ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2015 р.Справа № 922/4361/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Прокуратури Нововодолазького району Харківської області, смт.Нова Водолага в інтересах держави в особі ОСОБА_1 обласної державної адміністрації, м.Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Відділ Держземагенства у Нововодолазькому районі Харківської області, смт.Нова Водолага
до 1.Нововодолазької районної державної адміністрації, смт.Нова Водолага, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта", м.Харків
про визнання недійсним та скасування розпорядження
за участю представників:

позивача - не з'явився;

3-ої особи - не з'явився;

відповідача-1 - ОСОБА_2 (дов № 02-18/2620 від 06.08.2015 року);

відповідача -2- ОСОБА_3 (дов. б/н від 02.08.2015 року);

прокурор - Кондратюк Н.А. (посв. №023324 від 03.12.13 року).

ВСТАНОВИВ:

27 липня 2015 року Прокуратура Нововодолазького району Харківської області в інтересах держави в особі ОСОБА_1 обласної державної адміністрації (позивача) звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд:

1. Визнати недійсним та скасувати розпорядження голови ОСОБА_4 райдержадміністрації від 29 листопада 2006 року №698 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду та передачу в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Дельта для рибогосподарських потреб, розташованої на території Рокитненської сільської ради за межами населеного пункту Нововодолазького району Харківської області.

2. Визнати недійсним договір оренди землі від 18 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 райдержадміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю Дельта щодо земельної ділянки, загальною площею 16,7573 гектарів, яка знаходиться на території Рокитненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за рахунок земель державної власності (землі водного фонду) для рибогосподарських потреб.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29 липня 2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 03 вересня 2015 року.

07 серпня 2015 року відповідач-1 надав до суду відзив (вх.№31676), в якому просить суд відмовити в задоволенні позову.

28 серпня 2015 року відповідач-1 надав заяву (вх.№34233) про застосування строків позовної давності.

01 вересня 2015 року відповідач-2 надав до суду відзив (вх.№34531), в якому просить суд відмовити в задоволенні позову.

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи всі надані сторонами документи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 вересня 2015 року було відкладено розгляд справи на 15 вересня 2015 року.

Прокурор в судовому засіданні 15 вересня 2015 року позов підтримував, змін не мав.

Позивач та третя особа в судове засідання 15 вересня 2015 року своїх представників не направили. Про дату судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідачі в судовому засіданні 15 вересня 2015 року проти позову заперечували, просили суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, встановив наступне.

Відповідно до ст.121 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів громадян і держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до положень ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом, підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Згідно із вимогами ч.1 ст.13 та ч.1 ст.14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави.

Відповідно до ст.1 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

В ході здійснення представницької діяльності прокуратурою Нововодолазького району встановлено, що на території району використовується земельна ділянка водного фонду загальною площею 16,7573 га, під водою - 8,3228 га, прибережна захисна смуга - 8,4346, яка розташована на території Рокитненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області.

Встановлено, що дозволом голови ОСОБА_4 райдержадміністрації №01-25/502 від 25 березня 2005 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта» в особі директора ОСОБА_5 Мішеля надано дозвіл на розробку проекту відведення зазначеної земельної ділянки.

Розпорядженням голови ОСОБА_4 райдержадміністрації від 29 листопада 2006 року №698 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду, загальною площею 16,7573 га, під водою - 8,3228 га, прибережна захисна смуга 8,4346, строком на 49 років для рибогосподарських потреб, із земель запасу на території Рокитненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області та вищевказану земельну ділянку надано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Дельта".

Прокурор обґрунтовує свій позов тим, що Перший відповідач ОСОБА_4 РДА діяла з перевищенням своїх повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, так як надання водних обєктів в користування на умовах оренди належить до повноважень позивача ОСОБА_1 ОДА.

Так прокурор зазначає, що згідно з ч.3 ст.122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів лише для ведення водного господарства, а згідно з ч.5 ст.122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, зокрема і для рибогосподарської діяльності.

До зазначеного висновку прокурор дійшов на підставі листа Державного агентства водних ресурсів України №3427/9/11-13 від 09 липня 2013 року та з посиланням на норми, закріплені у ст.1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів».

