КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2015 р. Справа№ 910/24991/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Чорної Л.В.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю

представників сторін :

від апелянта - ОСОБА_2

від позивача - Горобець Р.В.

від відповідача - не з'явився.

розглянувши ОСОБА_4

апеляційну скаргу

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 17.03.2014 року

у справі № 910/24991/13

За позовом Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк"

до Адвокатського об`єднання "Бріарей"

про визнання договору про надання правової допомоги від 01.07.2009 року недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.03.2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним Договір про надання правової допомоги від 01.07.2009 р., укладеного між Адвокатським об'єднанням "БРІАРЕЙ" (04053, м. Київ, вул. Воровського, 10, оф. 2, код 35649674) та Публічним акціонерним товариством "Родовід Банк" (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, код 14349442).

Стягнуто з Адвокатського об'єднання "БРІАРЕЙ" (04053, м. Київ, вул. Воровського, 10, оф. 2, код 35649674) на користь Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, код 14349442) судовий збір у розмірі 1147,00 грн. (одна тисяча сто сорок сім гривень 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2014 року у справі № 910/24991/13 та припинити провадження у справі у зв'язку із непідвідомчістю даного спору господарським судам.

Розпорядження керівника апарату Київського апеляційного господарського №09-52/888/15 від 26.06.2015 р. справу № 910/24991/13 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 у зв'язку з перебуванням головуючого судді ( судді - доповідача) Шевченка Е.О. у відпустці, відповідно до абзацу 1 підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/24991/13.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/24991/13 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Баранець О.М., судді: Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г.

Розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 р. у зв'язку з перебуванням судді Сітайло Л.Г. у відпустці, керуючись ст.ст. 4-6, 69 Господарського процесуального кодексу України, п.2.3.25. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 02.04.2015 р. №25, рішенням зборів суддів Київського апеляційногогосподарського суду від 23.04.2015 р., сформовано для розгляду апеляційної скарги по справі № 910/24991/13 колегію суддів у складі: головуючий суддя: Баранець О.М. судді: Пашкіна С.А., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 р. прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4. Розгляд справи призначено до розгляду.

В судове засідання 30.06.2015 року представник відповідача не з'явився. Розгляд справи відкладено на 21.07.2015 року.

У зв'язку з перебуванням суддів Пашкіної С.А. та Чорної Л.В. у відпустці розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2015 року здійснено заміну судової колегії та для розгляду апеляційної скарги по справі № 910/24991/13 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Баранець О.М., судді Пономаренко Є.Ю. та Сітайло Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2015 року по справі № 910/24991/13 прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_4 до провадження зазначеною колегією.

Через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 21.07.2015 року представник апелянта та представник відповідача не з'явились. Розгляд справи відкладено на 08.09.2015 року.

У зв'язку з перебуванням судді Пономаренко Є.Ю. у відпустці розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 року здійснено заміну судової колегії та для розгляду апеляційної скарги по справі № 910/24991/13 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Баранець О.М., судді Калатай Н.Ф. та Сітайло Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 року по справі № 910/24991/13 прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_4 до провадження зазначеною колегією.

В судове засідання 08.09.2015 року представник апелянта та представник відповідача не з'явились. Розгляд справи було відкладено на 22.09.2015 року.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду змінено склад колегії суду.

В судове засідання 22.09.2015 року представник відповідача не з'явився.

Колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представника відповідача, враховуючи що останній належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 01.07.2009 року між Адвокатським об'єднанням "Бріарей" та Публічним акціонерним товариством "Родовід Банк" був укладений договір про надання правової допомоги (далі -Договір), за умовами якого, адвокатське об'єднання приймає на себе доручення клієнта про надання правової допомоги на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов'язується сплатити гонорар за надання правової допомоги, а також фактичні витрати, пов'язані з виконанням цього договору в порядку та на умовах визначених в Договорі.

