КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2015 р. Справа№ 927/479/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Скрипки І.М.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання Д'якова Ю.Ю.

за участю представників:

від апелянта: Кіккас М.В. за дов. № 1905 від 19.05.2015

від прокуратури: Скляр Д.Ю. посвідчення № 029382 від 01.10.2014

від позивача: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Монофіламент"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.05.2015

у справі № 927/479/15 (суддя Кушнір І.В.)

за позовом Заступника прокурора міста Чернігова в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Монофіламент"

про відшкодування шкоди 405787,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 13.05.2015 по справі № 927/479/15 позовні вимоги Заступника прокурора міста Чернігова в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській області до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Монофіламент" про відшкодування шкоди в розмір 405 787,37 грн. задоволені повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Монофіламент" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом задоволено позовні вимоги, через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена, а рішення місцевого господарського суду має бути скасоване.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Монофіламент" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.05.2015 та додані до неї матеріали повернуті скаржнику на підставі п. 2 ч.1 ст.97 Господарського процесуального кодексу України.

23.06.2015 апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Монофіламент" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.05.2015 надійшла до Київського апеляційного господарського суду повторно. Разом із апеляційною скаргою апелянт звернувся до апеляційного суду з клопотанням про відновлення строку на подання апеляційної скарги.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Монофіламент" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського у складі головуючого судді Шаптали Є.Ю., суддів Скрипки І.М., Самсіна Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 відновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Монофіламент" строк на подання апеляційної скарги, прийнято справу № 927/479/15 до апеляційного провадження у визначеному складі суддів та призначено до розгляду на 15.07.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2015, у зв'язку з перебування суддів Самсіна Р.І. у відпустці сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя Шаптала Є.Ю., судді Гончаров С.А., Скрипка І.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Монофіламент" прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2015 відкладено розгляд справи № 927/479/15 на 15.09.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2015 продовжено строк розгляд справи № 927/479/15 на 15 днів та відкладено розгляд справи на 23.09.2015.

В судовому засіданні 23.09.2015 представник апелянта подав клопотання про залучення у справі іншого відповідача та підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні 23.09.2015 представник прокуратури заперечив проти клопотання апелянта про залучення у справі іншого відповідача та заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.05.2015 у справі № 927/479/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Київський апеляційний господарський суд розглянувши клопотання апелянта про залучення у справі іншого відповідача, зазначає, що воно задоволенню не підлягає у зв'язку з його необґрунтованістю.

В судове засідання 23.09.2015 позивач свого представника не направив, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишене без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02-08 липня 2014, старшим державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області Федоренко О.Д., державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області Кириченко З.В., на підставі наказу Державної екологічної інспекції у Чернігівській області від 27.06.2014 № 702 та відповідного направлення проведено планову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами Товариством з обмеженою відповідальністю "Монофіламент", за результатами якої складено відповідний акт перевірки № 207/04.

Під час перевірки були присутні головний інженер відповідача Гайдай А.А., заступник головного директора з охорони праці відповідача Гайдай І.А.

З даного акту вбачається, що в ході огляду території ТОВ "Монофіламент" виявлені непоодинокі факти розміщення твердих побутових відходів та будівельних відходів, які утворюються при демонтажу обладнання та споруд, на твердому покритті без контейнерів. Керівництвом підприємства не в повній мірі вживаються заходи щодо здійснення контролю за місцями тимчасового розміщення відходів, що створює загрозу забруднення навколишнього природного середовища їх складовими.

Також зазначено, що з правої сторони внутрішнього проїзду, напроти ремонтно-будівельного цеху виявлено факт несанкціонованого розміщення відходів. Відходи розміщені на ґрунті без дозволу на розміщення відходів, що призвело до засмічення земельної ділянки і є порушенням ст.33 Закону України "Про відходи", ст.35,46 Закону України "Про охорону земель". Розміри земельної ділянки, засміченої відходами становлять: ширина - 5,1 м, довжина - 15,5 м, середня висота складування відходів 1,2 м. Площа засміченої ділянки становить 79,05 м кв., об'єм розміщених відходів - 94,86 м куб. Площу забрудненої земельної ділянки заміряно за допомогою п'ятидесятиметрової мірної стрічки Р50 УЗК ДСТУ 4179-2003, інв. 11 (дата повірки 1 кв. 2014).

