РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

22 вересня 2015 року Справа № 918/196/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Маціщук А.В.

судді Гулова А.Г. ,

судді Петухов М.Г.

за участю представників сторін:

позивача - пред-ків Трачука Ю.М., Калініченко Н.А. (пост.дов.ВТМ № 618994 від 04.12.2013р.)

відповідача приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Суворов" - не з'явився

відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа"- не з'явився

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Гудзєєвої Н.А. - пред-ків Трачука Ю.М., Калініченко Н.А. (пост.дов.ВТК № 758166 від 12.09.2013 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Суворов" та апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа" на рішення господарського суду Рівненської області від 12.05.2015 р.

у справі № 918/196/15 (суддя Торчинюк В.Г. )

за позовом фізичної особи - підприємця Маргуліса Михайла

до приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Суворов"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Гудзєєва Н.А

про стягнення компенсації за порушення авторського права на самостійну частину літературного твору "КАПІТОШКА" - його оригінальну назву

в с т а н о в и в :

Відповідно до рішення господарського суду Рівненської області від 12.05.2015 р. у справі № 918/196/15 задоволено позов фізичної особи - підприємця Маргуліса Михайла до відповідачів товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа" та приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Суворов". Відповідно до рішення підлягає стягненню з товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа" на користь фізичної особи-підприємця Маргуліса Михайла компенсацію за порушення майнових авторських прав в сумі 12180,00 грн. та витрати на оплату судового збору у сумі 913,50 грн. і з приватного підприємства "Виробничо - комерційної фірми "Суворов" на користь позивача компенсацію за порушення майнових авторських прав в сумі 12180,00 грн. та витрати на оплату судового збору у сумі 913,50 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач приватне підприємство "Виробничо-комерційна фірма "Суворов" подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 12.05.2015 р. у справі № 918/196/15 скасувати і прийняти нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до ухвали від 05.06.2015 р. Рівненський апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Суворов" до провадження у справі № 918/196/15 та призначив до розгляду.

03.06.2015 р. товариство з обмеженою відповідальністю "Фудмережа" також подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 12.05.2015 р. у справі № 918/196/15 скасувати і прийняти нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до ухвали від 11.06.2015 р. Рівненський апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа" до провадження та об'єднав для спільного розгляду з апеляційною скаргою приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Суворов" в апеляційному проваджені у справі № 918/196/15.

Рівненський апеляційний господарський суд 28.07.2015 р. виніс ухвалу про залучення Гузєєвої Наталії Анатоліївни до участі у справі № 918/196/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, приватне підприємство "Виробничо-комерційна фірма "Суворов" зазначає, що оскаржуване рішення було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, і вина скаржника в порушенні авторських прав у справі не доведена.

Пояснює, що судом першої інстанції всупереч ст.34 ГПК України при прийнятті оскаржуваного рішення взято до уваги ліцензійний договір від 17.11.2012 р., строк дії якого минув, тому даний договір не є належним доказом у справі.

Звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи містяться тільки копії документів завірені печаткою патентного повіреного, що на думку скаржника, є порушенням закону, а саме Положення про представників у справах інтелектуальної власності (патентних повірених) в редакції 21.09.2011 р.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно тлумачить п.52 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності» в тій частині, що право вимоги про відшкодування збитків або виплати компенсації може бути передано за угодою про відступлення права вимоги. В обґрунтування своєї правової позиції посилається на ч.2 п.52 та ч.3 п.52 зазначеної постанови.

Посилаючись на абз.1 пп.2.6. п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду № 6 від 10.07.2014 р. «Про внесення змін і доповнень до деяких постанов пленуму Вищого господарського суду України» зазначає, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській справі № 918/2018/13, яка була розглянута господарськими судами усіх інстанції і є ідентичною із справою № 918/196/15.

Доводить, що суд першої інстанції всупереч п.2 ч.1 ст.62, п.2 ч.2 ст.80 ГПК України прийняв незаконне рішення у справі № 918/196/15.

Також звертає увагу, що позивач не надав суду жодного іншого (крім копії чеку та етикетки магазину) доказу на підтвердження виробництва приватним підприємством «ВКФ «Суворов» печива під назвою «Капітошка», відповідно, вина скаржника є недоведеною.

