РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2015Справа №910/17398/15

за позовом: Дочірнього підприємства «Спринтер К», м.Київ,

до відповідача: Комунального підприємства «Шкільне харчування», м.Київ,

про стягнення 81 282,12 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Варвась Д.О. - по дов.

від відповідача: Мішин Ю.С. - по дов.

про стягнення 81 282,12 грн.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 12.08.2015р. оголошувалась перерва до 23.09.2015р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Дочірнє підприємство «Спринтер К», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Комунального підприємства «Шкільне харчування», м.Київ (з урахуванням заяви №312 від 21.07.2015р.) про стягнення основного боргу в сумі 40264,29 грн., пені в розмірі 10 907,93 грн., 3% річних в сумі 704,21 грн. та інфляційних втрат в розмірі 21 405,69 грн.

23.09.2015р. Дочірнім підприємством «Спринтер К» подано до господарського суду заяву б/н від 23.09.2015р., в якій позивачем було збільшено заявлений до стягнення розмір 3% річних до 1051,69 грн.

Згідно зі ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи, що заява б/н від 23.09.2015р. Дочірнього підприємства «Спринтер К» відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, остання прийнята господарським судом до уваги під час розгляду справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення Комунальним підприємством «Шкільне харчування» умов договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р. поставки в частині оплати товару в обсязі та строки, визначені укладеним між сторонами правочином, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач у відзиві без номеру та дати, що надійшов до господарського суду 10.08.2015р., зазначив, що порушення грошових зобов'язань за договором №КП-9526-14 від 07.10.2014р. виникло через наявність тяжких соціально-економічних обставин, які обумовили скрутне фінансове становище Комунального підприємства «Шкільне харчування». Одночасно, наведеним учасником судового процесу наголошено на наявності підстав для розстрочення виконання судового рішення по справі та зменшення розміру штрафних санкцій.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 23.09.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі представлені документи, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 07.10.2014р. між Дочірнім підприємством «Спрінтер К» (постачальник) та Комунальним підприємством «Шкільне харчування» (покупець) було укладено договір №КП-9526-14 поставки, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується поставляти та передавати продовольчу продукцію у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати товар у власність та оплачувати його на умовах правочину.

Згідно з п.3.4 договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р. загальна вартість правочину визначається шляхом сумування вартості товару, поставленого згідно товарно-транспортних накладних протягом строку дії правочину.

Договір набирає чинності з дати його підписання та скріплення печатками і діє впродовж календарного року. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення правочину в строк не менший, ніж десять календарних днів до закінчення терміну його дії, останній вважається продовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах, кількість пролонгацій не обмежена (п.11.1 договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №КП-9526-14 від 07.10.2014р. на поставку товару як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання продовольчої продукції.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ст.663 Цивільного кодексі України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

За умовами п.4.1 договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р. постачальник доставляє товар за адресою: м.Київ, проспект Науки, 8.

Поставка товару здійснюється окремими партіями на підставі прийнятих постачальником замовлень покупця (п.4.2 договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р.).

Пунктами 5.5, 5.6 укладеного між сторонами правочину передбачено, що постачальник несе ризик випадкової втрати товару чи його пошкодження до моменту переходу права власності на продукцію до покупця. Право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання сторонами оформленої належним чином накладної на товар в пункті поставки.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р. Дочірнім підприємством «Спрінтер К» 18.11.2014р. було поставлено, а Комунальним підприємством «Шкільне харчування» прийнято товар на суму 48 264,29 грн., що підтверджується видатковою накладною №45983 від 18.11.2013р.

У судовому засіданні 29.07.2015р. судом було оглянуто оригінал наведеної вище видаткової накладної та встановлено, що остання підписана представниками обох сторін та скріплена печатками юридичних осіб без жодних зауважень та заперечень.

Оцінюючи представлену позивачем в обґрунтування викладених в позовній заяві обставин щодо поставки продукції відповідачу накладну, господарський суд виходить з наступного:

У відповідності до ст.664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов'язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи ухвалою від 10.07.2015р. судом було зобов'язано відповідача надати заперечення (у разі наявності) щодо отримання від позивача товару в межах договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р. за видатковою накладною №45983 від 18.11.2013р. на суму 48 264,29 грн.

Відповідачем факт отримання від заявника продовольчої продукції на наведену вище суму в межах спірного правочину було підтверджено у відзиві без номеру та дати, що надійшов до господарського суду 10.08.2015р.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, судом встановлено, що Дочірнім підприємством «Спрінтер К» було належним чином виконано свої обов'язки з поставки Комунальному підприємству «Шкільне харчування» в межах договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р. товару за видатковою накладною №45983 від 18.11.2013р. на суму 48 264,29 грн.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За умовами п.7.1 договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р. розрахунки між сторонами здійснюються у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів з рахунку покупця на рахунок постачальника, що вказаний у договорі, або шляхом внесення грошових коштів до каси постачальника. Валюта розрахунків - гривня.

