.): 3 531, номер запису: 59112 в книзі: 250-156;

- домоволодіння, яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Дунайська, будинок 30, реєстраційний номер майна: 4138904, загальна вартість нерухомого майна (грн.): 26121, номер запису: 132 в книзі: 37-132;

- домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, реєстраційний номер майна: 3122178, загальна вартість нерухомого майна (грн.): 15 753, номер запису: 54142 в книзі: 27дод.-249;

- Ѕ частку власності не житлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер майна: 7215970, загальна вартість нерухомого майна (грн.): 2777500. Технічний опис майна: вбудована-прибудована 1-2 поверхова нежитлова будівля до житлового 3-поверхового будинку. Номер запису: 53522 в книзі: 9Н-122;

- Ѕ частку власності об'єкта житлової нерухомості: бази відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованої за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер: НОМЕР_2.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог заперечує та просить в їх задоволенні відмовити.

Відповідач зазначає, що дійсно на виконання умов договору позивач передав у власність станок буровий шарошечний СБШ-250 МНА-32 (1991 року випуску, бувший в використанні, заводський номер 1156) в розібраному виді, однак мачта бурового станка була поставлена не в повній комплектації. На звернення відповідача усунути недоліки позивач не відповідач, у зв'язку з чим відповідач був змушений усувати вказані недоліки самостійно за власні кошти. Усунення недоліків призвело до порушення відповідачем зобов'язань зі своїми контрагентами щодо виконання робіт з буріння та спричинення збитків відповідачу.

Відповідач зазначає, що станом на 01.08.2015 року здійснив розрахунок з позивачем у повному обсязі, згідно платіжних доручень №18 від 23.07.2015 року на суму 150 000,00 грн., №19 від 24.07.2015 року на суму 100 000,00 грн., №23 від 27.07.2015 року на суму 81 400,00 грн., №24 від 28.07.2015 року на суму 100 000,00 грн., №25 від 29.07.2015 року на суму 100 000,00 грн., №26 від 30.07.2015 року на суму 100 000,00 грн., №27 від 31.07.2015 року на суму 100 000,00 грн.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 вважає, що позовні вимоги про стягнення пені та 3% річних заявлені після спливу позовної давності, заявляє про застосування позовної давності та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

16.09.2015 року відповідачем подано окреме клопотання про застосування під час розгляду справи позовної давності та прийняття рішення з урахуванням приписів статті 258 Цивільного кодексу України.

Також відповідачем подано контррозрахунок втрат від інфляції, відповідно до якого інфляційні втрати за період з 12.12.2013 року по 31.07.2015 року у сумі 547 087,20 грн. Між тим, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення втрат від інфляції, оскільки такі штрафні санкції не передбачені умовами договору.

Вимоги позивач про стягнення витрат на адвоката відповідач вважає безпідставними, оскільки Господарським процесуальним кодексом України передбачено компенсацію послуг адвокатів, надання послуг якими позивач не надав.

Також відповідач вважає безпідставним клопотання позивача про забезпечення позову та просить в його задоволенні відмовити.

Розгляд справи був відкладений з 05.08.2015 року на 02.09.2015 року. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 02.09.2015 року строк вирішення спору продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 16.09.2015 року. У судовому засіданні 16.09.2015 року оголошувалася перерва до 17.09.2015 року.

У судовому засіданні 17.09.2015 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

21.06.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноекспорт" (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу №3 (далі - Договір), за умовами п.п. 1.1.-1.2. якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцю станок буровий шарошечний в розібраному виді (далі - обладнання) по Акту приймання-передачі: обладнання типу СБШ-250 МНА 32, 1991 року випуску, б/в із зносом до 10%, кількістю - 1 комплект (станок). У вартість обладнання не включений буровий інструмент - штанги, долота.

Згідно п.п. 11.1.-11.2. Договору даний Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та скріплення його печатками. Строк дії Договору закінчується 30.12.2013 року, але не раніше повного виконання зобов'язань обома сторонами.

Відповідно до п.п. 1.3.-1.4. Договору покупець зобов'язується прийняти вказане обладнання та оплатити його у порядку та на умовах, передбачених даним Договором та Специфікацією (Додаток № 1) до Договору. Комплектність обладнання вказується в Додатку № 2 (комплектуюча відомість), яка є невід'ємною частиною даного Договору.

