РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015Справа №910/18917/15

За позовом Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Страхова компанія «К'Ю БІ І Україна»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

про стягнення 34 954,73 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Пешков О.О. (представник за довіреністю №0114-151 від 15.12.2014р.).

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями «Страхова компанія «К'Ю БІ І Україна» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (надалі також - відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 34 954,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити виплату страхового відшкодування.

Відповідачем надано письмовий відзив на позовну заяву до матеріалів справи в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, зазначаючи, що вимога позивача є завищеною, оскільки відповідно до звіту сума збитку становить 32 587,48 грн. Тому розрахунок повинен виглядати наступним чином 35 587,48 грн. - 644,27 грн. (франшиза) = 31 943,21 грн. Окрім того, позивачем не надано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, застрахованого останнім. У зв'язку з цим у відповідача відсутні підстави для виплати позивачу суми страхового відшкодування.

У відповідь на відзив відповідача позивачем надано пояснення, згідно яких відсутність у застрахованого останнім автомобіля свідоцтва про реєстрацію пояснюється тим, що автомобіль на момент дорожньо-транспортної пригоди експлуатувався в якості демонстраційного зразка в рамках проведеної програми «Тест-драйв». Транспортний засіб при ввезенні на митну територію України для подальшого продажу, пройшов відповідне митне оформлення. ТОВ «Автомир» є офіційним дилером автомобіля марки Citroen, виступає продавцем відповідної марки автомобіля, який поставляється імпортером на територію України та на нього покладено обов'язок щодо здійснення продажу відповідної марки автомобіля, його технічного, гарантійного та післягарантійного обслуговування. Суб'єкт господарювання, який здійснює торгівельну діяльність щодо оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами, після виконання обов'язку стати на облік у Державтоінспекції МВС, для здійснення продажу транспортних засобів на договірних засадах має бути забезпечений лише бланковою документацією та відповідно номерними знаками «Транзит». Державна реєстрація транспортних засобів, призначених на продажу, в підрозділах Державтоінспекції, діючим законодавством України не вимагається.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/18917/15, розгляд справи призначено на 06.08.2015р.

Крім того, судом ухвалено направити запит №910/18917/15 від 27.07.2015р. до М(Т)СБУ про надання інформації щодо полісу №АІ/1611408.

В судовому засіданні 06.08.2015р. розгляд справи було відкладено до 25.08.2015р., у зв'язку з неявкою представників сторін на розгляд справи.

11.08.2015р. від М(Т)СБУ до суду надійшла відповідь №7/2-28/21951 від 06.08.2015р., яка містить інформацію стосовно полісу №АІ/1611408.

В судовому засіданні 25.08.2015р. в справі було оголошено перерву до 15.09.2015р.

В судове засідання 15.09.2015р. представник від позивача не з'явився, заяв та клопотань до суду не надіслав.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 15 вересня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (страховик за Договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомир» (надалі також - страхувальник) 20.02.2013р. було укладено Договір добровільного страхування автотранспорту №CAS0019017 (далі - Договір), згідно з умовами якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню, зокрема, автомобіля «Citroen C-Elysee», транзитний номер НОМЕР_2 (надалі також - застрахований автомобіль).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

21.09.2013р. на паркові ТЦ «Сіті Центр» за адресою: м. Одеса, проспект М. Жукова, ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Hyundai Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_1, не виконав вимог дорожньої розмітки, яка вказує місце, де водій повинен зупинитись і надати дорогу транспортним засобам, чим порушив п.п. 1.13. ПДР України та допустив зіткнення з автомобілем «Citroen C-Elysee», транзитний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

ОСОБА_3 керував автомобілем «Citroen C-Elysee», транзитний номер НОМЕР_2 в рамках програми «Тест-драйв».

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2013р. ОСОБА_2, за здійснення вказаного ДТП, було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в двадцять неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 425,00 грн.

Згідно наявного в матеріалах справи Звіту про визначення вартості матеріального збитку №855-09-13 від 26.09.2013р., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Citroen C-Elysee», транзитний номер НОМЕР_2 становить 32 587,48 грн., а при проведенні відновлювальних робіт на сервісній станції технічного обслуговування офіційного дилера «Citroen» ТОВ «Автомир-Техно», вартість матеріального збитку становить 35 605,48 грн.

Наявним в справі рахунком-фактурою № від 01.10.2013р. встановлюється, що вартість ремонту автомобіля «Citroen C-Elysee», транзитний номер НОМЕР_2 становила 35 599,00 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту № від 04.11.2013р. та розрахунку до нього, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 34 597,73 грн., розрахований з урахуванням витрат понесених на відновлювальний ремонт транспортного засобу на СТО за мінусом франшизи позивача.

Враховуючи зазначене, позивач на виконання умов Договору виплатив страхове відшкодування в сумі 34 954,73 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №000026919 від 05.11.2013р. на зазначену суму..