Щодо застосувань положень законодавства, що набрали чинність з 01 січня 2013 року до спірних правовідносин, що відбувались у 2006 році, суд встановив наступне.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.2 п.2 Рішення Конституційного Суду України, у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів): "За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце".

Відповідно до ч.3,4 п.3 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів): " Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті".

Cуд, враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що вищезазначені обґрунтування прокурора є помилковими та такими що ґрунтуються на довільному тлумаченні норм права, так як узагальнення практики, наведені у Листі № 3427/9/11-13 від 09 липня 2013 року, стосуються правовідносин, які виникли після внесення змін у законодавстві, що набрали чинність з 01 січня 2013 року, а відтак не можуть поширюватись на спірні правовідносини, що відбувались у 2006 році.

Так редакція частини третьої ст.122 ЗК України, на яку посилається прокурор, викладена у відповідності із Законом України № 5245-VI від 06 вересня 2012 року, та діє з 01 січня 2013 року, а станом на 2006 рік частина третя ст.122 ЗК України діяла в редакції, яка передбачала, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів ще й для сільськогосподарського використання.

Земельним кодексом України (в редакції від 1 січня 2002 року) визначено повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо надання земельних ділянок для ведення водного господарства. Так, пункт 3 статті 122 Земельного кодексу України в зазначеній редакції регламентує надання земельних ділянок для ведення водного господарства саме районними державними адміністраціями.

Згідно з ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції від 18 грудня 2006 року) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 Земельного кодексу України.

Аналізуючи з 1 січня 2002 року зміни, що вносилися до Земельного кодексу України (включаючи останні зміни від 01 липня 2015 року) слід зазначити, що повноваження органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в частині надання земельних ділянок для ведення водного господарства не змінювалися. Відповідно формулювання пункту 3 статті 122 Земельного кодексу України в останній його редакції залишилося не змінним, а саме для ведення водного господарства.

Положення Водного Кодексу України, а саме стаття 51 в редакції станом на 29 листопада 2006 року регламентує, що у користування на умовах оренди водні об'єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях. Орендодавцями водних об'єктів загальнодержавного значення є Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації. Розподіл повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Тобто, водні об'єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду у комплексі із земельною ділянкою органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним Кодексом України.

Згідно з п. 4 ст. 59 Земельного Кодексу України, що діяв на 29 листопада 2006 рік, громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, зокрема для рибогосподарських потреб.

Таким чином, громадянам та юридичним особам, органами виконавчої влади із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння і рибогосподарських потреб. Що абсолютно відповідає п.15 Договору оренди землі від 18 грудня 2006 року між ОСОБА_4 райдержадміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дельта», де вказане цільове призначення орендованої земельної ділянки - для рибогосподарських потреб.

Позивач зазначає, що поняття «Водне господарство» та «Рибне господарство» мають різні значення і посилається на Постанову Верховної Ради України від 14 січня 2000 року №1390 «Про концепцію розвитку водного господарства України».

Відповідно преамбули до цієї Постанови, метою цієї Концепції є визначення стратегічних цілей і головних напрямів щодо створення умов для підвищення екологічної стійкості та збалансованого розвитку водогосподарського комплексу, поліпшення водозабезпечення населення і господарських потреб з дотриманням оптимальних умов водокористування; підвищення якості води, зменшення збитків і соціального напруження внаслідок шкідливої дії води; збереження водних систем як унікальних складових навколишнього природного середовища.

Згідно преамбули до Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» цей Закон визначає основні засади діяльності та державного регулювання в галузі рибного господарства, збереження та раціонального використання водних біоресурсів, порядок взаємовідносин між органами державної влади, місцевого самоврядування і суб'єктами господарювання, які здійснюють рибогосподарську діяльність у внутрішніх водних об'єктах України, внутрішніх морських водах і територіальному морі, континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні України та відкритому морі.

Тобто, посилання позивача на Постанову Верховної Ради України від 14 січня 2000 року за № 1390 «Про концепцію розвитку водного господарства України» та Закон України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» є недоречним та безпідставним, оскільки ці нормативні акти носять узагальнюючий характер та не дають чітких вказівок для правозастосування.

