РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2015 р. Справа № 906/1169/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

суддя Дужич С.П. ,

суддя Савченко Г.І.

при секретарі Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Томашевич Т.Л. - представник за довіреністю від 01.09.2015р.

від відповідача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю від 22.09.2014р.

від третьої особи: ОСОБА_2 - представник за довіреністю від 29.07.2015р. №1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Атос", с.Липини, Луцького району Волинської області

на рішення господарського суду Житомирської області

від 03.08.15 р. у справі № 906/1169/14 (суддя Шніт А.В.)

за позовом Приватного підприємства "Атос", с.Липини, Луцького району Волинської області

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Новоград-Волинський Житомирської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Промінь", м.Новоград-Волинський Житомирської області

про стягнення в сумі 106 577 грн..

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 03.08.2015р. у справі №906/1169/14 у задоволенні позову Приватного підприємства "Атос" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Промінь", про стягнення в сумі 106577,00грн. - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Атос" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в користь позивача 106577,00грн. вартості неповернутого обладнання, 2131,54грн. судового збору, та відшкодувати витрати понесені на правоdу допомогу в розмірі 3000,00грн.. Також, просить відшкодувати витрати на сплату судового збору в сумі 1065,77грн. за розгляд апеляційної скарги та відшкодувати витрати понесені на правоdу допомогу в розмірі 3000,00грн..

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з порушенням норм чинного законодавства;

- зазначає, що ПП "Атос" було надано докази, а ФОП ОСОБА_3 не спростував тієї обставини, що на вимогу позивача у визначений договором строк відповідач отримане в оренду обладнання у повному обсязі не повернув, а тому зазначене свідчить про те, що позивач реалізував своє право вимоги на повернення речі, переданої відповідачу в користування. Однак, відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань за договором, укладеним з позивачем, отримані в оренду речі не повернув;

- покликається на те, що судом помилково взято до уваги, що відповідач наголошує на тому, що майно ним не втрачено і є в наявності, однак за договором зберігання від 01.01.2011р. передано на зберігання ТОВ "Промінь". Разом з тим, у матеріалах справи знаходиться копія договору зберігання від 01.01.2011р., за яким відповідач передав ТОВ "Промінь" на тимчасове відповідальне зберігання лише дві морозильні камери та одну бонету (а саме: морозильну скриню АКО-500 №317856 вартістю 7500,00грн., морозильну скриню АКО-500 №331937 вартістю 7500,00грн., та одну бонету №210 вартістю 15000,00грн.). Таким чином, враховуючи зазначене, вважає, що позивачеві було завдано збитки, оскільки орендоване майно не було повернуто позивачеві на його письмову вимогу, що фактично собою являється протиправною поведінкою відповідача. Відповідач не надав можливості оглянути орендоване майно, відтак є підстави вважати, що майно є втраченим.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.09.2013р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 22.09.2015р..

Згідно розпорядження голови Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2015р., у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Демидюк О.О. та відповідно до п.6.3 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, визначено колегію у складі суддів: головуючий суддя Павлюк І. Ю., суддя Дужич С.П., суддя Савченко Г.І..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2013р. апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у новому складі.

Представник позивача в судовому засіданні 22.09.2015р. підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення господарського суду Житомирської області від 03.08.2015р. у справі №906/1169/14 скасувати та прийняти нове, яким стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в користь позивача 106577,00грн. вартості неповернутого обладнання, 2131,54грн. судового збору, та відшкодувати витрати понесені на правову допомогу в розмірі 3000,00грн.. Також, просить відшкодувати витрати на сплату судового збору в сумі 1065,77грн. за розгляд апеляційної скарги та відшкодувати витрати понесені на правову допомогу в розмірі 3000,00грн..