Генеральним директором відповідача Максимовим А.П., отримано копію даного акту перевірки, що підтверджується його підписом та відбитком печатки ТОВ "Монофіламент".

08.07.2014 за результатами перевірки винесено припис №207/04, в якому, зокрема, приписано ТОВ "Монофіламент" в термін до 01.08.2014 забезпечити ліквідацію несанкціонованого звалища відходів з правої сторони внутрішнього проїзду, навпроти ремонтного цеху по вул. Щорса, 78, в м. Чернігів.

Вказаний припис до виконання прийняв генеральний директор ТОВ "Монофіламент" Максимов А.П. 08.07.2014.

При цьому, складено протокол про адміністративне правопорушення №001027 від 08.07.2014, екземпляр якого отримав заступник головного директора з охорони праці ТОВ "Монофіламент" І.А. Гайдай.

Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області винесено постанову № 256/04 від 11.07.2014, якою накладено стягнення на заступника головного директора з охорони праці ТОВ "Монофіламент" Гайдай І.А. та визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.52 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Копію постанови отримав Гайдай І.А. особисто 11.07.2014.

З розрахунку розміру шкоди вбачається, що заподіяної державі в результаті засмічення земельних ресурсів виробничими відходами через порушення природоохоронного законодавства по вулиці Щорса, 78, загальний розмір шкоди внаслідок засмічення земель складає 405 787,37 грн.

Розрахунок розмірів шкоди внаслідок засмічення земель виконано 20.10.2014 згідно "Методики визначення розмірів шкоди, зумовленої забрудненням і засміченням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства", затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 27.10.1997 № 171 та зареєстрованої Міністерством юстиції України 05.05.1998 за № 285/2725 (із змінами внесеними згідно з наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища №149 від 04.04.2007).

Позивачем 30.10.2014 на адресу відповідача була направлена претензія №11-03/2845 від 28.10.2014 із вимогою відшкодувати шкоду в сумі 405 787,37 грн., заподіяну державі в результаті засмічення земельних ресурсів виробничими відходами через порушення природоохоронного законодавства по вулиці Щорса, 78 в м. Чернігові, яка була отримана останнім 31.10.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копія якого міститься в матеріалах справи.

ТОВ "Монофіламент", у своєму листі-відповіді №200/11 від 12.11.2014 на претензію повідомило Державну екологічну інспекцію у Чернігівській області про те, що товариство ліквідувало звалище відходів з правої сторони внутрішнього проїзду, напроти ремонтно-будівельного цеху у термін, визначений п.5 припису - до 01.08.2014, про що було повідомлено письмово старшого державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області Федоренка О.Д. листом №107/114 від 01.08.2014.

Проте, відповідачем вказана сума сплачена не була, у зв'язку з чим прокурор звернувся з даним позовом та просить стягнути з відповідача 405 787,37 грн. завданої шкоди.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.1166 Цивільного кодексу України: майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини."

У відповідності до п.5 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України за N02-5/215 від 01.04.94 "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди", вказано, що « Підстави відповідальності за заподіяння шкоди, передбачені статтями 1166 та 1187 Цивільного кодексу України, застосовують і при вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.»

Згідно з ч.1 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за N6 від 27.03.92р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" вказано, що «Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 Цивільного кодексу шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.»

Частинами 3,4 п.2 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України за N02-5/215 від 01.04.94р. "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" встановлено, що «Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 Цивільного кодексу України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 Цивільного кодексу України).

Окрім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою."

У відповідності до п.6 даного Роз`яснення: "Для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Місцевий господарський суд вірно зазначив, що за загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 Господарського процесуального кодексу України). Виходячи з цього, відповідно до статті 1172 Цивільного кодексу України позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування.