Натомість, ст.ст. 59, 122 Земельного Кодексу України, ст.51 Водного Кодексу України, Наказ Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року за №548, реєстраційний номер Мінюсту 1011/18306 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель» є саме тими регулятивними актами, що безпосередньо регулюють порядок надання земель водного фонду в оренду.

Класифікація видів цільового призначення земель визначена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель», зареєстрованого в Мінюсті за номером 1011/18306, відповідно до якого визначена назва виду цільового призначення земель водного фонду (землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, навколо водойм, крім річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів - для рибогосподарських потреб.

Позивач посилається на Постанову Верховної Ради України від 14 січня 2000 року №1390 «Про концепцію розвитку водного господарства України», в якій зазначається, що водне господарство - це галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідації її наслідків. Однак позивач ігнорує те, що метою цієї Концепції є визначення стратегічних цілей і головних напрямів щодо створення умов для підвищення екологічної стійкості та збалансованого розвитку водогосподарського комплексу, поліпшення водозабезпечення населення і господарських потреб з дотриманням оптимальних умов водокористування; підвищення якості води; зменшення збитків і соціального напруження внаслідок шкідливої дії води; збереження водних систем як унікальних складових навколишнього природного середовища.

Закон України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» визначає основні засади діяльності та державного регулювання в галузі рибного господарства, збереження та раціонального використання водних біоресурсів. порядок взаємовідносин між органами державної влади, місцевого самоврядування і суб'єктами господарювання, які здійснюють рибогосподарську діяльність у внутрішніх водних об'єктах України, внутрішніх морських водах і територіальному морі, континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні України та відкритому морі.

Тому, посилання позивача на зазначений вище закон України та постанову не відповідає їх вимогам, оскільки ці нормативні акти носять узагальнюючий характер і не дають чітких вказівок для правозастосування.

І саме ст.ст.59, 122 Земельного кодексу України, ст.51 Водного кодексу України, наказ Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548, що зареєстрований в Мінюсті 1011/18306 «Про затвердження класифікації видів цільового призначення земель» є саме тими регулятивними актами, що безпосередньо регулюють порядок надання земель водного фонду в оренду.

Крім того, відповідно до Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 роки» із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 7 червня 2001 року № 2514-111 продукція сільського господарства (сільськогосподарська продукція) - продукція, що виробляється в сільському господарстві та відповідає кодам 01.11 -01.42 та 05.001 - 05.00.42 Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016-97 (закон чинний). Наказом Держстандарту України від 30 грудня 1997 року №822 затверджено та введено в дію Державний класифікатор продукції та послуг ДК 016-97.

Згідно Державного класифікатора продукції та послуг продукція рибного господарства та пов'язані з нею послуги - 05.0011 - риба жива. Ця категорія включає рибу живу товарну; рибок живих декоративних; продукцію рибництва ставкового, річкового, морського та лиманного. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 травня 1999 року №391-р центральним та місцевим органам виконавчої влади у взаємовідносинах з рибницькими та рибальськими, включаючи риболовецькі, господарствами, що займаються риборозведенням, вирощуванням товарної риби, виловом, переробкою та збутом власної рибо продукції (незалежно від організаційно - правових форм) виходити з того, що ці підприємства є сільськогосподарськими товаровиробниками.

Так, у відповідності із законодавчими нормами, які діяли у 2006 році, рибогосподарська діяльність є складовою частиною сільськогосподарської діяльності, про що зазначається у наступних законодавчих та нормативних актах :

- Пункт 8-1.13.2 статті 8-1 1 Закону України «Про податок на додану вартість» № 168/97-ВР від 03 квітня 1997 року: «сільськогосподарська продукція товари, які виробляються внаслідок діяльності у сфері сільського господарства, лісового господарства чи рибальства (крім підакцизних)»;

- Наказ Держкомрибгоспу "Про затвердження Положення про підготовку та підвищення кваліфікації стернових-мотористів маломірних суден Держкомрибгоспу України" № 129 від 23 вересня 1998 року: «рибогосподарська діяльність рибний промисел, кормління й вилов водних живих ресурсів та роботи, пов'язані з утриманням водойм у належному технічному стані, охорона водних живих ресурсів»;