Правова допомога, що надається адвокатами адвокатського об'єднання за цим договором включає в себе: юридичне супроводження діяльності клієнта; складання юридичних документів; консультація з правових питань; представництво клієнта перед третіми особами, органами влади та управління, правоохоронними органами, в судах та інших органах, які уповноважені за законом розглядати питання, пов'язані з діяльністю клієнта; стягнення простроченої заборгованості на користь клієнта, включаючи досудове врегулювання, судові процедури, представництво інтересів у виконавчому провадженні до кримінальної відповідальності боржників у випадку виявлення ознак вчинення кримінально-карних діянь; інші види правової допомоги за дорученням клієнта (п.2).

Гонорари та порядок його сплати визначено в додатку №1 до Договору.

Узгоджений план по роботі з боржниками клієнта наведений в додатку №2 до Договору.

Перелік адвокатів та їх помічників, які надають правову допомогу клієнту наведений у додатках №4 до Договору.

Порядок виплати гонорарів адвокатам, які надають правову допомогу клієнту визначений додатком № 6 до Договору.

Пунктом 4 додатку №5 до Договору, передбачено, що робота за справою кожного з позичальників безпосередньо розпочинається після отримання адвокатами адвокатського об'єднання документів, зазначених в додатку №3 до Договору.

Пунктами 3.3 та 3.4 додатку №1 до Договору передбачено, що за досягнення кінцевого результату із зарахування грошових коштів позичальника на рахунок клієнта гонорар сплачується у розмірі 10 відсотків від фактично отриманих клієнтом грошових коштів. За досягнення кінцевого результату у вигляді прийняття клієнтом на баланс заставленого майна або отримання клієнтом будь-яких інших активів в рахунок погашення заборгованості гонорар сплачується у розмірі 8 відсотків від оціночної вартості заставленного майна чи активів, за якою вони були прийняті на баланс клієнта.

Гонорар адвокатам сплачується клієнтом виключно на розрахункові рахунки, відкриті у клієнта ("Родовід Банк"), що передбачено п. 3.6 додатку № 1 до Договору.

В матеріалах справи наявний звіт відповідача від 10.11.2009 року, який погоджений від імені позивача тимчасовим адміністратором Щербиною С.Я., щодо наданих за Договором юридичних послуг: "Звіт по роботі за дорученням клієнта по стягненню заборгованості з ТОВ "Баски плюс 2004 рік" та пов'язаних з цим справами".

У звіті відповідач зазначав, що: в результаті проведеної ним роботи, підписано по справі №44/149б про банкрутство ТОВ "Баски плюс 2004 рік" мирову угоду від 05.11.2009 року, яка затверджена ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2009 року, підготовка проектів документів, участь у судових засіданнях, тощо.

Після затвердження мирової угоди Господарським судом міста Києва по справі №44/149б заборгованість по вказаним в п. 11 юридичним особам була погашена.

В результаті роботи у справах зазначених у звіті за обраною клієнтом позицією заборгованість позичальників перед клієнтом була погашена шляхом взяття на баланс заставленного майна, а саме земельної ділянки площею 1135298 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, договір іпотеки №22.1/66/72/73/74/84/97/219/220/470/499/531/534-3-08, оціночною вартістю грн. без ПДВ.

Відповідно до акту прийомки наданих послуг та взаєморозрахунків від 19.11.2009 р., який підписаний сторонами та скріплений печатками, за надану правову допомогу згідно Звіту, який був затверджений клієнтом до підписання цього акту, підлягає сплаті гонорар визначений в п. 5 цього акту у порядку наведеному в таблиці, тобто всього 301 600 000,00 грн.

Вказаний гонорар в сумі 301 600 000,00 грн. був перерахований позивачем в безготівковому порядку на банківські рахунки відповідача з 24.11.2009 р. по 16.12.2009 р., про що свідчать меморіальні ордери, копії яких долучено до матеріалів справи.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначав, що недійсність договору про надання правової допомоги від 01.07.2009 року полягає через недотримання процедури державних закупівель при його укладенні та у зв'язку із перевищенням тимчасовим адміністратором Щербиною В.Я. наданих йому повноважень. Крім того, позивач зазначає, що недійсність договору від 01.07.2009 року полягає у недотриманні вимог добросовісності та розумності.