Разом з тим, встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 Цивільного кодексу України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди."

Згідно з ч.1 п.п.1.3., п.п.1.6. п.1 роз'яснення Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища" № 02-5/744 від 27.06.2001 (з наступними змінами):" 1.3. Розглядаючи справи про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушення природноресурсового, природоохоронного законодавства про забезпечення екологічної безпеки, господарські суди повинні обов'язково враховувати наявність таких умов відповідальності як безпосередній причинний зв'язок між відповідними діями (бездіяльністю) і шкодою та вина відповідача; 1.6. Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарському суду слід виходити з презумпції вини правопорушника, отже позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди."

Отже, для правильного вирішення даного спору про стягнення позадоговірної матеріальної шкоди має бути встановлена наявність 4 складових елементів відповідальності за завдану шкоду:1.Неправомірні дії особи; 2. Завдання шкоди та її розмір; 3. Безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою; 4. Вина завдавача шкоди.

Разом з тим, доводити в даному випадку факт наявності неправомірних дій відповідача, завдання ним шкоди та її розмір і безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями відповідача і самою шкодою має прокурор та позивач, а відсутність вини у його діях, що завдали шкоду, в разі доведеності перших трьох складових, - відповідач.

Як вбачається з абз.2 ч.1 ст.1 Закону України „Про відходи", відходи - це будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення."

Відповідно до п. "з" ч.1 ст.17 Закону України „Про відходи", суб'єкти господарської діяльності у сфері поводження з відходами зобов'язані: «не допускати зберігання та видалення відходів у несанкціонованих місцях чи об'єктах.»

Згідно з ч.7 ст.33 Закону України „Про відходи", про порушення якої, зазначено в акті перевірки: „Забороняється несанкціоноване скидання і розміщення відходів, у тому числі побутових, у підземних горизонтах, на території міст та інших населених пунктів, на територіях природно-заповідного фонду, на землях природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, в межах водоохоронних зон та зон санітарної охорони водних об'єктів, в інших місцях, що може створювати небезпеку для навколишнього природного середовища та здоров'я людини. Захоронення відходів у надрах допускається у виняткових випадках за результатами спеціальних досліджень з дотриманням стандартів, норм і правил, передбачених законодавством України."

Відповідно до абз.2,3,10 ст.35 Закону України „Про охорону земель", про порушення якої, зазначено в акті перевірки: Власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов'язані:дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; проводити на земельних ділянках господарську діяльність способами, які не завдають шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів; забезпечувати захист земель від ерозії, виснаження, забруднення, засмічення, засолення, осолонцювання, підкислення, перезволоження, підтоплення, заростання бур'янами, чагарниками і дрібноліссям."

Згідно з абз.2,3 ч.1, ч.ч.2,3 ст.46 Закону України „Про охорону земель", про порушення якої, зазначено в акті перевірки: "При здійсненні господарської діяльності, пов'язаної із зберіганням, обробленням, утилізацією та видаленням, знешкодженням і захороненням відходів, забезпечуються: виконання заходів щодо запобігання або зменшення обсягів утворення відходів та екологічно безпечне поводження з ними; максимальне збереження ґрунтового покриву на основі обраного оптимального варіанта територіального розміщення об'єктів поводження з відходами.

Підприємства, установи та організації, а також громадяни, діяльність яких пов'язана з накопиченням відходів, зобов'язані забезпечувати своєчасне вивезення таких відходів на спеціальні об'єкти, що використовуються для їх збирання, зберігання, оброблення, утилізації, видалення, знешкодження і захоронення.

Також, забороняється несанкціоноване скидання і розміщення відходів у підземних горизонтах, на території міст та інших населених пунктів, на землях природно-заповідного та іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, у межах водоохоронних зон та зон санітарної охорони водних об'єктів, в інших місцях, що може створювати небезпеку для навколишнього природного середовища та здоров'я людини.