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні 22.09.2015р. заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважає її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення господарського суду Житомирської області від 03.08.2015р. у справі №906/1169/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач та третя особа не скористалися правом подачі письмових відзивів на апеляційну скаргу, що, у відповідності до ч.2 ст.96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2009р. між Приватним підприємством "Атос" (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди обладнання №00349 (далі - договір), згідно п.п.1.1, 1.2 якого, предметом договору є оренда торгівельного обладнання (надалі - майно). Перелік, кількість, комплектація та заставна вартість майна відображається в накладних, актах прийому-передачі, додатках до даного договору, актах інвентаризації. Орендодавець зобов'язався передати, а орендар прийняти в тимчасове володіння і користування майно перелік, кількість, комплектація та заставна вартість якого вказана в акті прийому-передачі (накладній) (а.с.13).

Відповідно до п.2.1 договору, орендна плата за одиницю обладнання складає 1 (одну) грн 00коп. (у тому числі ПДВ) в місяць.

Пунктом 4.1.3 договору встановлено також, що після закінчення терміну дії даного договору орендодавець зобов'язаний прийняти майно від орендаря на підставі акту прийому-передачі (накладної).

Пунктами 4.2.5, 4.2.6, 4.3.4 договору між іншим сторони передбачили, що орендодавець має право вилучити майно у випадку порушення орендарем умов даного договору; у випадку вилучення майна орендодавець направляє орендарю повідомлення про вилучення майна. Документом, що підтверджує факт прийняття орендодавцем рішення про розірвання договору є рекомендований лист орендодавця. Орендар зобов'язаний за свій рахунок, на протязі 7 (семи) календарних днів з моменту отримання від орендодавця відповідної вимоги, повернути майно орендодавцю. Примусове вилучення майна здійснюється у відповідності з чинним законодавством України; після закінчення строку дії даного договору орендар зобов'язаний повернути майно орендодавцю в термін, що не перевищує 7 (сім) календарних днів.

Пунктом 4.3.3 договору обумовлено, що орендар зобов'язаний за письмовою вимогою орендодавця письмово інформувати про стан та місцезнаходження майна.

У відповідності до п.5.1 договору, у випадку невиконання або неналежного виконання обов'язків по існуючому договору, винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні понесені збитки. Під збитками потрібно розуміти втрати, понесені стороною, яка постраждала, втрати або ушкодження її майна, які виникли внаслідок невиконання стороною обов'язків по цьому договору, а також недоотримана вигода.

Пунктом 5.2 договору сторони встановили, що у випадку витрати, пошкодження майна Орендар відшкодовує Орендодавцю його вартість, яка визначається за формулою, вказаною у цій угоді, виходячи з вартості заставного майна, а також курсу Євро на момент підписання даного договору і курсу Євро на момент відшкодування вартості втраченого або пошкодженого майна.

Згідно п.5.3 договору, якщо орендар не повернув майно або повернув його невчасно, зокрема у випадку вилучення Майна, Орендар зобов'язується на користь Орендодавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення строку повернення майна.

Відповідно до п.5.4 договору, за використання майна не за цільовим призначенням, невиконання обов'язку утримувати його у відповідності до технічних умов, правил технічної експлуатації та інструкції виробника майна, неналежне його зберігання, орендар сплачує штраф у розмірі 20 відсотків від заставної вартості майна; за неподання інформації про стан майна, недопущення до інспектування, орендар сплачує штраф у розмірі 5 відсотків від заставної вартості майна.

Діючий договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2010р., але в будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов'язань по ньому (п.8.1 договору).

Пунктом п.8.2. договору, сторони дійшли згоди, що після закінчення строку дії цього договору, при відсутності будь-яких заперечень з боку сторін, дія цього договору продовжується на наступний календарний рік на таких же умовах.

В п.8.3 договору сторони встановили, що кожна із сторін даного договору має право на його дострокове розірвання, попередивши у письмовій формі іншу сторону за 7 календарних днів до дати розірвання.

Договір оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р. підписаний сторонами та скріплений відтисками їх печаток.