Тобто, на думку позивача, спірний Договір укладено тимчасовим адміністратором Щербиною В.Я. всупереч інтересам особи, представником якої він був, всупереч інтересів вкладників банку та держави, з порушенням загальних принципів цивільного права, справедливості, добросовісності та розумності, з порушенням норм закону, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався своїм процесуальним правом, заперечень чи пояснень на позов ПАТ "Родовід Банк" не надав.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Законодавець встановлює, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, підстави недійсності правочинів передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, перехід права власності на акції при проведенні процедури капіталізації банку, відповідно до ст. 3 вказаного Закону "Про першочергові заходи щодо запобігання негативним наслідкам фінансової кризи та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", в редакції на червень-липень 2009 року, визначався моментом реєстрації випуску акцій. В сертифікаті акцій, який наявний в матеріалах справи (код цінного паперу UА), визначено дату випуску - 24.06.2009 року. Тобто державою в особі Міністерства фінансів України набуто право власності на акції ПАТ "Родовід Банк", які становлять 99,97 % статутного капіталу, з 24.06.2009 року, тобто до укладення спірного Договору.

На підставі встановлення даного факту суд першої інстанції застосував п.п. 2, 5 Положення про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2008 №921, і прийшов до висновку, що закупівля послуг за оспорюваним договором мала здійснюватись із застосуванніям процедури державних закупівель, що, на думку суду дотримано не було, у зв'язку з чим на підставі ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України суд визнав оспорюваний договір недійсним.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо виходячи з наступного.

Стаття 3 Закону України "Про першочергові заходи щодо запобігання негативним наслідкам фінансової кризи та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", в редакції на червень-липень 2009 року, встановлювала спеціальний порядок здійснення відповідних заходів, який визначався Національним банком України, з урахуванням деяких особливостей, зокрема: "Покупці акцій банку набувають права власності на акції за умови повної оплати їх вартості та фактичного подання рішення про капіталізацію банку та змін до статуту банку до Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку для реєстрації випуску акцій".

Тобто, вирішуючи питання про перехід права власності на акції банку до держави в особі Міністерства фінансів України суд першої інстанції згідно вимог ст. 3 вказаного закону зобов'язаний був встановити виконання Відповідачем та державою в особі Міністерства фінансів України двох умов, виконання яких є обов'язковим для визначення моменту переходу права власності на акції банку до держави, а саме:

дата повної оплати акцій банку державною в особі Міністерства фінансів України;

дата фактичного подання рішення про капіталізацію банку та змін до статуту банку до Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку для реєстрації випуску акцій.

Тобто, згідно ст. 3 вказаного закону, дата переходу права власності на акції банку не може передувати даті повної оплати акцій банку державою в особі Міністерства фінансів України.

Вказані фактичні обставини судом першої інстанції не були досліджені та встановлені, внаслідок чого суд безпідставно встановив факт переходу права власності на акції банку до держави до підписання оспорюваного договору.

Так, Позивачем не заперечується, що ним у Річному фінансовому звіті за 2009 рік, оприлюдненому, в тому числі, і на веб-сайті ПАТ «Родовід банку» в розділі «Звітність і фінансові результати» підпункт «Фінансові звіти» щодо переходу права власності на акції банку до держави в особі Міністерства фінансів України зазначено, що вартість акцій Банку додаткової емісії була оплачена 6 липня 2009 року державою в особі Міністерства фінансів шляхом передачі у власність Банку облігацій внутрішньої державної позики на суму 2 808 515 тис. грн.

Державна реєстрація змін до статуту Банку, що пов'язана зі зміною розміру статутного капіталу, проведена 08.07.2009 року:

З 17 липня 2009 року власником істотної участі в Банку з часткою 2 808 515 тис. грн., що становить 99,972128268 відсотка, є Міністерство фінансів України, яке є уповноваженим органом держави.