Відповідно до абз.7,19 ч.1 ст.1 Закону України „Про відходи": „зберігання відходів - тимчасове розміщення відходів у спеціально відведених місцях чи об'єктах (до їх утилізації чи видалення); розміщення відходів - зберігання та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах."

Пунктом "а" ст.42 Закону України „Про відходи" передбачено, що особи, винні в порушенні законодавства про відходи, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільну чи кримінальну відповідальність за: а) порушення встановленого порядку поводження з відходами, що призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища, прямого чи опосередкованого шкідливого впливу на здоров'я людини та економічних збитків.

Як встановлено ч.4 ст.68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України."

Статтею 43 Закону України „Про відходи" встановлено, що підприємства, установи, організації та громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про відходи, в порядку і розмірах, встановлених законодавством України."

Відповідно до п.п.1.2.,1.3.,3.2.,3.5.,5.1. Методики визначення розмірів шкоди, зумовленої забрудненням і засміченням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 27.10.1997 №171 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.05.1998 за №285/2725 (із змінами внесеними згідно з наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища №149 від 04.04.2007): " 1.2. Методика встановлює порядок розрахунку розмірів відшкодування шкоди суб'єктами господарювання та фізичними особами в процесі їх діяльності через забруднення земель хімічними речовинами, їх засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами, і поширюється на всі землі України незалежно від форм їх власності; 1.3. Методика застосовується під час встановлення розмірів шкоди від забруднення (засмічення) земель будь-якого цільового призначення, що сталося внаслідок несанкціонованих (непередбачених проектами, дозволами) скидів (викидів) речовин, сполук і матеріалів, внаслідок порушення норм екологічної безпеки у разі зберігання, транспортування та проведення вантажно-розвантажувальних робіт, використання пестицидів і агрохімікатів, токсичних речовин, виробничих і побутових відходів; самовільного розміщення промислових, побутових та інших відходів; 3.2. Землі вважаються засміченими, якщо на відкритому ґрунті наявні сторонні предмети і матеріали, сміття без відповідних дозволів, що призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища; 3.5. При виявленні засмічення визначаються на місці обсяги засмічення відходами та інші показники, які необхідні для визначення розмірів шкоди; 3.5.1. Об'єм відходів (куб.м), що спричинили засмічення, встановлюють за об'ємними характеристиками цього засмічення через добуток площі засмічення земельної ділянки та товщини шару цих відходів. Товщину шару відходів ділянки визначають вимірюванням; 5.1. Розміри шкоди обчислюються уповноваженими особами, що здійснюють державний контроль за додержанням вимог природоохоронного законодавства, на основі актів перевірок, протоколів про адміністративне правопорушення та інших матеріалів, що підтверджують факт засмічення земель, протягом шести місяців з дня виявлення порушення."

Статтею 1 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" встановлено, що Державні санітарні норми та правила, санітарно-гігієнічні та санітарно-протиепідемічні правила і норми, санітарно-епідеміологічні правила і норми, протиепідемічні правила і норми, гігієнічні та протиепідемічні правила і норми, державні санітарно-епідеміологічні нормативи, санітарні регламенти (далі - санітарні норми) - обов'язкові для виконання нормативно-правові акти центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, що встановлюють медичні вимоги безпеки щодо середовища життєдіяльності та окремих його факторів, недотримання яких створює загрозу здоров'ю і життю людини та майбутніх поколінь, а також загрозу виникнення і розповсюдження інфекційних хвороб та масових неінфекційних захворювань (отруєнь) серед населення.

Статтею 2 даного Закону встановлено, що законодавство України про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення (санітарне законодавство) базується на Конституції України і складається з Основ законодавства України про охорону здоров'я, цього Закону, законів України "Про захист населення від інфекційних хвороб", "Про протидію захворюванню на туберкульоз", "Про запобігання захворюванню на синдром набутого імунодефіциту (СНІД) та соціальний захист населення", інших нормативно-правових актів та санітарних норм

Відповідно до ч.3 ст.22 зазначеного Закону органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані утримувати надані в користування чи належні їм на праві власності земельні ділянки і території відповідно до вимог санітарних норм."

