ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" вересня 2015 р.Справа № 916/3489/15

За позовом: Одеської контори матеріально-технічного постачання "Облкоопостач"

до відповідача: Сафянівського сільського споживчого товариства

про стягнення 222 718,53 грн.

Суддя Цісельський О.В.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- довіреність

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ: Позивач, Одеська контора матеріально-технічного постачання "Облкоопостач" (надалі Контора "Облкоопостач"), звернувся до господарського суду Одеської області з позовною в якої просить стягнути з Сафянівського сільського споживчого товариства (Сафянівське ССТ) суму 222718,53 грн., яка складається з: заборгованості за договором безпроцентної позики в сумі 121700 грн., пені за прострочення виконання зобовязання в сумі 3719,19 грн., збитків від інфляції в сумі 91047, 63 грн. та 3% річних за користування коштами у сумі 6251,71 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.08.2015р. позовну заяву (вх. №3668/15) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та її розгляд призначено в судовому засіданні.

Представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач в судові засідання не зявлявся, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернуте на адресу суду з відміткою про вручення останньому поштової кореспонденції, як вбачається із наданого суду відзиву на позов (вх. № 23160/15 від 18.09.2015р.) проти задоволення позову заперечує з підстав того, що позов подано після спливу строку остаточної дати повернення позики, яка вказана в договорі. А саме 05.12.2013р.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

19.11.2013р. Сафянівське сільське споживче товариство звернулося із клопотанням до Одеської контори матеріально-технічного постачання "Облкоопостач" в якому із посиланням на виробничу потребу попросило надати йому позику на суму до 122000 грн. строком на 15 днів.

20 листопада 2013р. між Одеської контори матеріально-технічного постачання "Облкоопостач" (Позикодавець) та Сафянівським сільським споживчим товариством (Позичальник) було укладено договір № б/н безпроцентної позики, згідно умов п. 1.1. якого, вбачається, що Позикодавець передає у власність Позичальника грошові кошти, у розмірі що обумовлені цим договором, а Позичальник зобовязується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та розмірі, що обумовлений умовами договору.

Відповідно до п.2.1. договору розмір позики за договором становить 121 700 грн.

Пунктом 4.2. договору встановлено, остаточною датою повернення позики вважається 05.12.2013р.

На виконання умов договору безпроцентної позики від 20.11.2013р. позивачем було надано відповідачу позику на загальну суму 121 700,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи випискою з рахунку позивача та платіжним дорученням № 86 від 20.11.2013р. на суму 20 000,00 грн. та платіжним дорученням № 217 від 21.11.2013р. на суму 101 700,00 грн.

13.06.2014р. позивач листом за вих. № 42 звернувся до відповідача в якому нагадав, що борг за договором безпроцентної позики не повернутий, за відповідачем рахується борг в сумі 121 700 грн. та запропонував в пятиденний термін з дня отримання листа повернути борг.

31.07.2014р. відповідач надав позивачу листа, в якому зазначив, що не може повернути борг, проте в якості розрахунку запропонував забрати будівлю торгового комплексу, розташовану за адресою с. Сафяни, вул. Леніна, 91.

Неповернення відповідачем коштів безпроцентної позики стало підставою для позивача звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Приписами ст.1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст.1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з розрахунку суми боргу зробленого позивачем та не спростованого відповідачем, останнім в порушення вищезазначених приписів закону, договірні зобовязання щодо повернення отриманої позики в загальному розмірі 121 700,00 грн., взагалі не виконані, внаслідок чого за відповідачем утворився борг, який позивачем зазначений в розмірі 121 700,00 грн., у зв'язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу за наданими позиками, встановлений судом в розмірі 121 700,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 103 936,44 грн., 118 635,00 грн. - інфляційних збитків та 3% річних в сумі 10 430,14 грн.

Оцінюючи вимоги про стягнення неустойки (пені), суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобовязання.

Вимогами п.3 ч.1 ст.611 ЦК України також передбачено, що одним із наслідків порушення зобовязання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки (пені) є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 1 ст.547 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо забезпечення зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Оскільки в наданому позивачем договорі його сторонами не передбачено умов відповідальності у разі порушення зобовязань за цим договором, то у суду відсутні правові підстави для задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені.

Таким чином, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 3719,19 грн. задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 6251,71 грн. суд зазначає наступне:

У відповідності з п.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки сторони у договорах не передбачили інший розмір відсотків за користування коштами, на думку суду, право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належним до повернення за договором позики.

Наразі, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд встановив, що позовні вимоги в цій частині відповідають вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем належним чином, у звязку з чим підлягають судом задоволенню в повній мірі, отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 6251,71 грн. 3% річних .

Оцінюючи вимоги про стягнення інфляційних збитків у сумі 91047,63грн., суд зазначає наступне:

Інфляційні збитки є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України. Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Перевіривши розрахунок інфляційного збільшення суми боргу поданий позивачем до матеріалів справи, суд встановив, що він не відповідає вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем не належним чином, у звязку з чим судом здійснено власний розрахунок суми інфляційного збільшення який становить

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з урахуванням індексу інфляції
05.12.2013р. 21.08.2015р.121 7001,73489345,65211045,65
Таким чином, за підрахунком суду стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума інфляційного збільшення боргу у розмірі 89345,65 грн. грн.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Заперече5ння відповідача щодо підстав незадоволення позову відповідача у звязку із поданням позову після спливу строку на повернення безпроцентної позики судом відхиляються, як такі що спростовуються приписами законодавства України.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищезазначені матеріали справи та проаналізовані положення чинного законодавства України, суд, вбачає доведеними та частково обґрунтованими заявлені позовні вимоги Одеської контори матеріально-технічного постачання "Облкоопостач", у звязку з чим стягненню з Сафянівського сільського споживчого товариства на користь позивача підлягає заборгованість встановлена судом та яка складається з: заборгованості за договором безпроцентної позики в сумі 121 700 грн., збитків від інфляції в сумі 89 345,65 грн. та 3% річних за користування коштами у сумі 6 251,71 грн. В іншій частині заявлених позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до приписів ст.ст.44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме 4346,13 грн.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Одеської контори матеріально-технічного постачання "Облкоопостач" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Сафянівського сільського споживчого товариства (65044, м. Одеса, Французький бульвар, 33, код ЄДРЮОФОП 33932816) на користь Одеської контори матеріально-технічного постачання "Облкоопостач" (01042, м. Київ, вул. Патриса Лумумби, 4б, корп.. А, а/с 43, код ЄДРЮОФОП 36184470) заборгованості за договором безпроцентної позики в сумі 121 700 (сто двадцять одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., збитків від інфляції в сумі 89 345 (вісімдесят дев'ять тисяч триста сорок п'ять) грн. 65 коп. та 3% річних за користування коштами у сумі 6 251 (шість тисяч двісті п'ятдесят одна) грн. 71 коп. та витрат на оплату судового збору в сумі 4 346 (чотири тисячі триста сорок шість) грн. 13 коп.

3. В іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.116 ГПК України

Повний текст рішення складено 28 вересня 2015 р.

Суддя О.В. Цісельський