Посилаючись на ст.ст.435, 440, 441, 443 Цивільного кодексу України, ст.ст.7, 15, 31-33 Закону України «Про авторське право та суміжні права» зазначає, що господарський суд залишив поза увагою той факт, що майнові авторські права підприємця Маргуліса Михайла на використання літературного твору «Капітошка» вичерпуються строком дії ліцензійного договору. Вважає, що звернення підприємця Маргуліса Михайла до суду поза межами дії ліцензійного договору, тобто після 17.11.2013 р., є підставою для відмови у позові.

В додаткових поясненнях скаржник зазначає, що станом на момент розгляду та вирішення справи по суті, виконано рішення Рівненського міського суду від 17.10.2014 р. у справі № 569/3649/14-ц за позовом Гузєєвої Н.А. до приватного підприємства «ВКФ «Суворов» та ТОВ «Агро-Р» про стягнення компенсації за порушення авторського права. В якості доказів по справі було долучено коробку з-під товару і датою виготовлення до 10.11.2013 р. Таким чином, на думку скаржника, будь-який чек, пред'явлений підприємцем Маргулісом Михайлом у справі № 918/196/15 є чеками на товар з однієї коробки з товаром, виготовленим одноразово до 10.11.2013 р. Стверджує, що протилежне позивачем не доведено, а господарським судом Рівненської області у справі № 918/196/15 не встановлено факт повторного виготовлення товару скаржником підприємством «ВКФ «Суворов», тобто - не доведено його вини.

Просить враховувати викладене, скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 12.05.2015 р. у справі № 918/196/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фудмережа", обґрунтовуючи доводи своєї апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповного встановлення обставин справи.

Посилаючись на ст.7, ч.1 ст.12, ч.1 ст.31 Закону України «Про авторське право та суміжні права», ст.1107, ч.1 ст.1109, ст.1110 Цивільного кодексу України, стверджує, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що за укладеним Гузєєвою Н.А. та підприємцем Маргулісом Михайлом договором було передано майнове право на витребування грошових коштів за порушення авторського права.

Вважає, що місцевим судом невірно визначено об'єм переданих прав, оскільки відтворення частини твору відбулося на етикетці, фіскальному чеку, а не на упаковці, що є різними предметами охоронюваних і переданих прав. Стверджує, що в матеріалах справи відсутні будь - які дані від власника авторського права, а саме від Гудзєєвої Н.А., про те що договір дійсно укладався. Стверджує про відсутність порушеного права позивача, оскільки він не є власником майнового авторського права та не підтвердив отримання такого права від автора.

Вказує на порушення судом першої інстанції ст.ст.32, 33, 34 та 36 ГПК України, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази того, який товар був придбаний в ТОВ «Фудмережа», а саме - був розфасований в коробку, на якій наклеєна етикетка.

Просить врахувати викладене, скасувати рішення суду першої інстанції і відмовити позивачу в задоволені позовних вимог.

У відзиві на апеляційні скарги та в пояснення, наданих колегії суддів в судових засіданнях, позивач заперечує проти задоволення апеляційних скарг, вважає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо доводів приватного підприємства «ВКФ «Суворов» зазначає, що ліцензійний договір, укладений Гузєєвою Н.А. та підприємцем Маргулісом Михайлом, є належним доказом у справі, який підтверджує факт набуття позивачем на період дії даного договору прав суб'єкта авторського права, а отже, наділений законним правом здійснювати захист порушених прав, в тому числі вимагати компенсацію за допущені порушення.

Щодо наявності в матеріалах справи тільки копій документів зазначає, посилаючись абз.5 ст.28 ГПК України, абз.5 п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», що не є порушенням вимог подання копій, засвідчених та скріплених печаткою представника сторони.

Пояснює, що позивач має право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідачів компенсації за допущене порушення його виключного права на використання твору, оскільки право на звернення до суду є правом на захист порушених прав, якими був наділений позивач в період дії ліцензійного договору та в межах, що визначені самим ліцензійним договором. Право на звернення до суду з вимогами майнового характеру може бути вичерпане лише строком позовної давності, в межах якого право на захист може бути реалізоване.

Стверджує, що майнові вимоги позивача як суб'єкта авторського права, заявлені до відповідачів в межах строку позовної давності, є законними та обґрунтованими.

Щодо доводів скаржника ТОВ «Фудмережа» посилається на ч.1-3 ст.32 Закону України «Про авторське право та суміжні права», ст.421, ч.2 ст.435, ст.422 Цивільного кодексу України і доводить про правомірність передачі дозволу на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Звертає увагу також, що право інтелектуальної власності виникає з підстав, встановлених Цивільним кодексом, іншим законом чи договором.