Наведене підтверджується і відповіддю Міністерства фінансів України №31-14010-02-27/15588 від 08.05.2015 року на адвокатський запит, згідно якої починаючи з 17.07.2009 року держава стала власником істотної участі в AT «Родовід банк».

За таких обставин, оспорюваний Позивачем Договір було укладено до набуття державою права власності на акції банку, у зв'язку з чим Положення про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2008 року №921, до оспорюваного Договору не застосовується.

В своїй позовній заяві Позивач просив визнати оскаржуваний договір недійсним також з інших підстав, що були відхилені судом першої інстанції, однак з урахуванням положень ст. 101 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції може переглянути й інші підстави позову, заявлені Позивачем.

Відповідно до ст. 84 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції на час вчинення правочинів) Національний банк України організовує, координує та контролює діяльність тимчасової адміністрації, а також дає вказівки, обов'язкові до виконання тимчасовим адміністратором.

Спірний Договір про надання правової допомоги укладений Позивачем в особі ОСОБА_6, що діяв на підставі статуту та постанови Національного банку України № 356 від 17.06.2009 року про призначення тимчасового адміністратора.

Згідно п. 2.2 Договору № ГД-Т-295 від 17.06.2009 року (далі - Договір), укладеного між Національним банком України та ОСОБА_6 про здійснення тимчасової адміністрації ВАТ "РОДОВІД БАНК", ОСОБА_6 забороняється приймати рішення, які потребують згоди (дозволу) Національного банку України, без його письмової згоди (дозволу) та використовувати кошти банку на потреби не передбачені кошторисом витрат тимчасової адміністрації.

Відповідно до п. 2.1.1 вказаного Договору, тимчасовий адміністратор зобов'язується здійснювати процедуру тимчасової адміністрації та повноваження загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) банку, користуватись правами та виконувати обов'язки тимчасового адміністратора відповідно до вимог Закону про банки, Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 №369, інших нормативно-правових актів, що регулюють банківську діяльність.

Відповідно до п. 5.2. глави 5 розділу VI Положення № 369 (у редакціях від 22.06.2009 р. та 29.09.2009 р.) кошторис витрат затверджується комісією НБУ.

Однак кошторис витрат тимчасової адміністрації ВАТ "РОДОВІД БАНК" на червень - грудень 2009 року, затверджений рішенням комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 02.07.2009 р. № 332 не містив витрат на консультаційні та/ або юридичні послуги на суму 301 600 000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Однією із основних вимог, додержання яких необхідно для чинності правочину, встановлених частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України, є наявність необхідного обсягу дієздатності - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч.1 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Відповідно до п.п. 3.3. п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

В преамбулі оскаржуваного договору зазначено, що ОСОБА_6 діє на підставі Статуту та Постанови НБУ № 356 від 17.06.2009 року, в якій йдеться про обов'язок дотримання останнім при виконанні своїх обов'язків, вимог встановлених Положення № 369, в якій в свою чергу йдеться про затвердження кошторису витрат комісією НБУ та здійснення тимчасовим адміністратором витрат на підставі кошторису витрат, в даному випадку рішенням комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 02.07.2009 р. №332.

Таким чином, зазначеним повністю спростовуються будь-які можливі припущення щодо необізнаності Відповідача про обмеження повноважень ОСОБА_6, оскільки як випливає з оскаржуваного договору, Відповідач був обізнаний з постановою НБУ № 356, а відповідно і з обмеженнями повноважень Скаржника.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України).

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013, № 11).

Однак сплату гонорару Відповідачу за оскаржуваним договором у розмірі 301 600 000,00 грн. не можна вважати наступним схваленням, оскільки зазначена сплата була здійснена без погодження із комісією Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, якій згідно законодавства надано повноваження на затвердження кошторису витрат тимчасової адміністрації.

Таким чином з урахуванням вимог та обмежень встановлених ст. 84 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 №369 та рішенням комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 02.07.2009 р. № 332 - наступного схвалення Позивачем оскаржуваного правочину, в розумінні ст. 241 ЦК України не відбулося.