Згідно з п.1.2., абз.3-6 п.п.2.1.3. Державних санітарних правил та норм 2. Комунальна гігієна. 2.7. Грунт, очистка населених місць, побутові та промислові відходи, санітарна охорона грунту. "Гігієнічні вимоги щодо поводження з промисловими відходами та визначення їх класу небезпеки для здоров'я населення", затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 01.07.1999 N29 (ДСанПіН 2.2.7.029-99), в редакції, чинній на момент проведення перевірки і виникнення спірних правовідносин (надалі Правила):

- 1.2. Відходи сфер виробництва і сфери споживання в залежності від фізичних, хімічних і біологічних характеристик всієї маси відходу або окремих його інгредієнтів поділяються на чотири класи небезпеки: I-й клас - речовини (відходи) надзвичайно небезпечні; II-й клас - речовини (відходи) високо небезпечні; III-й клас - речовини (відходи) помірно небезпечні; IV-й клас - речовини (відходи) мало небезпечні.

2.1.3. Способи тимчасового зберігання відходів і розміри санітарно-захисних зон від місця зберігання відходів (промисловий майданчик) до сельбищної території визначаються видом, агрегатним станом і класом небезпеки відходів: відходи I класу небезпеки зберігають у герметичній тарі (сталеві бочки, контейнери). У міру наповнення, тару з відходами закривають герметично стальною кришкою, при необхідності заварюють електрогазозварюванням; відходи II класу небезпеки зберігають, згідно до агрегатного стану, у поліетиленових мішках, пакетах, діжках та інших видах тари, що запобігає розповсюдженню шкідливих речовин (інгредієнтів); відходи III класу небезпеки зберігають у тарі, що забезпечує локалізоване зберігання, дозволяє виконувати вантажно-розвантажувальні та транспортні роботи і виключає розповсюдження у навколишньому середовищі шкідливих речовин; відходи IV класу небезпеки можуть зберігатися відкрито на промисловому майданчику у вигляді конусоподібної купи, звідки їх автонавантажувачем перевантажують у самоскидний автотранспорт і доставляють на місце утилізації або захоронення. Ці відходи без негативних екологічних наслідків можуть бути об'єднані з побутовими відходами в місцях захоронення останніх або використані як ізолюючий матеріал, а також для різних планувальних робіт при освоєнні територій.

В своїх додаткових поясненнях, які були подані до суду першої інстанції, позивач посилається на абз.8 п.п.2.1.3. даних Правил, який передбачає, що тверді відходи, в тому числі сипкі, які зберігаються в контейнерах, у пластикових, паперових пакетах або мішках (якщо умови зберігання відповідають вимогам п.2.1.4), необхідно видаляти з території підприємства протягом двох діб.

Як вбачається з викладеного абзацу, він розповсюджується не на всі тверді відходи, а на тверді відходи, в тому числі сипкі, які зберігаються в контейнерах, у пластикових, паперових пакетах або мішках, тобто, тверді відходи, які відносяться до I - III клас небезпеки.

З акту перевірки вбачається, що в ньому не зазначено до якого класу небезпеки відносяться зафіксовані в ньому відходи.

При цьому, наведена в п.5.5. вищевказаної Методики формула визначення розміру шкоди внаслідок засмічення земель передбачає застосування коефіцієнту небезпеки відходів, який визначається за додатком 5.

З вищенаведеного Розрахунку завданої шкоди вбачається, що держекоінспектором був застосований коефіцієнт 1,0, який відповідно до додатку 5 до Методики застосовується до відходів IV-й класу небезпеки, тобто, мало небезпечних відходів.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що абз.8 п.п.2.1.3. даних Правил не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, абз.6 п.п.2.1.3. даних Правил чітко передбачає, що відходи IV класу небезпеки можуть зберігатися відкрито лише на промисловому майданчику.