Просить апеляційні скарги залишити без задоволення.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Гузєєва Наталія Анатоліївна у відзиві зазначила, що апеляційні скарги відповідачів вважає безпідставними, а оскаржуване рішення - законним, таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права

Пояснює, що користуючись законними правами, третя особа передала свої виключні права позивачу, на умовах, що обумовлені укладеним між ними ліцензійним договором. Стверджує, що оскільки порушення, з приводу якого виник даний спір, відбувалось в період, коли права належали підприємцю Маргулісу Михайлу, вимоги позивача у цій справі відповідають п.«г» ч.2 ст.52 Закону України «Про авторське право та суміжні права».

Просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Зважаючи, що судом вжито необхідних заходів для завчасного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи (що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення на а.с.238-241), явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась та додаткові докази судом не витребовувались, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційних скарг без участі представників відповідачів за наявними у справі матеріалами відповідно до норм ст.ст.99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційних скарг і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено слідуюче.

У 1980 та 1989 роках відповідно було оприлюднені анімаційні фільми під назвою "Капітошка" та "Повертайся, Капітошка", створені кіностудією "Київнаукфільм". Автором літературних творів - сценаріїв до цих анімаційних фільмів є Гузєєва Н.А., про що, зокрема, зазначено в титрах названих анімаційних фільмів.

Гузєєва Н.А. володіє свідоцтвом України від 11.05.2004 р. № 9967 про державну реєстрацію авторського права на літературний твір «Капітошка» /а.с.12/.

Таким чином, Гузєєвій Н.А. належать майнові та немайнові права на літературний твір "Капітошка".

Статтею 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Виключне право автора на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема відтворення творів, їх розповсюдження.

Відповідно до ст.440 Цивільного кодексу України майновими правами інтелектуальної власності на твір є: 1) право на використання твору; 2) виключне право дозволяти використання твору; 3) право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Використанням твору є його: 1) опублікування (випуск у світ); 2) відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі тощо. Використанням твору є також інші дії, встановлені законом (стаття 441 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.9 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів, до якої Україна приєдналась 31.05.1995 р., автори літературних і художніх творів, охороняються цією Конвенцією, користуються виключним правом дозволяти відтворення цих творів будь-яким чином і в будь-якій формі.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права.

Згідно з ч.1 ст.31 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.32 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21 - 25 цього Закону. Передача права на використання твору іншим особам може здійснюватися на основі авторського договору про передачу виключного права на використання твору або на основі авторського договору про передачу не виключного права на використання твору. За авторським договором про передачу виключного права на використання твору автор (чи інша особа, яка має виключне авторське право) передає право використовувати твір певним способом і у встановлених межах тільки одній особі, якій ці права передаються, і надає цій особі право дозволяти або забороняти подібне використання твору іншим особам. При цьому за особою, яка передає виключне право на використання твору, залишається право на використання цього твору лише в частині прав, що не передаються .

17.11.2012 р. Гузєєва Н.А./автор-ліцензіар та підприємець Маргуліс Михайло/ліцензіат уклали ліцензійний (авторський) договір про передачу виключних майнових авторських прав на використання літературного твору /а.с.90-92/.

Відповідно до п.1.1. договору автор-ліцензіар на умовах даного договору передає ліцензіату виключні авторські майнові права, визначені у п. 1.2. даного договору, на використання твору та його охоронювані частини, зокрема, але не виключно, на: літературні персонажі твору, назву твору (виконані українською та/або російською мовами), в свою чергу, ліцензіар набуває таких прав з моменту підписання даного договору та зобов'язується сплатити автору-ліцензіару винагороду за передачу таких прав у порядку та на умовах, визначених пунктом 4.1. даного договору.

Пунктом 1.2. договору визначено, що автор-ліцензіар передає ліцензіату виключні авторські майнові права на використання твору (його охоронюваної частини), зокрема: виключне право на використання твору шляхом відтворення на упаковці (виготовлення з нанесенням на нього твору або замовлення такого упакування у третіх осіб) гігієнічних засобів (зубної пасти, туалетного паперу, вологих серветок), пряників, печива пісочно-відсадного, цукерок шоколадних, канцелярських товарів (альбомів, лінійок, зошитів, олівців, наборів для творчості) назви твору, будь-якої фрази із твору та інших охоронюваних частин твору, їх публічний показ та розповсюдження зазначених товарів; а також - право дозволяти або забороняти використання твору (його охоронюваних частин) іншим особам щодо переліку товарів, вказаних у п.1.2.2 цього договору, та право видачі субліцензій іншим особам в обсязі, визначеному у п.1.2 договору.

