КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2015 р. Справа№ 910/7804/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Гаврилюка О.М.

Зубець Л.П.

при секретарі Єременко К.Л.

за участю представників

від позивача: не з'явились

від відповідача-1: не з'явились

від відповідача-2: Безносик А.О., дов. № 225-КР-2582 від 13.07.2015р.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Край Проперті"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.07.2015 р.

у справі № 910/7804/15-г (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Дочірнього підприємства "Край Проперті"

до 1. Приватного акціонерного товариства "Банкомзв'язок"

2. Київської міської ради

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки

№6290 від 27.12.1999 року.

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "Край Проперті" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Банкомзв'язок" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №6290 від 27.12.1999 року.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.07.2015р. к справі № 910/7804/15-г в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Дочірнє підприємство "Край Проперті" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 20.07.2015р. к справі № 910/7804/15-г та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Чернігівської міської ради у справі № 910/7804/15-г було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Новіков М.М.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 р. у справі № 910/7804/15-г було змінено склад колегії суддів та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у складі: головуючого судді Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015р. у справі 910/7804/15-г апеляційну скаргу прийнято до провадження у складі колегії: головуючого судді Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Гаврилюк О.М.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники позивача та відповідача-1, у судове засідання не з'явились. Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивача та відповідача-1.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача-2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

27.12.1999 між Київською міською радою (орендодавець за договором) та Акціонерним товариством відкритого типу "Банкомзв'язок" (яке в подальшому перейменоване на ПАТ "Банкомзв'язок") (орендар за договором) укладено договір оренди земельної ділянки (далі -Договір), зареєстрований в реєстрі за №6290 та зареєстрований Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що зроблено відповідний запис від 15 лютого 2000 року за №79-6-00002 у книзі записів державної реєстрації договорів.

За умовами Договору, орендодавець, на підставі рішення Київради від 19.08.1999 за №6/492, передає, а орендар приймає у оренду на 49 (сорок дев'ять) років земельну ділянку, місце розташування якої просп. Академіка Глушкова, 13/2 у Московському районі м. Києва, розміром 35899 кв.м., для завершення будівництва та подальшої експлуатації громадського центру у межах, які перенесені у натуру (на місцевість) зазначені на плані, що є невід'ємною частиною цього договору.

Розпорядженням Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 18.11.2003 р. №1174 громадському центру Акціонерного товариства закритого типу "Банкомзв'язок" по проспекту Академіка Глушкова, 13/2 присвоєно поштову адресу: проспект Академіка Глушкова, 13-б.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з абз. 5 п. 3.11 Постанови № 11 ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 24.12.2004 між Акціонерним товариством відкритого типу "Банкомзв'язок" (продавець) та Дочірнім підприємством "Край Проперті" (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нежитлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 6871, на виконання умов якого продавець передав у власність покупця нежилий будинок - громадський центр з об'єктами, що знаходяться за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, буд.13-Б, а покупець в порядку та на умовах, зазначених цим договором, прийняв та оплатив продавцю його вартість.

Згідно п. 1.4 договору купівлі - продажу право власності на приміщення за цим договором виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору, при умові його нотаріального посвідчення.

Нежитловий будинок - громадський центр з об'єктами було передано відповідачем позивачеві за актом прийому-передачі приміщення від 24 грудня 2004 року до договору нежитлового будинку від 24 грудня 2004р.

Державна реєстрація права власності позивача на громадський центр здійснена 11 січня 2005р., про що Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна зроблено відповідний запис у реєстраційну книгу №91п-270 за реєстраційним номером 6259п.

За твердженням позивача з 11 січня 2015 року власником нерухомого майна - нежилого будинку, який розташований на земельній ділянці, переданій Київською міською радою в оренду відповідачеві є ДП "Край проперті". Зазначена земельна ділянка використовується позивачем для експлуатації та обслуговування належного йому на праві власності нерухомого майна. Відповідач не володіє нерухомістю, яка б розташовувалась на вказаній вище земельній ділянці, фактично використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням, визначеним договором оренди, що суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Отже, обов'язковою умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності є наявність рішення відповідного органу про передачу земельної ділянки в оренду.

Умовами ч.5 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження незаконності чи скасування рішення Київської міської ради від 19.08.1999 №6/492, яке було підставою укладання Договору оренди земельної ділянки.

Згідно ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України, визначають, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на день підписання спірного договору), істотними умовами договору оренди земельної ділянки є:

1) об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);

2) термін договору оренди;

3)орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду);

4) цільове призначення, умови використання і збереження якості землі;

5) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

6) існуючі обмеження і обтяження щодо використання земельної ділянки;

7)сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

8) відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4, 5, 6, 7, 9, 13, 15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України.

Спірний договір містить всі істотні умови в тому числі умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передана в оренду.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, згідно ч.2 ст. 120 Земельного кодексу України.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд правомірно відмовив в задоволенні вимог, оскільки відсутні правові підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №6290 від 27.12.1999 року., оскільки заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 20.07.2015р. у справі № 910/7804/15-г прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційні скарги скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Край Проперті" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 20.07.2015р. у справі № 910/7804/15-г - без змін.

2. Матеріали справи № 910/7804/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді О.М. Гаврилюк

Л.П. Зубець