ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2015 р. Справа № 909/613/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Михалюк О.В.

Плотніцький Б.Д.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства

"Львівбудавтосервіс" б/н від 20.07.2015 р.

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 р.

у справі № 909/613/15

за позовом Приватного підприємства "Львівбудавтосервіс" с. Сокільники,

Пустомитівський район, Львівська область

до відповідача Приватного підприємства "Спеціалізована ремонтно-будівельна компанія" Портал" м. Івано-Франківськ

про стягнення коштів у сумі 45 463 грн. 64 коп.

за участю представників:

від позивача: Хворова Н.В. - представник (довіреність б/н від 18.07.2015 р.)

від відповідача : Долинка О.А. - представник (довіреність б/н від 01.06.2015 р.)

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.08.2015р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Матущак О.І., Михалюк О.В. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні. У зв'язку з зайнятістю судді Матущака О.І. у іншому судовому засіданні, розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 21.09.2015 року у склад колегії для розгляду вказаної справи замість судді Матущака О.І. введено - суддю Плотніцького Б.Д.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 року у справі №909/613/15 (суддя Кавлак І.П.) в позові Приватного підприємства "Львівбудавтосервіс" до Приватного підприємства "Спеціалізована ремонтно-будівельна компанія" Портал" про стягнення коштів у сумі 45 463 (сорок п'ять тисяч чотириста шістдесят три)грн. 64 коп. відмовлено.

Рішення суду мотивоване підставністю отримання спірних коштів, оскільки сторонами у справі було укладено оплатний договір на поставку ліфтового обладнання, а кошти, які Приватне підприємство «Львівбудавтосервіс» просить стягнути з Приватного підприємства «Спеціалізована ремонтно-будівельна компанія Портал», отримано як доплата за обладнання, згідно рах. №17 від 23.02.2015 року, а отже вони не можуть бути витребувані відповідно до положень ст.1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Приватне підприємство "Львівбудавтосервіс" оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 20.07.2015 року, в якій просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 року у справі №909/613/15 та прийняти нове рішення, яким позов Приватного підприємства «Львівбудавтосервіс» до Приватного підприємства «Спеціалізована ремонтно-будівельна компанія «Портал», задоволити повністю, оскільки вважає, що рішення суду є необгрунтованим та таким, що прийняте за неповного з'ясування усіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що на виконання умов договору позивач 13.01.2015 року перерахував кошти в сумі 478942 грн. 56 коп., виконавши зобов'язання по договору, а оплату здійснену Приватним підприємством «Львівбудавтосервіс» на поточний рахунок Приватного підприємства «Спеціалізована ремонтно-будівельна компанія «Портал» 26 лютого 2015 року проведено помилково, такі кошти є позадоговірним платежем, так-як доплата не була передбачена договором. Дане твердження підтверджується платіжним дорученням №351 від 26 лютого 2015 року відповідно до якого, в графі «призначення платежу», зазначена мета перерахування коштів: «доплата за обладнання, згідно рах.№17 від 23.02.2015 року в.т.ч. ПДВ 20% 7577.27 грн.».

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, Приватне підприємство "Спеціалізована ремонтно-будівельна компанія" Портал" 21.09.2015 року подало відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та вважає рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 року законним та обгрунтованим.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.08.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.09.2015 року. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 02.09.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 21.09.2015 року.

У зв'язку із зміною колегії суддів Львівського апеляційного господарського суду розгляд справи розпочато спочатку.

В дане судове засідання прибули представники позивача та відповідача.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 року у справі № 909/613/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного підприємства "Львівбудавтосервіс" б/н від 20.07.2015 року без задоволення, виходячи з наступного.