- Стаття 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» № 2238-III від 18.01.2001р. : «сільськогосподарське підприємство (включаючи селянське (фермерське), рибальське та рибницьке господарства) - юридична особа, основним видом діяльності якої є вирощування та переробка сільськогосподарської продукції, виручка від реалізації якої становить не менше 50 відсотків загальної суми виручки; сільськогосподарська продукція - продукція, що виробляється в сільському господарстві та відповідає кодам 01.11 - 01.42 та 05.00.1 - 05.00.42 Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016-97» (згідно ДК 016-97, який діяв з 01.01.1999р. по 31.12.2012р. за кодами 05.00.1 - 05.00.42 міститься продукція рибного господарства);

- Пункт 2.15 статті 2 Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України» № 1877-IV від 24.06.2004р. : «сільськогосподарська продукція товари, які підпадають під визначення 1 - 24 груп УКТ ЗЕД» (згідно Закону України «Про митний тариф України» № 2371-III від 05.04.2001р. третя група товарів це «Риба і ракоподібні, молюски та інші водяні безхребетні»).

- Стаття 1 Закону України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України» № 2681-III від 13.09.2001р.: «сільськогосподарська продукція будь-яка продукція тваринного і рослинного походження, що підпадає під визначення першої - двадцять четвертої груп Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності» (згідно Закону України «Про митний тариф України» № 2371-III від 05.04.2001р. третя група товарів це «Риба і ракоподібні, молюски та інші водяні безхребетні»);

- Розпорядження КМУ № 391-р від 10.05.1999р.: «Центральним та місцевим органам виконавчої влади у взаємовідносинах з рибницькими та рибальськими, включаючи риболовецькі, господарствами, що займаються риборозведенням, вирощуванням товарної риби, виловом, переробкою та збутом власної рибопродукції (незалежно від організаційно-правових форм) виходити з того, що ці підприємства є сільськогосподарськими товаровиробниками».

Враховуючи вищенаведені законодавчі норми вбачається, що Перший відповідач, ОСОБА_4 РДА, приймаючи оскаржуване прокурором Розпорядження № 697 від 29.11.2006р., діяв в межах своїх повноважень, визначених пунктом «а» ч.3 ст.122 ЗК України, у редакції, чинній станом на 29.11.2006р., а саме : прийняв рішення про надання Другому відповідачу земельної ділянки у користування для сільськогосподарського використання (складовою частиною якого є рибогосподарська діяльність).

Посилання прокурора на статтю 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» № 3677-VI від 08.07.2011р. є помилковим і не може застосовуватись до оспорюваних правовідносин, так як зазначений Закон лише 04.08.2011р., тобто майже через пять років після укладення спірного договору оренди та прийняття оскаржуваного розпорядження.

Що стосується форми, яка на думку прокурора не була додержана Першим відповідачем під час надання ним Другому відповідачу дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки № 01-25/502 від 25.03.2005р.

Прокурор, посилаючись на ст.ст.123, 124 ЗК України, вважає, що дозвіл повинен бути у формі розпорядження, так як надання земельних ділянок юридичним особам у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Однак, такий висновок прокурора є помилковим та не випливає з вищезазначених статей, так як ці законодавчі норми стосуються рішення, яке повинно прийматись Першим відповідачем вже після розроблення проекту відведення земельної ділянки і перед укладенням договору оренди, яким є Розпорядження Першого відповідача № 698 від 29.11.2006р., а не Лист № 01-25/502 від 25.03.2005р.

У відповідності з вимогами частини пятої ст.123 ЗК України районна державна адміністрація розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки, тобто за змістом статті 123 згода не повинна мати форму рішення, так як згода не є розпорядчим актом районної державної адміністрації, який у відповідності із вимогами ст.6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» повинен мати форму розпорядження.

Як вбачається з тексту статті 123 ЗК України законодавець розмежовує поняття «рішення про надання земельних ділянок у користування», яке приймається у формі розпорядження, та «згода на розроблення проекту відведення земельної ділянки», яка не рішенням, а відтак її форма законодавством не визначена, що надає право Першому відповідачу оформлювати її у будь-якій формі (листом, розпорядженням та т.і.).