У п.7.2 укладеного між сторонами правочину покупець зобов'язується оплачувати кожну партію товару в строк, що не перевищує двадцять один календарний день з моменту виконання постачальником зобов'язання з поставки відповідної партії продукції.

Отже, виходячи з наведеного вище, враховуючи умови договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р., господарський суд дійшов висновку, що строк оплати товару, поставленого в межах спірного правочину за видатковою накладною №45983 від 18.11.2013р. на суму 48 264,29 грн., настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, Комунальним підприємством «Шкільне харчування» належним чином свої грошові зобов'язання виконано не було, товар, отриманий за видатковою накладною №45983 від 18.11.2013р., в повному обсязі не оплачено.

З представлених заявником до матеріалів справи банківських виписок вбачається, що відповідачем було 18.05.2015р. внесено плату на суму 8000 грн., а отже, станом на момент звернення до суду з розглядуваним позовом за Комунальним підприємством «Шкільне харчування» обліковувалась заборгованість в розмірі 40 264,29 грн.

Одночасно, як свідчать матеріали справи, відповідачем після порушення провадження по справі було внесено другу частину оплати за спірним правочином, а саме 21.09.2015р. перераховано 40 264,29 грн. на рахунок Дочірнього підприємства «Спринтер К», що підтверджується банківською випискою з рахунку відповідача та було підтверджено заявником у заяві без номеру та дати, що надійшла до господарського суду 23.09.2015р.

З приводу погашення спірної заборгованості після порушення провадження по справі, господарський суд зазначає, що ст.80 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави припинення провадження по справі. Зокрема, вказаною статтею передбачено, що провадження у справі припиняється якщо відсутній предмет спору.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи (п.4.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно з п.4.4 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» припинення провадження у справі на підставі п.1-1 ст.80 норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що на момент виникнення спору заборгованість в розмірі 40 264,29 грн. Комунальним підприємством «Шкільне харчування» погашено не було, а внесено плату лише 21.09.2015р., суд дійшов висновку, що провадження по справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 40 264,29 грн. підлягає припиненню на підставі п.1-1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення пені в розмірі 10 907,93 грн., інфляційних втрат в сумі 21 405,69 та 3% річних в розмірі 1051,69 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За умовами п.9.1 договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р. у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань, що передбачені правочином, винна сторона сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення виконання.

Наразі, за порушення відповідачем строків внесення орендних платежів за договором №КП-9526-14 від 07.10.2014р. позивачем нараховано пеню за період з 10.12.2014р. по 08.06.2015р. (з урахуванням часткового погашення заборгованості) на загальну суму 10 907,93 грн.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку, судом встановлено, що останній містить помилки, зокрема, заявником не враховано, що у день фактичної сплати (часткового погашення) суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Аналогічну правову позицію наведено у п.1.9 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Здійснивши власний перерахунок, судом встановлено, що обґрунтованим є стягнення з відповідача неустойки в розмірі 10 894,77 грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення строків внесення плати за отриманий в межах договору №КП-9526-14 від 07.10.2014р. товар позивачем за період з грудня 2014р. по травень 2015р. нараховано інфляційні втрати в сумі 21 405,69 грн. та за період з 10.12.2015р. по 21.09.2015р. 3% річних в сумі 1051,69 грн.

Здійснивши перевірку наведеного заявником розрахунку 3% річних судом встановлено, що останній містить ті ж самі помилки, що допущені при нарахуванні пені. При цьому, суд звертає увагу Дочірнього підприємства «Спринтер К», що нарахування 3% річних 21.09.2015р. є необґрунтованим, оскільки у відповідності до наявних в матеріалах справи документів саме в цей день відповідачем було погашено заборгованість.

Після проведення власного перерахунку, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню 3% річних в сумі 1047,72 грн.

Одночасно, наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат є вірним, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими.

Заяви б/н від 10.08.2015р. Комунального підприємства «Шкільне харчування» про зменшення суми штрафних санкцій та розстрочення виконання судового рішення, залишені судом без задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами ч.4 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Аналогічну позицію наведено у п.2.4 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Одночасно, у ч.1 ст.121 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може, зокрема, відстрочити виконання рішення.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо) (п.7.1.2 Постанови №9 від 17.10.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України»).

Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що зменшення розміру неустойки та розстрочення виконання судового рішення це право суду, а не його обов'язок, при якому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість. Аналогічну позицію наведено у постановах від 18.02.2014р. та від 29.04.2014р. Вищого господарського суду України по справах №904/5957/13 та №16/3012/13.

Зі змісту п.3.17.4 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» та п.7.2 Постанови №9 від 17.10.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» вбачається, що під час розгляду заяв про зменшення неустойки чи відстрочення платежу судом, насамперед, повинно бути встановлено, що саме є підставою для задоволення наведеного клопотання, винятковість випадку, ступінь вини боржника, незначність прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Аналогічну позицію наведено у постановах від 26.06.2014р., від 30.07.2014р. та від 06.08.2014р. Вищого господарського суду України по справах №906/1904/13, №903/81/14 та №920/2148/13.