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 34 954,73 грн. (сума виплаченого страхового відшкодування) право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_2 встановлена у судовому порядку, а відповідальність особи, яка керує транспортним засобом «Hyundai Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахована відповідачем на підставі Полісу №АС/1611408.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Позивачем надано до матеріалів справи Звіт про визначення вартості матеріального збитку №855-09-13 від 26.09.2013р., і вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Citroen C-Elysee», транзитний номер НОМЕР_2 встановлена в розмірі 32 587,48 грн.

Відповідачем наголошено суду, що вартість матеріального збитку повинна відшкодовуватись згідно інформації зазначеної в звіті, а саме з суми в 32 587,48 грн.

Таким чином, враховуючи пункт 22.1. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до позивача перейшло право вимоги до відповідача саме на суму в розмірі 32 587,48 грн., згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яке обмежується оціненим розміром завданого збитку, встановленого звітом.

Відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Як встановлено судом, відповідно до Полісу №АС/1611408 розмір франшизи становить 510,00 грн., а ліміт відповідальності по майну становить 50 000,00 грн., отже, з огляду на вищевикладене, обґрунтованим є стягнення з відповідача суми в розмірі 32 077,48 грн., з урахуванням франшизи відповідача (35 587,48 грн. (вартість відновлювального ремонту, визначена звітом) - 510,00 грн. (франшиза відповідача).

Заперечення відповідача стосовно того, що розрахунок повинен виглядати наступним чином 35 587,48 грн. - 644,27 грн. (франшиза позивача) = 31 943,21 грн., не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки позивачем здійснювалась виплата страхового відшкодування від суми понесених витрат на ремонт автомобіля згідно Рахунку-фактури № від 01.10.2013р., а судом визнано обґрунтованим стягнення з відповідача суми страхового відшкодування розрахованої згідно висновку експертизи.

Окрім того, щодо заперечення відповідача стосовно того, що автомобіль «Citroen C-Elysee», транзитний номер НОМЕР_2, не має реєстраційного свідоцтва, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 4 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998р. органи Державтоінспекції ведуть облік торговельних організацій, підприємств-виробників та суб'єктів господарювання, діяльність яких пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, забезпечують їх номерними знаками для разових поїздок, бланками довідок-рахунків та актів приймання-передачі транспортних засобів установленого зразка із сплатою вартості зазначених номерних знаків і бланків, розробляють порядок видачі таких бланків, обліку та контролю за їх використанням.

Транспортні засоби та їх складові частини, що мають ідентифікаційні номери, ввезені в Україну з метою їх подальшого відчуження суб'єктами господарювання, діяльність яких пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, і придбані юридичними чи фізичними особами, реєструються на підставі виданих зазначеними суб'єктами довідок-рахунків та митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або їх копій, що скріплюються особистою номерною печаткою працівника митної служби та печаткою митного органу. (п. 28 зазначеного Порядку).

У відповідності до п. 12 «Порядок здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1200 від 11.11.2009р. суб'єкт господарювання для продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, повинен мати довідки-рахунки, а підприємство-виробник - акти приймання-передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери (далі - акти приймання-передачі), а також відповідно номерні знаки для разових поїздок та номерні знаки «Транзит».

Отже, суд погоджується з позицією позивача, що суб'єкт господарювання, який здійснює торгівельну діяльність щодо оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами, після виконання обов'язку стати на облік у Державтоінспекції МВС, для здійснення продажу транспортних засобів на договірних засадах має бути забезпечений лише бланковою документацією та відповідно номерними знаками «Транзит». Державна реєстрація транспортних засобів, призначених на продажу, в підрозділах Державтоінспекції, діючим законодавством України не вимагається.

Як встановлюється матеріалами справи позивачем вжито всіх заходів щодо встановлення автомобіля «Citroen C-Elysee», транзитний номер НОМЕР_2, на облік у Державтоінспекції МВС, про свідчать наявність номеру «Транзит».

Таким чином, твердження відповідача, викладені вище спростовуються викладеними обставинами.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в справі №910/18917/15 підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача суми страхового відшкодування в розмірі 32 077,48 грн., а в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір позивача в розмірі 1 676,61 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно сумі задоволених позовних вимог, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (, адреса: 03038, м. Київ, вул. Івана Федорова, 32, літера «А») на користь Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями «Страхова компанія «К'Ю БІ І Україна» (, адреса: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8) суму страхового відшкодування в розмірі 32 077,48 грн. (тридцять дві тисячі сімдесят сім гривень 48 копійок) та судовий збір в розмірі 1 676,61 грн. (одна тисяча шістсот сімдесят шість гривень 61 копійка).

3. В іній частині в задоволенні позову відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.09.2015р.

Суддя С.М. Морозов