Позивач звернувся до суду з позовом з підстав помилкового переказу коштів в сумі 45463 грн. 64 коп. на рахунок відповідача, покликаючись на те , що така оплата була позадоговірною, оскільки скаржник повністю виконав своє зобов'язання по оплаті 13 січня 2015 року, а тому вважає такі кошти набутими відповідачем без достатніх правових підстав.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 12.01.2015 року між Приватним підприємством «Львівбудавтосервіс» (замовник) та Приватним підприємством «Спеціалізована ремонтно-будівельна компанія Портал» (постачальник) було укладено договір на поставку ліфтового обладнання №12/01/15 (надалі - Договір), за умовами якого постачальник зобов'язувався поставити ліфтове обладнання виробництва «IZAMET» Болгарія: - Ліфт пасажирський, вантажопідйомністю 1000 кг на 3 зупинки, в кількості 1 одиниця, а замовник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених Договором, прийняти ліфтове обладнання та оплатити його вартість (п. 1.1 Договору).

Сканокопію даного договору з підписом директора та печаткою на кожній сторінці було надіслано відповідачем на електронну адресу апелянта листом № (а.с.59-67).

Як зазначає відповідач, жодних пропозицій по зміні умов Договору, протоколів розбіжностей, тощо, зі сторони апелянта до відповідача не надходило, більше того не було надіслано підписаного зі сторони скаржника договору, а тому відповідач вважав, що апелянт прийняв запропоновані умови.

Окрім того, у матеріалах справи наявна копія договору № 12/01/15 від 12 січня 2015 року, яка на останньому аркуші договору підписана обома сторонами та завірена печатками, однак не містить підписів сторін та печаток на кожній сторінці, як це передбачено у примірнику надісланому скаржнику електронною поштою.

Згідно п. 1. ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Оскільки недійсність жодного з договорів не оспорювалась сторонами та не визнавалась в судовому порядку колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір поставки ліфтового обладнання у спрощений спосіб.

Аналізом доводів апеляційної скарги встановлено, що у наданому в якості підстави задоволення позовних вимог Договорі, позивачем у п. 1.2 передбачено, що загальна вартість Договору, з врахуванням ПДВ становить: 478 942,56 грн. (24800 Євро), і вона є остаточною та може бути змінена лише у випадках передбачених Договором. Колегія суддів звертає увагу на суперечність за змістом п.1.2. та його підпункту, оскільки якщо вартість договору є остаточною, то вона не повинна підлягати зміні. Отже, укладаючи такий договір сторони допускали не остаточність його вартості і можливість її коригування, а тому колегія суддів розцінює ці доводи критично та вважає, що вони є непереконливими.

Поряд з цим встановлено, що 13.01.2015 року з метою виконання даного Договору позивач перерахував відповідачу 478942 грн. 56 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 283 в графі «призначення платежу», якого зазначено «за ліфт згідно договору № 12/01/15 від 12.01.15р. в т.ч. ПДВ 20% 79823,76 грн.».

В свою чергу, на виконання вимог п. 1.1 Договору відповідачем було поставлено позивачу ліфтове обладнання, що не заперечується представниками сторін в судовому засіданні та підтверджується письмовим доказом - видатковою накладною №3 від 24.02.2015 року на суму 524 406, 20 грн., яка підписана двома сторонами та завірена їхніми печатками.

При цьому встановлено, що листом №40 від 23.02.2015 року відповідач повідомив Позивача, що на момент розмитнення Обладнання (23.02.2015 року), курс НБУ становить 31,722467 грн. та перевищив курс придбання валюти на 12,692467 грн., а згідно п. 1.2 Договору, якщо на момент розмитнення Обладнання, курс НБУ перевищить курс придбання валюти вартість Обладнання додатково збільшується на суму витрат при розмитненні обладнання, що становить - 52462,20 грн. Враховуючи попередньо зайво перераховані кошти, в сумі 6 998,56 грн. сума витрат складає - 45463,64 (а.с. 68).

Факт отримання цього листа представник позивача не заперечувала, та як вбачається з документальних доказів у справі у цей же день відповідачем було виставлено рахунок на оплату № 17 від 23.02.2015 року (а.с. 69), де визначено підставу Договору № 12/01/15 від 12.01.2015 року, та у зв'язку із збільшенням вартості обладнання та збільшенням курсу НБУ на момент розмитнення до оплати разом з сумою ПДВ визначено 45 463,64 грн.