Згідно з пунктами 2.1., 2.2. договору права, визначені у пункті 1.2. даного договору, передаються автором-ліцензіаром ліцензіату з моменту підписання даного договору строком на один рік та діють на всій території України по 17 листопада 2013 року. Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до пункту 4.1. договору ліцензіар не може використовувати сам, а також передавати іншим особам визначені в пунктом 1.2. даного договору права.

Договір підписаний сторонами, в установленому порядку договір недійсним не визнаний. Твердження ТОВ «Фудмережа» про відсутність доказів дійсного укладання ліцензійного договору жодним чином не обґрунтовані та спростовані доказами у справі.

Таким чином, підприємець Маргуліс Михайло, уклавши з Гузєєвою Н.А. ліцензійний (авторський) договір, став суб'єктом авторського права, зокрема в частині авторських майнових прав на використання твору шляхом відтворення на упаковці (виготовлення з нанесенням на нього твору або замовлення такого упакування у третіх осіб) печива, а також щодо надання дозволу та заборони на використання твору (його охоронюваних частин) іншим особам.

10.11.2013 р. у гіпермаркеті "Велмарт" (місто Рівне, вулиця Макарова, 23), в якому здійснює торгівельну діяльність товариство з обмеженою відповідальністю "Фудмережа", здійснений продаж продукції - печива здобного пісочно-відсадного "Капітошка".

На підтвердження факту продажу товару позивач надав суду фіскальний чек від 10.11.2013 р. № 0163, виданий ТОВ "Фудмережа", м.Рівне, вул..Макарова, 23, Гіпермаркет "Велмарт", ПН 58, ФН , ЗН. 10003324, 11-04-07 касир Кирилюк С.С. каса № 7170 на товар; "834891 - Печиво Капітошка пісочне вагове Суворов", сума покупки - 34 грн. 41 коп. /а.с.14/.

На підтвердження того, що приватне підприємство «Виробничо-комерційна фірма «Суворов» з адресою 39600 Полтавська обл., місто Кременчук провулок Твардовського,5, виробляє печиво під назвою "Капітошка" суду надано етикетку з картонної коробки, в яку було розфасоване печиво /а.с.15-16/. Відповідач приватне підприємство «Виробничо-комерційна фірма «Суворов» не спростував факт виготовлення та розповсюдження зазначеного товару

Отже, судом встановлено, що у період дії ліцензійного договору всі виключні майнові права зазначені у ньому, належать підприємцю Маргулісу Михайлу (крім випадків вільного використання, виключний перелік яких наведено у статті 21-25 Закону України "Про авторське право і суміжні права" та статті 443 ЦК України), відтак відповідачі, використовуючи назву літературного твору "Капітошка" мали отримати дозвіл або ліцензію від позивача. При цьому автор має право на плату за використання його твору.

Такий дозвіл позивач відповідачам не надавав.

Відповідно до ч.1 ст.52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції.

Відповідачі в обґрунтування своїх заперечень посилаються на постанову Вищого господарського суду України від 24.02.2015 р. у справі № 918/2018/13, де за таким же предметом вирішений спір між тими ж сторонами тільки з інших підстав - розповсюдження контрафактного товару 17.11.2013 р.

Вищим господарським судом у справі № 918/2018/13 встановлено, що ТОВ "Фудмережа" та приватне підприємство "ВКФ "Суворов" здійснювали порушення виключних майнових авторських прав на частину літературного твору "Капітошка", що може використовуватися самостійно - його оригінальну назву. Також встановлено, що назва літературного твору "Капітошка" є оригінальною, що було підтверджено висновком Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України НДЦСЕ №24/14 у сфері інтелектуальної власності /а.с.33 - 37/.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Те, що частина літературного твору "Капітошка", а саме назва твору може використовуватися самостійно підтверджено висновком експерта Львівського НДІСЕ у цивільній справі № 569/23223/13-ц від 26.03.2014р.; висновком експерта № 24/14 Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України НДЦСЕ у господарській справі № 918/2018/13 від 24.04.2014 р., висновком експерта № 69/14 у цивільній справі № 569/3649/14-ц від 15.07.2014 р.; звітом про науково-дослідну роботу з вивчення специфіки іменування літературного персонажу "Капітошка" (за його авторством Н. Гузєєвою) та його можливих похідних варіацій у російській та українських мовах; звітом "Вивчення рівня обізнаності споживачів України про бренд "Капітошка" /а.с.19-75/.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про неправомірне спільне розповсюдження відповідачами ТОВ "Фудмережа" та приватним підприємством "ВКФ "Суворов" продукції із зображенням фрагменту літературного твору, право на розповсюдження якого належить підприємцю Маргулісу Михайлу. Фрагмент, є юридично значущою частиною літературного твору "Капітошка" і, відповідно, охороняється законом як твір.