Відповідно до абз.4 п.п.2.1.4. зазначених Правил, при тимчасовому зберіганні відходів на майданчиках на території підприємства у відкритому вигляді (навалом, насипом) або в негерметичній, відкритій тарі повинні бути забезпечені такі умови: промисловий майданчик для тимчасового зберігання відходів повинен розташовуватися на території підприємства з підвітряного боку, бути покритий неруйнівним та непроникним для токсичних речовин матеріалом (керамзитбетоном, полімербетоном та інш.) з автономним зливовідводом і нахилом у бік очисних споруд. При цьому попадання поверхневого стоку з майданчиків у загальний зливовідвід повинен бути виключений за рахунок обвалування і інших заходів. Для зазначеного поверхневого стоку необхідні спеціальні очисні споруди, що забезпечуватимуть уловлювання токсичних речовин, очистку і їх знешкодження. Повинен бути передбачений ефективний захист відходів від дії атмосферних опадів та вітру.

Отже, з наведених ч.7 ст.33 Закону України „Про відходи", абз.2,3,10 ст.35, абз.2,3 ч.1, ч.ч.2,3 ст.46 Закону України „Про охорону земель", ч.3 ст.22 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", п.3.2. вищевказаної Методики, п.п.1.2., абз.6 п.п.2.1.3. абз.4 п.п.2.1.4. зазначених Правил, вбачається, ними фактично заборонено розміщення будь-яких відходів саме на відкритому ґрунті землі, тобто, скидання, розміщення та зберігання відходів на відкритому ґрунті не може відбуватися взагалі навіть на найменш короткий проміжок часу.

Разом з тим, апеляційний господарський суд так як і місцевий господарський суд враховує, що згідно акту перевірки та пояснень Позивача в ході перевірки на території ТОВ "Монофіламент" виявлені непоодинокі факти розміщення твердих побутових відходів та будівельних відходів, які утворюються при демонтажу обладнання та споруд, на твердому покритті без контейнерів чи інших засобів захисту від їх негативного впливу на довкілля, що створює загрозу забруднення навколишнього природного середовища небезпечними складовими цих відходів. В цьому випадку шкода за засмічення земельних ресурсів не обраховувалась.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний суд не приймає твердження апелянта про те, що на виконання вищевказаного припису позивача відповідачем у встановлений строк було ліквідоване зазначене звалище сміття, оскільки таке звалище саме на відкритому ґрунті взагалі не повинно було створюватися та те, що більша частина цієї купи сміття складалася з матеріалів, які можливо було продати, тому при розбиранні даної купи сміття було розсортоване за типом матеріалів та відправлено на склад для подальшого формування партій для продажу, оскільки таке розсортування з направленням на відповідне зберігання без порушення норм природоохоронного законодавства мало здійснюватися відповідачем безпосередньо в момент розбирання та очищення цехів та приміщень без створення звалищ відходів на відкритому ґрунті.

Також, апеляційний суд не приймає доводи апелянта, що оскільки зазначене в акті перевірки сміття відноситься до четвертого класу небезпеки, тобто, до мало небезпечних відходів, а тому його розміщення на відкритому ґрунті не призвело і не могло призвести до забруднення навколишнього природного середовища, як це вимагається вищенаведеним п.3.2. Методики, з наступних підстав.

Пудпунтк 1.2. вищевказаних Правил не передбачає такого виду відходів, як відходи, які не становлять взагалі ніякої небезпеки.

Вказані в акті перевірки відходи є хоч і "мало", але небезпечні, а отже вже навіть за своїм визначенням є такими, що можуть призвести до забруднення навколишнього природного середовища.

Таким чином, беручи до уваги все вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Монофіламент", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.05.2015 у справі № 927/479/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Монофіламент" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.05.2015 у справі № 927/479/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 13.05.2015 у справі № 927/479/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 927/479/15 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді І.М. Скрипка

С.А. Гончаров