01.09.2009р. між Приватним підприємством "Атос" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 складено, підписано та скріплено відтисками їх печаток акт інвентаризації морозильного обладнання, що передане в оренду відповідно до укладеного договору №00349 від 01.09.2009р., за яким станом на 11.09.2009р. у орендаря знаходиться у тимчасовому користуванні обладнання - морозильні скрині та бонета, всього у кількості 19 штук на загальну суму заставної вартості 106802,40грн. (а.с14).

Відповідно до накладної, б/н, від 07.01.2011р., що підписана та скріплена відтисками печаток сторін, ФОП ОСОБА_3 повернув ПП "Атос" частину морозильного обладнання, а саме: морозильну скриню АRO-500 №317856 вартістю 7500,00грн., морозильну скриню АRO-500 №331937 вартістю 7500,00грн., та одну бонету №210 вартістю 15000,00грн., на загальну суму 30000,00грн., із зазначенням підстави повернення - "закінчення строку дії договору оренди №00349 від 01.09.2009р." (а.с.66).

14.04.2014р. ПП "Атос" направило на адресу ФОП ОСОБА_3 повідомлення-вимогу, про що свідчить опис вкладення до цінного листа з відміткою штемпеля підприємства поштового зв'язку про направлення на ньому, у якій вважає за необхідне достроково розірвати договір оренди, про що завчасно попередив останнього, та просив його по закінченні 7 днів після отримання даної вимоги за власний рахунок повернути 16 морозильних скринь, загальною вартістю 73949,40грн., попередивши при цьому, що в разі ухилення від виконання умов договору оренди до відповідача будуть застосовані відповідні фінансові санкції, що передбачені п.5.3 договору оренди №00349 від 01.09.2009р. (а.с.15-16).

Однак, відповіді на зазначену вимогу позивача не отримав і така в матеріалах справи відсутня.

За вказаних обставин, Приватне підприємство "Атос" звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення з останнього, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, 106577,00грн вартості неповернутого обладнання, 1827,00грн. судового збору та 3000,00грн. витрат на правову допомогу (а.с.2-4, 37-38).

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач, покликається на повідомлення-вимогу про вилучення орендованого майна від 14.04.2014р. та умови п.5.2. договору оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р..

Рішенням господарського суду Житомирської області від 03.11.2014р. у даній справі, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.01.2015р. у задоволенні позову Приватного підприємства "Атос" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - відмовлено (а.с.78-80, 113-116).

Постановою Вищого господарського суду України від 19.05.2015р. постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 21.01.2015р. та рішення господарського суду Житомирської області від 03.11.2014р. у справі №906/1169/14 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Житомирської області в іншому складі суду (а.с.146-152).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2015р. справу №906/1169/14 передано на розгляд судді Шніт А.В..

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 11.06.2015р. справу №906/1169/14 прийнято до провадження.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 21.07.2015р. на підставі ст.27 Господарського процесуального кодексу України, залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Промінь".

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Житомирської області від 03.08.2015р. у справі №906/1169/14 у задоволенні позову відмовлено (а.с.209-212).

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст.627 ЦК України, яка надає можливість сторонам бути вільними в укладенні договору, що дозволяє сторонам укладати договір, який хоч і не передбачений цивільним законодавством, але не суперечить його загальним засадам (ст.6 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (част.1 ст.628 ЦК України).

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст.760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно з ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

У відповідності до ст.764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно ч.1 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У свою чергу, закінчення строку дії договору за загальним правилом припиняє права і обов'язки його сторін, але не звільняє сторони від відповідальності за порушення умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною 3 ст. 291 Господарського кодексу України встановлено, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї сторони договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому ст.188 ГК України.

У відповідності до ст.783 ЦК України передбачено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Як зазначалося вище, на виконання умов договору оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р., 01.09.2009р. між Приватним підприємством "Атос" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3. складено акт інвентаризації морозильного обладнання, що передане в оренду, за яким станом на 11.09.2009р. у орендаря знаходиться у тимчасовому користуванні обладнання - морозильні скрині та бонета, всього у кількості 19 штук на загальну суму заставної вартості 106802,40грн. (а.с14).

