РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2015Справа №910/16186/15
За позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»

до Київської міської ради

про визнання недійсним рішення.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Тхорик С.М. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - Позивач) до Київської міської ради (далі - Відповідач) про визнання недійсним рішення Київської міської ради від 13.11.2014 №380/380 «Про надання статусу скверу земельній ділянці загальною площею 0,32 га на вул. Привокзальній, 10-а в Дарницькому районі міста Києва». Позовні вимоги мотивовані невідповідністю на думку Позивача рішення Відповідача вимогам чинного законодавства, прийняття його всупереч компетенції, всупереч інтересам територіальної громади міста Києва, з порушенням законодавчого гарантування права власності Позивача, і також без урахування законодавчої заборони органу місцевого самоврядування вносити зміни та/або відміняти вже реалізовані рішення.

Клопотання Позивача від 16.09.2015 про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю направлення у засідання представника судом розглянуто та відхилено. Суд зазначає, що закінчився встановлений ст. 69 ГПК України строк розгляду спору та явка представників сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась, а отже направлення чи не направлення представника у засідання є власним рішенням Позивача, а не вимогою суду. Окрім того Позивачем не обґрунтовано як підстав необхідності прийняття його представником особистої участі в судовому засіданні, так і неможливості уповноваження та направлення до суду іншого представника.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що рішення винесено ним в межах компетенції, з огляду на численні звернення громадян та депутатські звернення, і з метою захисту екологічних прав громадян та громади в цілому.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, які приймали участь у судових засіданнях, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради (Відповідач) від 28.09.2006 №84/141 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Позивачу для будівництва житлового будинку та підземного паркінгу на вул. Привокзальній 10-а у Дарницькому районі м. Києва загальною площею 0,32 га в короткострокову оренду на 3 роки. 19.06.2008 Київдержекспертизою надано позитивний висновок по експертизі проекту «Житловий будинок по вул. Привокзальній, 10-А у Дарницькому районі м. Києва», а 11.08.2010 наказом № 581 Мінтрансу (правонаступник - Міністерство інфраструктури України) затверджено проект будівництва.

23.06.2011 Київською міською радою (Відповідачем) було прийнято рішення № 354/5741 про внесення змін до рішення від 28.09.2006 № 84/141 та земельну ділянку на вул. Привокзальній 10-а у Дарницькому районі м. Києва вирішено передати в постійне користування Позивачу, зобов'язано ГУЗР КМДА зняти з реєстрації договір оренди земельної ділянки від 26.07.2007 № 63-6-00430, та 07.03.2012 Позивачем було отримано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 389730, площею 0,3249 га, кадастровий номер :63:241:0015, на вул. Привокзальній 10-а, цільове призначення - будівництво житлового будинку та підземного паркінгу.

13.11.2014 Київською міською радою було прийнято рішення №380/380 «Про надання статусу скверу земельній ділянці загальною площею 0,32 га на вул. Привокзальній, 10-а в Дарницькому районі міста Києва» та визнання таким, що втратило чинність рішенням Київської міської ради від 28.09.2006 №84/141.

Позивач вважає, що рішення Відповідача від 13.11.2014 №380/380 було прийнято не з метою впорядкування земельних відносин у місті Києві і задля забезпечення реалізації екологічних прав громадян, а всупереч інтересам територіальної громади міста Києва та з порушенням законодавчого гарантування права власності Позивача, і також без урахування законодавчої заборони органу місцевого самоврядування вносити зміни та/або відміняти вже реалізовані рішення. Крім того, Позивач вказує, що з оскаржуваного рішення не вбачається, які саме норми чинного законодавства було порушено чи не було дотримано на момент прийняття КМР рішення від 28.09.2006 № 84/141, яке оскаржуваним рішенням визнано таким, що втратило чинність.

Суд не погоджується з твердженнями Позивача, що прийняття спірного рішення про створення скверу було здійснено не з метою впорядкування земельних відносин у місті Києві і задля забезпечення реалізації екологічних прав громадян, та у спростування тверджень Позивача до матеріалів справи залучені численні звернення громадян та депутатські звернення щодо створення на спірній земельній ділянці на вул. Привокзальній, 10-а в Дарницькому районі міста Києва скверу, оскільки забудова там не ведеться вже протягом багатьох років, має місце великий засмічений та не облаштований пустир, тоді як місцева громада має намір улаштувати на його місці сквер на вшанування пом'яті загиблого героя «Небесної Сотні» ОСОБА_1, та з метою реалізації екологічних прав громадян та громади в цілому на наявність зеленої зони поруч з місцем проживання.

Щодо питання наявності у Позивача у минулому всіх дозволів та погоджень на відведення йому земельної ділянки, площею 0,3249 га, кадастровий номер :63:241:0015, на вул. Привокзальній 10-а, та дозволів та погоджень на здійснення на ній будівництва згідно затвердженого проекту, то ці обставини значення для вирішення даного конкретного спору не мають і тому судом їм оцінка не надається, оскільки предметом даного спору є не відведення Позивачу спірної земельної ділянки, а оскарження Позивачем рішення КМР щодо вилучення у нього спірної земельної ділянки з метою впорядкування земельних відносин у місті Києві і задля забезпечення реалізації екологічних прав громадян.

Натомість залучені до справи звернення громадян та депутатські звернення, до яких у свою чергу зверталися громадяни з метою представлення їх інтересів у Київраді, свідчать, що на даний час у зв'язку з тривалим не здійсненням Позивачем на земельній ділянці будівництва утворився пустир, тоді як місцева громада має намір улаштувати на його місці сквер на вшанування пом'яті загиблого героя «Небесної Сотні» ОСОБА_1, та з метою реалізації екологічних прав громади на наявність зеленої зони поруч з місцем проживання.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, які з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У рішенні від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України зазначив, що у аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

За приписами ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ, зокрема, за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Отже, об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес.

Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи (указане трактування термінів порушеного чи оспорюваного права наведено в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 № 6-55цс15).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

У поданому позові Позивач посилається, дослівно, «на наявність підстав порушеного права, оскільки право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ст. 92 ЗК України).

Однак Позивачем не обгрунтвоано, у чому саме полягає порушення, оспорювання або невизнання його права, зокрема з огляду на ту обставину, що з часу відведення йому земельної ділянки (2006 рік, а нині - кінець 2015 року) та станом на сьогоднішній день будівництво на спірній земельній ділянці не ведеться, та коли буде достеменно розпочато - Позивач суду доказів не надав, натомість визнавши, що на даний час будівництво все ще на стадії проект.

Також Позивачем не доведено перед судом належними засобами доказування, що реалізація права громадян на наявність скверу порушує права Позивача щодо здійснення запланованого будівництва, зокрема з огляду, що неможливість облаштуванню скверу до початку будівництва, та пізніше перенесення цього ж скверу на територію новобудов (між ними або на окремо відведеному місці) Позивачем доведено не було.

Позивачем не доведено порушення його прав оспорюваним рішенням також через не доведення неможливості погодження між Позивачем та громадою, яка подавала численні звернення про необхідність облаштування скверну на пустирі, реалізації їх права на зелене та безпечне довкілля біля будинків, у тому числі улаштуванням самим Позивачем скверу з урахуванням його плану забудови, тоді як Позивач, як замовник будівництва, повинен не порушувати інтереси місцевої громади та їх екологічні права за зелену зону біля будинків.

З огляду на не доведення Позивачем перед судом належними засобами доказування оспорювання або порушення його охоронюваних законом прав та інтересів, суд не вбачає підстав для задоволення даного позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір Позивачу не відшкодовується.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Сташків Р.Б.