В Специфікації до Договору вказуються наступні відомості про обладнання: повне найменування; рік випуску, заводський номер; одиниця виміру; кількість; ціна; загальна вартість (п. 2.1. Договору).

За умовами п.п. 3.1.-3.2. Договору постачальник зобов'язується поставити покупцю обладнання способом та на умовах, вказаних в Специфікації. Поставка обладнання здійснюється постачальником згідно з умовами даного Договору та погодженого сторонами графіку поставки. Дострокова поставка обладнання постачальником допускається. Виконанням поставки вважається виконання зобов'язань, передбачених п. 1.1. Договору та підписання сторонами акту-передачі.

Доставка (транспортування) здійснюється на монтажну площадку покупця за адресою: м. Кривий Ріг, промплощадка ПАТ "Інгулецький ГЗК" (п. 3.4. Договору).

Вартість доставки (странспортування) включена у вартість обладнання та здійснюється за рахунок постачальника (п. 3.5. Договору).

Відповідно до п. 4.1.-4.2. Договору вартість обладнання вказується в Специфікації (Додатку) до Договору, встановлюється в національній валюті України - гривні. В вартість обладнання входить: вартість упаковки, маркування, тари, транспортних та інших витрат, пов'язаних з доставкою обладнання, гарантія.

Оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника. Графік розрахунків вказується сторонами в Специфікації.

26.07.2013 року сторони погодили та підписали Додаткову угоду № 1 до Договору купівлі-продажу № 3 від 21.06.2013 року, за умовами якої узгодили внести зміни до Договору у наступній редакції:

"1.1. Постачальник зобов'язується передати у власність покупцю станок буровий шарошечний в розібраному виді (далі - обладнання) по Акту приймання-передачі: обладнання: тип: СБШ-250 МНА 32; рік випуску: 1991; б.в. із зносом: до 40%; кількість: 1 комплект (станок).

2. У зв'язку із неповною комплектацією обладнання, що поставляється, сторони прийшли до погодження змінити Специфікацію до Договору купівлі-продажу № 3 від 21.06.2013 року та підписати Додаток № 3, у якому викласти Специфікацію у новій редакції."

Також, сторони погодили, підписали та скріпили печатками Додаток № 3 до Договору (Специфікацію), положеннями якої визначені умови поставки та умови оплати.

Так, згідно пункту 2 Специфікації, постачальник власним транспортом транспортує обладнання на збірну площадку покупця за адресою: м. Кривий Ріг, промплощадка ПАТ "Ін ГЗК".

Пунктами 4-6 Специфікації передбачено, що покупець здійснює передоплату у розмірі 50% від вартості обладнання протягом 5 робочих днів від виставлення рахунку на передоплату. Покупець здійснює оплату у розмірі 30% від вартості обладнання протягом 40 робочих днів від дати підписання Акта приймання-передачі. 20%, що залишилися, від вартості обладнання протягом 80 робочих днів від дати підписання Акту приймання-передачі.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на суму загальну суму 1 745 400,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № РН-000104 від 21.08.2013 року.

На оплату товару позивач виставив рахунок-фактуру № СФ-0000171 від 21.06.2013 року на суму 1 745 400,00 грн.

На виконання умов договору №3 від 21.06.2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноекспорт" передало Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 обладнання: тип: СБШ-250 МНА 32; рік випуску: 1991; б.в. із зносом: до 40%; кількість: 1 комплект (станок), що підтверджується актом приймання-передачі - станку бурового шарошечного СБШ-250 МНА-32 від 21.08.2013 року.

Наведені видаткова накладна та акт приймання передачі підписані з боку позивача та з боку відповідача, відповідно скріплені печатками сторін.

Причиною виникнення спору є несвоєчасна оплата отриманого обладнання за договором №3 від 21.06.2013 року.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює вимогу щодо виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Враховуючи умови Договору та Додатку № 3 (Специфікації) (п.п. 4-6 Специфікації), а також факт того, що товар поставлений позивачем відповідачу за видатковою накладною № РН-000104 від 21.08.2013 року та прийнятий відповідачем за атом приймання-передачі від 21.08.2013 року, строк оплати товару є таким, що настав.