Колегія суддів вважає, що тимчасовому адміністратору було заборонено використовувати кошти банку на потреби не передбачені кошторисом витрат тимчасової адміністрації.

Оскільки Національний банк України ці витрати жодним чином не погоджував, то наступне схвалення не відбулося.

У Постанові Вищого господарського суду України від 24.07.2014 року у справі №26/327 за позовом публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до закритого акціонерного товариства «УКРГАЗ-ЕНЕРГО» про визнання додаткової угоди недійсною Вищий господарський суд України дійшов до висновків про відсутність факту наступного схвалення оспорюваної додаткової угоди, за якою в.о. тимчасового адміністратора ВАТ «РОДОВІД БАНК» було сплачено кошти, на тій підставі, що в.о. адміністратора ВАТ «РОДОВІД БАНК» не був уповноваженою особою на наступне схвалення такого правочину, оскільки його не було погоджено та затверджено правлінням Національного банку України як того вимагало Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого Постановою Національного банку України від 28.08.2001 р. № 369. Таким чином, Вищий господарський суд України застосував норми Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого Постановою Національного банку України від 28.08.2001 р. № 369 (на норми якого посилається Позивач і в обґрунтування позовних вимог по даній справі) та дійшов висновку про відсутність факту наступного схвалення правочину, зважаючи що сплату коштів за оспорюваною додатковою угодою здійснено не уповноваженою особою.

Твердження Скаржника про те, що судами вже було надано оцінку підставі - перевищення повноважень при укладенні Договору про надання правової допомоги від 01.07.2009 р. при вирішенні справи за позовом Банку до АО «БРІАРЕЙ», ОСОБА_4, ОСОБА_7, яка розглядалася Шевченківським районним судом м. Києва, не заслуговують на увагу, оскільки підставою позовних вимог у даній справі не було перевищення / відсутність повноважень при укладенні Договору про надання правової допомоги від 01.07.2009 р., а зовсім інші підстави: умови Договору про надання правової допомоги, які встановлюють виплату гонорару в залежності від досягнутого кінцевого результату у вигляді відсотків, суперечать Правилам адвокатської етики, тобто даний договір суперечить моральним засадам суспільства.

Колегія суддів вважає, що вказані обставини не впливають на правильний висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення позову.

Що стосується пояснень позивача щодо кримінальної справи №1591, яка перебуває у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва (судова справа №1-1710/11), слід зазначити, що відповідно до статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

З урахуванням наведеного, оспорюваний договір про надання правової допомоги від 01.07.2009 року укладений між банком в особі тимчасового адміністратора Щербини С.Я. та Адвокатським об'єднанням "Бріарей", як свідчать матеріали справи та доведено позивачем належним чином, укладено із перевищенням тимчасовим адміністратором Щербиною В.Я. наданих йому повноважень, а тому в силу норм ч. 2 ст.203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підлягає визнанню недійсним з цих підстав.

Щодо позовних вимог, викладених в пунктах другому та третьому прохальної частини позовної заяви слід зазначити наступне.

Стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначає поняття первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Таким чином, до таких первинних документів також належать звіт та акт приймання-передачі.

Отже, звіт від 10.11.2009 року та акт прийомки наданих послуг та взаєморозрахунків від 19.11.2009 року, були складені на підставі Договору про надання правової допомоги від 01.07.2009 року, та є його складовою частиною, при цьому слід врахувати, що судом встановлений факт недійсності Договору від 01.07.2009 року, тому підстав для визнання недійсним правочину про надання Адвокатським об'єднанням "Бріарей" Публічному акціонерному товариству "Родовід Банк" правової допомоги (послуг правового характеру) щодо стягнення заборгованості з ТОВ "БАСКИ ПЛЮС 2004 рік" та пов'язаних з цим справ", що зафіксовано в Звіті Адвокатського об'єднання "Бріарей" від 10.11.2009 року по роботі за дорученням клієнта по стягненню заборгованості з ТОВ "БАСКИ ПЛЮС 2004 рік та пов'язаних з цим справами та акті прийомки наданих послуг та взаєморозрахунків від 19.11.2009 року, враховуючи, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України) немає.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.03.2009 року порушено провадження у справі №44/149-б про банкрутство ТОВ "БАСКИ ПЛЮС -2004 РІК".