Згідно з ч.6 ст.123 ЗК України проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

За таких обставин, на підставі згоди Першого відповідача на розроблення проекту відведення земельної ділянки та Умов відведення земельної ділянки, виданих органом по земельних ресурсах, було розроблено та погоджено з усіма визначеними законодавством органами, після чого Державним комітетом України по земельних ресурсах було складено позитивний висновок державної експертизи № 582-06 від 04.05.2006р. щодо проекту землеустрою, у якому зазначено, що він відповідає вимогам чинного законодавства та нормативно-правових документів. При цьому на висновку експертизи міститься відмітка ОСОБА_1 головного обласного управління земельних ресурсів про усунення зауважень.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що документи, які були підставою для надання в оренду земельної ділянки водного фонду Другому відповідачу, пройшли державну експертизу спеціалізованим органом з питань землеустрою.

На підставі оспорюваного Розпорядження №698 від 29.11.2006р. та спірного Договору оренди землі №43 від 18.12.2006р., Другий відповідач - ТОВ «Дельта», отримав земельну ділянку водного фонду в оренду терміном на 49 років для рибогосподарських потреб. З моменту отримання земельної ділянки у користування ТОВ «Дельта» умови договору оренди не порушує, зокрема щодо цільового використання, про що свідчать Довідки органу статистики стосовно видів діяльності ТОВ «Дельта», а також щодо своєчасної і повної сплати орендної плати, про що свідчить довідка податкового органу від 12.08.2015р. станом на 01.08.2015р.

Позивач стверджує, що відповідно до пункту 2.2. ч.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» №6, за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або у користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної власності. Однак, розпорядженням районної державної адміністрації від 29.11.2006 року №698 TOB «Дельта» передана земельна ділянка водного фонду у користування (оренду) для рибогосподарських потреб на території Рокитненської сільської ради строком на 49 років. Отже, договір оренди землі укладений правомірно і відповідає чинному законодавству.

Відповідно до ч.1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову, у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Розглянувши заяву відповідачів про застосування строків позовної давності, суд встановив наступне.

Прокурор зазначає, що у 2015 р. під час отримання відповіді на запит, з метою встановлення підстав для представництва та вивчення копії договору оренди земельної ділянки, стало відомо про порушення, зазначених у позові.

Матеріалами справи підтверджується, що прокуратурі Нововодолазького району Харківської області надавалася інформація про договори оренди земельних ділянок водного фонду, копії рішень (розпоряджень) органів виконавчої влади та місцевого самоврядування про затвердження проектів щодо відведення земельних ділянок водного фонду та передачу їх в оренду, в яких були вказані договори оренди землі укладені з ТОВ «Дельта» (листи: вих..06-14/ 970 від 30.05.2008; вих..06-14/1331 від 13.08.2010; 02-32/2780 від 08.08.2013), наявність водогосподарських паспортів по Нововодолазькому району станом на 13.08.2010 року (вих..06-14/1331 від 13.08.2010,) та інформація про наявність договорів оренди земельних ділянок водного фонду (вих. 06-14/1241 від 19.09.2014).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що прокуратура мала інформацію щодо предмету спору ще з 2008 та 2010 років, отже 3-х річний строк на подання позову на час розгляду справи сплив.

Позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подачі позовної заяви до суду.

Відповідно до ст.261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з п.5 даної статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За загальним правилом, перебіг загальної або спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. У визначенні моменту виникнення права на позов відображуються як об'єктивні, так і суб'єктивні моменти: об'єктивний сам факт порушення, суб'єктивний - особа дізналася або могла дізнатися про це порушення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29 травня 2013 року: "перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у звязку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення".

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення відповідного позову, а тому відмовляє повністю у його задоволенні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до п.11 ст.5 Закону України, від сплати судового збору звільняються органи прокуратури при здійснені своїх повноважень.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.51, 59, 122 Земельного Кодексу України, ст. 51 Водного Кодексу України, ст.ст. 123, 124 Земельного кодексу України, ст. 261 Цивільного кодексу України, ст.ст.33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 обласної державної адміністрації (61002, м.Харків, вул.Сумська,64, код ЕДРПОУ 23912956) на користь державного бюджету України (одержувач коштів Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м.Харкова, , рахунок 3003, банк одержувача- Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 1218,00 гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 21.09.2015 р.

Суддя ОСОБА_6

Справа №922/4361/15