26.02.2015 року позивач (ПП "Львівбудавтосервіс") здійснив додаткову оплату коштів відповідачу (ПП "Спеціалізованій ремонтно-будівельній компанії " Портал" ), що підтверджується платіжним дорученням № 351 від 26 лютого 2015 року на суму 45463 грн. 64 коп. де вказано призначення платежу: "доплата за обладнання, згідно рахунку № 17 від 23.02.15р. в т.ч. ПДВ 20% 7577.27 грн." (а.с. 22).

Таким чином, договірні зобов'язання сторін були виконані.

Однак, уже 06.05.2015 року ПП «Львівбудавтосервіс» звернулось до відповідача з вимогою про повернення зайво перерахованих коштів, які на думку позивача є набутими без достатньої правової підстави (а.с. 81).

Листом №112 від 22 травня 2015 року ПП "Спеціалізована ремонтно-будівельна компанія " Портал" повідомила ПП "Львівбудавтосервіс", що вимога позивача щодо повернення 45 463 грн., як помилково сплачених коштів, є безпідставною та необгрунтованою, а тому не може бути виконана.

З'ясуванням підставності звернення до суду з даним позовом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексу України.

Стаття 509 Цивільного кодексу України, зазначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться у строк (термін) визначений у зобов'язанні (ч. 1 ст. 530 ЦК України), оскільки зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Документальними доказами у справі встановлено, що позивач перерахував кошти відповідачу на підставі рахунку № 17 від 23.02.15 року та договору на поставку ліфтового обладнання №12/01/15 від 12.01.2015 року укладеного у спрощеній формі.

З'ясовуючи підставність застосуванням позивачем до даних правовідносин положень ст. 1212 Цивільного кодексу України колегія суддів зазначає наступне.

Згідно чинного законодавства, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Для з'ясування чи набула особа відповідного зобов'язання, визначеного ст.1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов'язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.

Відповідно до п. 7 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.04.2015 р. N 01-06/631/15 Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" - стаття 1212 Цивільного кодексу України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 Цивільного кодексу України (постанова від 25.02.2015 N 910/1913/14).

Отже, між сторонами існували договірні відносини, які виключають можливість застосування до них положень ст.1212 Цивільного кодексу України, а тому колегія суддів приходить до висновку, що позивач безпідставно застосував положення ст.1212 Цивільного кодексу України не обравши спеціальний спосіб захисту, оскільки правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права.

Щодо тверджень позивача про помилковість перерахування спірних коштів на підставі рахунку № 17 від 23.02.15 року, колегія суддів зазначає наступне відповідно до п. 3.8 Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками. Разом з тим доказів щодо помилковості призначення платежу при перерахуванні зазначених коштів суду не надано.

Як передбачено п.1.24 ч.1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» помилковий переказ - рух певної суми коштів, унаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі, а помилкове списання/зарахування коштів - це списання/зарахування коштів, унаслідок якого з вини банку або клієнта відбувається їх списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що 45463,64 грн., перерахованих позивачем 23.02.2015 року, сплачені саме на виконання умов існуючого між сторонами договору №12/01/15 від 12.01.2015 року, що спростовує посилання позивача на сплату зазначених коштів у якості виконання своїх позадоговірних зобов'язань, які виникли виключно з підстав рахунку № 17 від 23.02.15 року, оскільки, як уже зазначалось раніше у вказаному рахунку підставою виставлення його вказано Договір № 12/01/15 від 12.01.2015 року.

За таких обставин, оспорювана сума не може вважатися отриманою відповідачем без достатньої правової підстави та збереженою в себе за рахунок позивача у розумінні ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки така сума, сплачена позивачем на виконання своїх обов'язків за договором №12/01/15 від 12.01.2015 року, укладеного з відповідачем.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 року у справі № 909/613/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного підприємства "Львівбудавтосервіс" б/н від 20.07.2015 року - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 року у справі № 909/613/15 в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Івано-Франківської області.

Повний текст постанови складений 25.09.2015р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Михалюк О.В.

Суддя Плотніцький Б.Д.