14.04.2014р. ПП "Атос", керуючись п.8.3 оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р., направив ФОП ОСОБА_3 повідомлення-вимогу про вилучення орендованого майна, в якому вказав, що вважає за необхідне достроково розірвати цей договір та просив останнього по закінченні семи днів після отримання даної вимоги за власний рахунок повернути ПП "Атос" 16 морозильних скринь, загальною вартістю 73949,40грн.. Також застережив відповідача про застосування до нього фінансових санкцій відповідно до п.5.3 договору, згідно якого якщо орендар не повернув майно або повернув його невчасно, зокрема у випадках вилучення майна, орендар зобов'язується на користь орендодавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення строку повернення майна.

При цьому, колегією суддів враховано, що волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги кредитора має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до боржника.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги, в даному випадку позивачем, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: звернення до відповідача з претензією, листом, телеграмою тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначена вище вимога ФОП ОСОБА_3 не вручена, а лист з даною вимогою повернуто на адресу позивача з відміткою підприємства поштового зв'язку на конверті "за закінченням терміну зберігання" (а.с.71, 73, 74).

Інших доказів направлення ПП "Атос" відповідачу письмових вимог щодо повернення спірного майна до матеріалів справи не додано.

Крім того, як вказав суд першої інстанції, інших доказів направлення позивачем відповідачу письмових вимог щодо повернення спірного майна в матеріалах справи немає, що не заперечується і представником ПП "Атос" в судовому засіданні.

Відповідно до п.8.1, п.8.2 договору оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р., договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2010р.. Після закінчення строку дії цього договору, при відсутності будь - яких заперечень з боку сторін, дія цього договору продовжується на наступний календарний рік на таких же умовах.

Згідно наявного у матеріалах справи повідомлення від 30.12.2010р., що адресоване відповідачу, позивач повідомив останнього, що ТОВ "Атос" на 2011 рік не може продовжити договір оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р., оскільки Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 відмовляється купувати заморожені напівфабрикати (а.с.200).

Господарським судом Житомирської області зазначено, що представник позивача в судовому засіданні 03.08.2015р. не заперечив факт направлення відповідачу зазначеного вище повідомлення.

У відповідності до накладної б/н від 07.01.2011р. ФОП ОСОБА_3 повернув ПП "Атос" частину морозильного обладнання, а саме: морозильну скриню АRO-500 №317856 вартістю 7500,00грн., морозильну скриню АRO-500 №331937 вартістю 7500,00грн., та одну бонету №210 вартістю 15000,00грн., на загальну суму 30000,00грн., із зазначенням підстави повернення - "закінчення строку дії договору оренди №00349 від 01.09.2009р." (а.с.66).

Отже, враховуючи вище викладене, а також п.8.1 договору та часткове повернення ФОП ОСОБА_3 орендованого обладнання ПП "Атос", місцевий господарський суд дійшов висновку, що строк дії договору оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р. закінчився 31.12.2010р..

Водночас, доказів, які б свідчили про продовження строку дії договору на тих же умовах відповідно до його умов, зокрема та ж кількість обладнання та сплата орендних платежів тощо, до матеріалів справи сторонами не додано.

Таким чином, аналізуючи зазначене, ПП "Атос" повідомленням від 14.04.2014р. заявив вимогу про розірвання договору оренди, строк дії якого станом на день направлення цього повідомлення вже закінчився.

В силу п.4.3.4 договору оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р., після закінчення строку дії даного договору, орендар зобов'язаний повернути майно орендодавцю в термін, що не перевищує 7 календарних днів.