Як встановлено судом, обґрунтовуючи своє клопотання, відповідач посилався на те, що порушення зобов'язання, яке стало підставою для нарахування штрафних санкцій, виникло внаслідок відсутності грошових коштів та тяжкого матеріального стану Комунального підприємства «Шкільне харчування».

Проте, всупереч приписів ст.33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в якості обґрунтування своїх вимог та заперечень, Комунальним підприємством «Шкільне харчування» відповідних доказів дійсної наявності фінансових ускладнень у діяльності відповідача надано не було.

Одночасно, представлена відповідачем довідка №1023 від 10.08.2015р. Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації не свідчить про відсутність у Комунального підприємства «Шкільне харчування» грошових коштів та не вказує на складне фінансове становище останнього.

До того ж, суд зауважує, що твердження представника відповідача про те, що в момент настання строку виконання зобов'язань за правочином оплата не могла бути внесена через канікули в шкільному закладі, суд також вважає безпідставними та такими, що не вказують на наявність підстав для задоволення клопотань Комунального підприємства «Шкільне харчування», з огляду на те, що умовами укладеного між сторонами правочину виконання контрагентами своїх зобов'язань не поставлено у залежність часу навчання та канікул у навчальній установі, а порушення відповідачем свого обов'язку з оплати існувало під час всього навчального року.

Крім того, вище зазначалось, що при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій та розстроченні виконання судового рішення, суд, насамперед, повинен встановити винятковість випадку, чого у даному випадку не вбачається.

До того ж, за висновками суду, розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача, є співрозмірними з порушенням договірних зобов'язань.

Слід також наголосити, що при вирішенні спору суд повинен також враховувати принципи добросовісності та справедливості й враховувати інтереси обох сторін господарських правовідносин.

У поясненнях б/н від 23.09.2015р. позивачем було заперечено проти задоволення заяв відповідача з огляду на їх доказову необґрунтованість.

У ст.11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов'язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Дмитра Олександровича щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

У даному випадку господарський суд зауважує, що невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань протягом дев'яти місяців свідчить про тривале та суттєве порушення прав та фінансових інтересів Дочірнього підприємства «Спринтер К».

Наразі, судом не встановлено, а відповідачем не доведено наявності інших об'єктивних обставин, що свідчили б про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій та не надано доказів неможливості або складності процедури виконання рішення суду, а також інших обставин виняткового характеру, які могли б слугувати підставою для розстрочки виконання рішення суду.

Таким чином, враховуючи у сукупності викладені вище фактичні обставини справи, виходячи з принципів добросовісності та справедливості, приймаючи до уваги позицію Верховного Суду України, Конституційного Суду України та Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку, що заяви б/н від 10.08.2015р. Комунального підприємства «Шкільне харчування» про зменшення суми штрафних санкцій та розстрочення виконання судового рішення є безпідставними, доказово необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд звертає увагу заявника на те, що Комунальне підприємство «Шкільне харчування» не позбавлено права та можливості повторно звернутися до господарського суду з клопотанням про розстрочення виконання судового рішення у разі виникнення обставин, що дійсно ускладнюють виконання рішення або роблять його виконання неможливим з наданням належних доказів існування вказаних обставин.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.10 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову, відстрочку або розстрочку виконання рішення.

За таких обставин, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, враховуючи наявність підстав для припинення провадження по справі в частині стягнення основного боргу на суму 40264,29 грн., суд дійшов висновку, що позовні вимоги Дочірнього підприємства «Спринтер К» до Комунального підприємства «Шкільне харчування» про стягнення пені в розмірі 10 907,93 грн., 3% річних в сумі 1051,69 грн. та інфляційних втрат в розмірі 21 405,69 грн. підлягають задоволенню частково у визначених вище розмірах, а провадження в частині стягнення основної заборгованості - припиненню.

З огляду на приписи ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог. При цьому, суд зазначає, що судовий збір за позовні вимоги про стягнення основного боргу покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Припинити провадження по справі за позовом Дочірнього підприємства «Спринтер К», м.Київ до Комунального підприємства «Шкільне харчування», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 40 264,29 грн.

Частково задовольнити позовні вимоги Дочірнього підприємства «Спринтер К», м.Київ до Комунального підприємства «Шкільне харчування», м.Київ про стягнення пені в розмірі 10 907,93 грн., 3% річних в сумі 1051,69 грн. та інфляційних втрат в розмірі 21 405,69 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Шкільне харчування» (03039, м.Київ, Голосіївський район, проспект Науки, буд.8, ) на користь Дочірнього підприємства «Спринтер К» (04074, м.Київ, Оболонський район, вул.Бережанська, буд.4, ) пеню в сумі 10 894,77 грн., 3% річних в сумі 1047,72 грн., інфляційні втрати в розмірі 21 405,69 грн. та судовий збір в сумі 1826, 58 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відмовити в задоволенні заяви б/н від 10.08.2015р. Комунального підприємства «Шкільне харчування», м.Київ про розстрочення виконання судового рішення.

У судовому засіданні 23.09.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 25.09.2015р.

Суддя М.О. Любченко