Позивачем доведено належними та допустимими доказами те, що він є власником виключних майнових прав на літературний твір "Капітошка", а також доведено факт незаконної (без дозволу позивача) реалізації в магазині ТОВ "Фудмережа" контрафактного товару - печива здобного пісочного-відсадного "Капітошка", що був вироблений приватним підприємством "ВКФ "Суворов", на упаковці якого розміщено оригінальну назву літературного твору "Капітошка".

Відповідно до ч.1 ст.52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" при порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право, зокрема, подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.

Частиною 2 статті 52 Закону України "Про авторські та суміжні права" встановлено, що суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу.

Колегія суддів вважає, що позивач при визначенні розміру компенсації як 10 мінімальних заробітних плат (мінімальний розмір компенсації відповідно до ч.2 ст.52 Закону України "Про авторські та суміжні права") виходив із засад справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права, можливість стягнення з порушника надмірних грошових сум як компенсації за порушення авторського права спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу захисту компенсація перетворюється на джерело отримання суб'єктом авторського або суміжного права невиправданих додаткових прибутків.

Колегія суддів враховує при цьому роз'яснення пленуму Вищого господарського суду України, викладені у п.п.51.2, 51.3 постанови від 17.10.2012 р. № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності», де визначено, що компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права та/або суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права та/або суміжних прав, а розмір збитків суб'єкт такого права доводити не зобов'язаний.

У визначенні суми компенсації господарський суд виходить з розміру мінімальної заробітної плати, який установлений на час прийняття оскаржуваного рішення.

Доводи відповідачів на те, що постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2015 р. у справі № 918/2018/13 вже вирішений спір між тими ж сторонами про той же предмет, є необґрунтованими, оскільки у вищезазначеній справі підставами позову є продаж контрафактної продукції 17.11.2013 р., а підставами даної справи є інший факт продажу - 10.11.2013 р. Отже, кожен окремий факт протиправного використання об'єктів авторського права, в тому числі неодноразове використання одного й того самого об'єкта становить самостійне порушення і може бути підставою для застосування відповідальності у вигляді стягнення компенсації

Така правова позиція міститься в ч.2 п.51.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності". Отже, підстави для припинення провадження у справі відсутні.

Також не узгоджуються із правовою позицією Вищого господарського Суду України доводи приватного підприємства "ВКФ "Суворов" про неправомірність позову з огляду на звернення до суду поза межами дії ліцензійного договору - відповідно до п.52 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" якщо правова охорона об'єкта авторського права чи суміжних прав на момент подання позову припинена з передбачених законом підстав, то вимога про стягнення збитків або виплату компенсації може бути заявлена особою, яка на момент вчинення правопорушення була суб'єктом майнових прав інтелектуальної власності на відповідний об'єкт.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із обґрунтованим висновком суду першої інстанції про задоволення позову. Доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Також безпідставними є доводи про інші процесуальні порушення суду першої інстанції. Так, відповідно до ст.36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Згідно з абз.5 п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

Копії документів, надані суду позивачем на підтвердження своїх доводів, засвідчені патентним повіреним Ткачуком Ю.М., що діє на підставі Свідоцтва представника у справах інтелектуальної власності (патентного повіреного) від 23.12.2010 р. № 379 виданого Державним департаментом інтелектуальної власності /а.с.82/, і відповідачами не заперечується відповідність цих документів оригіналам.

Отже, колегія суддів вважає, що надані позивачем документи (у завірених патентним повіреним копіях) є належними та допустимими доказами у справі з урахуванням норм ст..ст.33,34,36 ГПК України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Рівненської області від 12.05.2015 р. у справі № 918/196/15 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і немає підстав для його скасування чи зміни за ст.104 ГПК України.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідачів згідно з ч.1 ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги відповідачів приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Суворов" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фудмережа" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 12.05.2015 р. у справі №918/196/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 918/196/15 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Петухов М.Г.