В судовому засіданні 06.11.2009 (згідно ухвали суду від 06.11.2009 року по справі №44/149-б) розглядались протокол зборів кредиторів боржника, на якому був обраний комітет кредиторів, а також протокол засідання комітету кредиторів, на якому було обрано голову комітету кредиторів боржника в особі ПАТ "Родовід Банк" та прийнято рішення про укладення мирової угоди по цій справі.

Як слідує із вказаної ухвали, в судовому засіданні розпорядником боржника подано заяву про затвердження наданої на розгляд суду мирової угоди на умовах, що викладені в ній. Оскільки умови наданої мирової угоди відповідають вимогам діючого законодавства України, кредиторами не заявлено заперечень щодо укладення мирової угоди, у суду були підстави для затвердження мирової угоди у наданій редакції та в порядку ст.38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", припинено провадження у справі.

Отже, ухвалою від 06.11.2009 року у справі №44/149-б, суд затвердив мирову угоду, відповідно до якої:

"1.Боржник в рахунок виконання зобов'язань забезпечених іпотекою (згідно Договору іпотеки № 22.1/66/72/73/74/84/97/219/220/470/499/531/534/546-3-08 від 27 червня 2008 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палладій Н. В. за реєстровим № 2916) земельної ділянки, площею 113,5298 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 (далі - Земельна ділянка), передає у власність Публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" (Код ) Земельну ділянку, а Публічне акціонерне товариство "РОДОВІД БАНК" приймає її у власність.

2.Передача у власність Публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" Земельної ділянки здійснюється на підставі пункту 3.2.2. Договору іпотеки №22.1/66/72/73/74/84/97/219/220/470/499/531/534/546-3-08, статей 36 та 37 Закону України "Про іпотеку" за вартістю, що вказана у Звіті про експертну грошову оцінку Земельної ділянки від 28 жовтня 2009 року, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю""Бізнесінвест Консалтинг" (Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДМУ № 7139/08 від 30.05.2008р.) та Фізичною особою підприємцем - ОСОБА_9 (Ліцензія державного агентства земельних ресурсів України на проведення землевпорядних та землеоціночних робіт серія НОМЕР_2 від 16.08.2007р.) станом на 28 жовтня 2009 року (рецензія на Звіт про експертну грошову оцінку Земельної ділянки надана ОСОБА_10, кваліфікаційне свідоцтво оцінувача з експертної грошової оцінки земельних ділянок серія НОМЕР_3 від 01.04.2006р., свідоцтво про реєстрацію в державному реєстрі оцінювачів НОМЕР_4 від 28.01.2005р., Ліцензія державного агентства земельних ресурсів України на проведення землеоціночних робіт серія НОМЕР_5 від 04.05.2007р., Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДМУ НОМЕР_6 від 28.12.2007р.), а саме (три мільярди сімсот сімдесят мільйонів) гривень, без ПДВ.

3.З передачею Публічному акціонерному товариству "РОДОВІД БАНК" права власності на Земельну ділянку, всі майнові вимоги (заборгованість, проценти, будь-які інші суми та фінансові санкції) Публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" до Боржника (за кредитним договором № 22.1/470-КЛТМ-07 від 05.11.2007 року) та зазначених нижче у цьому пункті Мирової Угоди суб'єктів господарювання у сумі 1897501 471 (один мільярд вісімсот дев'яносто сім мільйонів п'ятсот одна тисяча чотириста сімдесят одна) гривня 61 копійки є повністю задоволеними. На підставі статті 11 Закону України "Про іпотеку" з передачею у власність Публічному акціонерному товариству "РОДОВІД БАНК" Земельної ділянки, до Боржника переходять всі права вимоги за наступними договорами, забезпеченими Договором іпотеки №22.1/66/72/73/74/84/97/219/220/470/499/531/534/546-3-08."