Однак, як вказує ПП "Атос" та з матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_3 у встановлений строк майно не повернув, а відтак, на його думку, є підстави вважати, що орендоване майно було втрачене останнім. Тому, позивач, покликаючись на умови п.5.2. договору оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р., звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача вартості втраченого обладнання в сумі 106577,00грн..

Пунктом 5.2 договору оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р. сторони встановили, що у випадку витрати, пошкодження майна Орендар відшкодовує Орендодавцю його вартість, яка визначається за формулою, вказаною у цій угоді, виходячи з вартості заставного майна, а також курсу Євро на момент підписання даного договору і курсу Євро на момент відшкодування вартості втраченого або пошкодженого майна.

Згідно п.5.1 договору оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р., у випадку невиконання або неналежного виконання обов'язків по існуючому договору, винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні понесені збитки. Під збитками потрібно розуміти втрати, понесені стороною, яка постраждала, втрати або ушкодження її майна, які виникли внаслідок невиконання стороною обов'язків по цьому договору, а також недоотримана вигода.

При цьому, заявивши вимогу про відшкодування вартості майна в сумі 106577,00грн, позивач має намір стягнути з відповідача збитки, пов'язані з втратою орендованого майна.

За приписами ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки );

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

За приписами ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У відповідності до ст.ст.224, 225 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

1 - вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

2 - додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

3 - неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

4 - матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов'язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у вигляді відшкодування збитків. Зі змісту ст.ст.614, 623 ЦК України та ст.226 ГК України вбачається, що для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінка боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника.

За таких обставин, позивачем у справі має бути доведено наявність складу правопорушення у діях відповідача.

Збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ч.1 ст.225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.951 ЦК України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:

1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості;

2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Крім того, у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992р. (з відповідними змінами) вказано, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну.

Відтак, якщо в склад реальних збитків включені витрати, які заінтересована особа повинна буде здійснити для відновлення порушеного права, такій особі належить довести їх необхідність, а також гаданий розмір, обґрунтованим розрахунком та доказами на його підтвердження (Постанова Верховного Суду України від 25.08.2009р. у справі №9/16/6/13/14/1593).

Пунктом 6 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994р. №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" зазначено, що для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач; за загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України). Виходячи з цього, відповідно до статті 1172 ЦК України позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування; при цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки; питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи; як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

У відповідності до п.4.3.3 договору оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р., орендар зобов'язаний за письмовою вимогою орендодавця письмово інформувати про стан та місцезнаходження майна.

Однак, з матеріалів справи вбачається та підтверджено представником позивача в судовому засіданні 22.09.2015р., що жодних письмових вимог щодо витребування від ФОП ОСОБА_3 інформації про стан і місцезнаходження спірного майна ПП "Атос" не направляло, окрім повідомлення-вимоги від 14.04.2014р. про вилучення орендованого майна. Також, як встановив місцевий господарський суд, зазначене вказав і представник позивача в судовому засіданні 03.08.2015р..

Відповідно до ч.1 ст.111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

У постанові від 19.05.2015р. в даній справі Вищий господарський суд України зазначив, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам справи про неповернення відповідачем орендованого майна позивачу, обов'язок повернення якого відповідно до вимог вказаної норми закону та умов зазначеної угоди, визначених сторонами в п.п.4.2.6, 4.3.4, покладався саме на відповідача, як і не з'ясував у повній мірі та належним чином місце знаходження такого майна, як у відповідача, так і у третьої особи, а в останньому випадку - не з'ясував та не дав належну правову оцінку - у якій мірі узгоджувались дії Відповідача щодо передачі орендованого майна (у тому числі - на зберігання) іншій особі з вимогами про це Закону та умовами конкретного Договору оренди, та його правові наслідки.

Так, на виконання вказівок Вищого господарського суду України, ухвалою господарського суду Житомирської області від 21.07.2015р. у даній справі, в порядку ст.27 Господарського процесуального кодексу України, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Промінь".