Матеріалами справи підтверджується, що після порушення провадження у справі, Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 здійснено оплату за поставлене згідно договору №3 від 21.06.2013 року обладнання в повному обсязі.

Так, оплата здійснювалася відповідно до платіжних доручень №18 від 23.07.2015 року на суму 150 000,00 грн., №19 від 24.07.2015 року на суму 100 000,00 грн., №23 від 27.07.2015 року на суму 81 400,00 грн., №24 від 28.07.2015 року на суму 100 000,00 грн., №25 від 29.07.2015 року на суму 100 000,00 грн., №26 від 30.07.2015 року на суму 100 000,00 грн., №27 від 31.07.2015 року на суму 100 000,00 грн., всього на суму 731 400,00 грн.

Відповідно до пункту 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи, що відповідачем здійснено погашення заборгованості у повному обсязі після порушення провадження у справі, тобто між сторонами не залишилося неврегульованих питань щодо суми основного боргу, провадження у справі №904/5869/15 в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 731 400,00 грн. підлягає припиненню на підставі пункту 11 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 9.2. Договору у разі порушення строків оплати згідно даного Договору покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1% від вартості обладнання за кожний день прострочення за весь період прострочення, починаючи з 10-го дня прострочення.

За порушення строків оплати товару у сумі 731 400,00 грн. позивачем нарахована та заявлена до стягнення пеня за період з 12.12.2013 року по 11.06.2014 року у сумі 133 114,80 грн.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 4.2 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

У відзиві на позов та в окремо поданому клопотанні представник Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 просить під час розгляду справи застосувати позовну давність та прийняття рішення з урахуванням приписів статті 258 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом 06.07.2015 року, позовні вимоги про стягнення за період з 12.12.2013 року по 11.06.2014 року задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача на свою користь 3% річних за період з 12.12.2013 року по 30.06.2015 року на суму 731 400,00 грн. у сумі 34 025,13 грн.

Судом перевірений здійснений позивачем розрахунок 3% річних та встановлена його правильність, відповідно є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 34 025,13 грн.

Також, позивач просить стягнути на свою користь інфляційні втрати на суму 731 400,00 грн. з 12.12.2013 року по 30.06.2015 року у сумі 554 949,75 грн.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок втрат від інфляції, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З наведених положень законодавства вбачається, що на суму 731 400,00 грн. втрати від інфляції можуть бути нараховані за період з січня 2014 року по червень 2015 року, так як початком періоду нарахування втрат від інфляції позивач зазначає 12.12.2013 року, однак втрати від інфляції за грудень не можуть бути нараховані, так як місяць грудень обмежений вказаною позивачем датою (12.12.2013 року), у той час як найменший період визначення індексу інфляції складає місяць (аналогічна правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 01.04.2015 року у справі 917/1667/14).

За наведеного, вимога позивача про стягнення з відповідача втрат від інфляції підлягає задоволенню частково у сумі 553 673,14 грн. за період січня 2013 року по червень 2015 року.

Господарський суд не приймає до уваги контррозрахунок втрат від інфляції відповідача, оскільки він виконаний за період з 12.12.2013 року по 31.07.2015 року, тобто без урахування приписів пункту 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" та поза межами заявлених позовних вимог (позивачем заявлено по 30.06.2015 року, а відповідач здійснив перерахунок по 31.07.2015 року, при цьому позов подано до суду 06.07.2015 року).

Суд відхиляє клопотання відповідача про застосування позовної давності, встановленої статтею 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення 3% річних, оскільки стягнення 3% річних передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України як плата за прострочення грошового зобов'язання та не є штрафною санкцією. З цих же підстав господарським судом відхиляються і доводи відповідача щодо стягнення інфляційних втрат як штрафних санкцій.

Відповідно до частини 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини під терміном "власність" розуміє також грошові кошти, що підлягають оплаті. Невиконанням обов'язку щодо оплати отриманого товару відповідач порушує права позивача, безпідставно не передаючи грошові кошти (вартість товару) у власність позивача.