Стаття 1 Закону України "Про іпотеку" дає визначення поняттю іпотека, а саме: вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст.3 Закону).

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки (ч. 6 ст. 3 Закону, в редакції від 16.04.2009).

У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше (ч.2 ст.33 Закону).

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов'язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно зі ст. 16 цього Кодексу, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого вищевказаними нормами права. Тому, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, порушення суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, порушення суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Отже, захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Розгляд справи господарським судом ґрунтується на принципі диспозитивності, тобто, законом надано право сторонам самостійно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами та враховуючи, що обрання способу захисту порушених прав, визначення предмету і підстав позову, які (в свою чергу) визначають межі судового дослідження, залежить виключно від волевиявлення позивача, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про встановлення факту, які викладені у третьому пункті прохальної частини позовної заяви.

Щодо твердження Скаржника про порушення підвідомчості та підсудності то слід зазначити наступне.

Згідно ст. 15 ГПК України спори між юридичними особами, про визнання договорів недійсними розглядаються господарськими судами за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії. Оскільки місцезнаходженням і Позивача і Відповідача є м. Київ, справа підвідомча та підсудна Господарському суду м. Києва.

Посилання Скаржника, що не Відповідач, а він є стороною договору не можуть бути взяті судом до уваги оскільки згідно п. 8.20.1. та п. 8.20.2 Статуту Відповідача, Скаржник, як керуючий партнер Відповідача представляє його у відносинах з іншими юридичними особами та укладає від його імені правочини.

Окрім того на аркушах 3,4 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2010 року судом встановлено, що саме між Позивачем та Відповідачем, а не скаржником укладено оскаржуваний Договір.

А тому в силу абзацу 4 ст. 35 ГПК України обставина щодо сторін договору є встановлена й обов'язковою для суду.

Також не можна сприймати твердження Скаржника про навмисне приховування від суду рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2010 року, з позиції ст. 62 ГПК України, оскільки у вищезазначеному рішенні розглянуто позов між іншими сторонами та з інших підстав.

Стаття 1 Господарського процесуального кодексу України передбачає право на звернення до господарського суду за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

У відповідності до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Пункт 8 частини 3 статті 129 Конституції України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Таким чином, Господарський процесуальний кодекс України повинен містити імперативні норми про те, в яких випадках особа має право оскаржити рішення суду в апеляційному чи касаційному порядку.

В силу норм частини 1 статті 91 Господарського процесуального кодексу України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

Тобто, враховуючи положення наведеної норми, особи, які не брали участь у справі, маються право апеляційного оскарження лише в разі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Підставою для надання певній, не залученій до участі у справі, особі права на звернення з апеляційною скаргою є саме порушення її прав або охоронюваних законом інтересів внаслідок вирішення судом спору у справі, до участі в якій ця особа обов'язково підлягала залученню як така, що мала певні права і обов'язки у спірних правовідносинах.

У розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважала, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки, апеляційний господарський суд, прийнявши апеляційну скаргу до провадження (якщо вона не підлягала поверненню з передбачених ГПК підстав), повинен з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

Якщо при цьому буде встановлено, що права такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою припиняє апеляційне провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт апеляційного оскарження (п.5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України").

Колегія суддів вважає, що на підставі оспорюваного договору позивач перерахував гонорар за надання правової допомоги безпосередньо ОСОБА_4

Наведене свідчить, що вирішення питання дійсності оспорюваного позивачем договору про надання правової допомоги від 01.07.2009 року стосується ОСОБА_4 Тому, відсутні підстави для припинення апеляційного провадження.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору про надання правової допомоги від 01.07.2009 року.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст. 216 Цивільного кодексу України).

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2014 року у справі №910/24991/13 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 910/24991/13 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Н.Ф. Калатай

Л.В. Чорна

Повний текст постанови складено 23.09.2015 року.