У матеріалах справи наявний договір зберігання від 01.01.2011р., який укладений між підприємцем ОСОБА_3 (поклажодавець) та ТОВ "Промінь" (зберігач), згідно п.1 якого поклажодавець згідно зі ст.ст.936, 938 ЦК України надає в тимчасове відповідальне зберігання в справному стані морозильні скрині в кількості 16 штук на загальну вартість 76802,40грн. (а.с.66 на звороті).

Як встановив господарський суд Житомирської області, представник ТОВ "Промінь" в судовому засіданні підтвердив факт знаходження в нього на відповідальному зберіганні спірного майна відповідно до договору зберігання від 01.01.2011р..

Таким чином, сам факт існування договору зберігання від 01.01.2011р. та пояснення представника ТОВ "Промінь" на підтвердження того, що спірне майно знаходиться на зберіганні в останнього свідчать про те, що майно, яке зазначене в ньому не є втраченим.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, котрі засвідчують обґрунтованість втрати чи пошкодження орендованого майна, що, в свою чергу, стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про відшкодування вартості неповернутого майна, а тому господарським судом першої інстанції вірно зазначено про не можливість встановлення саме факту втрати спірного майна та застосувати п.5.2 договору оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р. щодо стягнення з відповідача вартості втраченого майна.

При цьому, представником позивача в судовому засіданні 22.09.2015р. зазначено, що доказів на підтвердження втрати чи пошкодження орендованого майна відповідачем у позивача немає.

Таким чином, факт пошкодження або втрати орендованого майна потребує доказового підтвердження, позаяк факт неповернення відповідачем майна не може бути єдиною підставою для висновку про втрату такого майна, адже такі висновки неможливо зробити, виходячи з одних лише припущень або усних пояснень. Крім того, підлягає доказуванню та підтвердженню факт спричинення збитків позивачу діями відповідача, склад наявності чотирьох складових правопорушення при стягненні збитків, що, в свою чергу, спричинили для позивача такі негативні наслідки як упущена вигода та понесені втрати. Водночас, як зауважив господарський суд Житомирської області, до висновку про втрату орендованого майна позивач дійшов внаслідок невиконання відповідачем вимог про повернення орендованого майна у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди, інші докази на підтвердження втрати чи пошкодження орендованого майна у матеріалах справи відсутні, а тому колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що вимога Приватного підприємства "Атос" про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, 106577,00грн. вартості неповернутого обладнання, є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Крім того, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що договором оренди обладнання №00349 від 01.09.2009р. не передбачено відшкодування орендарем вартості майна в зв'язку з його неповерненням або невчасним поверненням орендодавцю, однак п.5.3 вищезазначеного договору передбачено, що якщо орендар не повернув майно або повернув його невчасно, зокрема, у випадках вилучення майна, орендар зобов'язується на користь орендодавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення строку повернення майна. Зазначене кореспондується з приписами ч.2 ст.785 ЦК України, якою встановлено, що якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Що ж до заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 106577,00грн. колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача та про відсутність порушення права позивача, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду Житомирської області, що позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

Згідно вимог ст.33 Господарського-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог Приватного підприємства "Атос", а тому у задоволенні їх обґрунтовано відмовлено.

Доводи Приватного підприємства "Атос", наведені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи, наведеним вище, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 03.08.2015р. у справі №906/1169/14 прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст.101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 03.08.2015р. у справі №906/1169/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства "Атос", с.Липини, Луцького району Волинської області - без задоволення.

2. Справу №906/1169/14 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Савченко Г.І.

Віддрук. прим.:

1 - до справи,

2 - ПП "Атос" (45601, Волинська обл., Луцького р-н., с.Липини, вул.Л.Українки, 37),

3 - ФОП ОСОБА_3 (11700, АДРЕСА_1),

4 - ТОВ "Промінь" (11700, Житомирська обл., м.Новоград-Волинський, вул.Житомирська, 112),

5 - в наряд.