Отже, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково і з відповідача підлягає стягненню 587 698,27 грн. (3% річних у розмірі 34 025,13 грн. та інфляційні втрати у розмірі 553 673,14 грн.).

Стосовно поданої позивачем заяви про забезпечення позову, господарський суд зазначає наступне.

Позивач зазначає, що підставами для застосування заходів до забезпечення позову є велика вірогідність того, що відповідач не матиме можливості відшкодувати позивачу суму заборгованості.

Позивач посилається на ті обставини, що відповідач вчиняє підготовчі дії відповідача щодо реалізації майна та витрачає кошти, які не направлені на погашення заборгованості з позивачем, а також відповідач вже тривалий термін не виконує зобов'язання щодо оплати поставленого товару та не бажає вести переговори.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно зі статтею 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову": заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно п. 3 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України: умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Позивач зазначає, що "є велика вірогідність того, що відповідач не матиме можливості відшкодувати позивачу суму заборгованості", тому виконання рішення стане неможливим, однак підтвердження доказами наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування даного виду забезпечення позову позивач не надав.

Позивачем не надано жодних доказів, які свідчили про те, що грошові кошти, які є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, можуть зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення.

Крім того, господарський суд враховує ті обставини, що відповідачем під час розгляду спору сплачено суму основного боргу у повному обсязі.

Отже, заява про забезпечення позову є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Так, за статтею 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції станом на час подання позовної заяви) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Позивач подав до суду позовну заяву із сумою позову у розмірі 1 453 489,68 грн., відповідно сума судового збору, яка підлягає оплаті становить 29 069,79 грн. (1 453 489,68 грн. х 2 відсотки ціни позову).

Однак, позивач надав до суду платіжне доручення № 2193 від 30.06.2015 року про оплату судового збору у сумі 29 069,80 грн., відповідно позивачем надмірно сплачений судовий збір у сумі 0,01 грн.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (пункт 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір").

Оскільки позивачем не подавалася заява про повернення надмірно сплаченого судного збору, надмірно сплачений судовий збір у сумі 0,01 грн. господарським судом не повертається, що не позбавляє позивача права звернутися із відповідною заявою в загальному порядку після прийняття рішення у справі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (з урахуванням суми, провадження по якій підлягає припиненню, - на підставі ч.2. ст. 29 ГПК України) у розмірі 26 381,96 грн. (2% від суми 1 319 098,27 грн. (731 400,00 грн. + 553 673,14 грн. + 34 025,13 грн.).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноекспорт" просить стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до пункту 6.3 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Позивач, обґрунтовуючи вимоги про відшкодування витрат понесених на оплату правової допомоги надав договір про надання юридичних послуг № 10 від 17.06.2015 року, укладений з Товарною Біржою "Січеславська, Правова" (Виконавець) та квитанцію № 2185 від 22.06.2015 року про сплату послуг у сумі 10 000,00 грн.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Оскільки на підтвердження понесених витрат позивачем наданий договір про надання юридичних послуг укладений з Товарною біржею "Січеславська, Правова", доказів реєстрації якої як адвокатського бюро або іншого адвокатського об'єднання з надання правової допомоги до суду не надано, понесені позивачем витрати у сумі 10000,00 грн. не можуть бути розцінені господарським судом як витрати на оплату послуг адвоката, відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, вимога позивача про стягнення з відповідача на свою користь відшкодування судових витрат у розмірі 10 000,00 грн. за надання правової допомоги задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ч.1 ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.1, 33, 34, 49, 66, 67, п.11 ч.1 ст. 80, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Припинити провадження у справі в частині стягнення суми 731 400,00 грн.

Позовні вимоги в іншій частині задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (юридична адреса: АДРЕСА_6; місце проживання (згідно паспорту): 50064, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноекспорт" (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Київська, 290, ідентифікаційний код 24890524) 3% річних у розмірі 34025,13 грн., інфляційні втрати у розмірі 553 673,14 грн. та судовий збір у розмірі 26 381,96 грн., про що видати наказ.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноекспорт" про забезпечення позову - відмовити у повному обсязі.

Повне рішення складено - 18.09.2015 року.

Суддя О.М. Крижний