РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2015Справа №910/18970/15

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ "УКРСПЕЦТЕХНОЛОГІЯ";

до: публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ";

про: зобов'язання вчинити дії.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Коломієць А.В. - за довіреністю від 10.06.2015 № 10/06-1;

відповідача: Биков О.І. - за довіреністю від 02.09.2015 № 3.

С У Т Ь С П О Р У :

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ "УКРСПЕЦТЕХНОЛОГІЯ" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" про зобов'язання перерахувати грошові кошти в розмірі 460.729,10 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушене зобов'язання за укладеним між сторонами спору договором банківського рахунку від 30.10.2014 № 105375, яке полягає у невиконанні платіжних доручень позивача на перерахування коштів.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив повністю з урахуванням такого. Постановою правління НБУ від 05.06.2015 № 358 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" до категорії неплатоспроможних" та згідно ст. 34 "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015 № 114 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб в публічному акціонерному товаристві "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ". Наслідки запровадження тимчасової адміністрації передбачені ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Відповідач стверджує, що зобов'язання з повернення коштів є майновим зобов'язанням. Оскільки вимога позивача про перерахування грошових коштів в розмірі 460.729,10 грн є саме вимогою кредитора в розумінні ч. 5 ст. 36 вказаного Закону то у зв'язку з введенням з 05.06.2015 тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.07.2015 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/18970/15.

В судовому засіданні 14.09.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних представників сторін по суті спору та дослідивши наявні у матеріалах даної справи докази, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з обмеженою відповідальністю "ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ "УКРСПЕЦТЕХНОЛОГІЯ" (далі - позивач/клієнт) та публічним акціонерним товариством "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" (далі - відповідач/банк) укладений договір банківського рахунку у відповідності до предмету Договору банк відкриває клієнту поточний рахунок в національній валюті та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2 Договору клієнт зобов'язується здійснювати розрахунки у формах та порядку, передбачених чинним законодавством України, в тому числі виконувати вимоги нормативно-правових актів НБУ щодо режиму використання.

Пунктом 3.7 Договору визначено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, спір передається на розгляд до суду відповідно до вимог чинного законодавства України.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

У відповідності до п. 1. статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Так позивач, надав відповідачу платіжні доручення на перерахування коштів а саме: від 26.05.2015 за № 159, 160, 161, 162, 163 та 164 (вказані платіжні доручення наявні в матеріалах справи у вигляді засвідчених копій).

Спір між сторонами судового процесу, виник внаслідок порушення відповідачем його зобов'язань за Договором. Платіжні доручення на перерахування коштів надані позивачем відповідачу останнім не виконані.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України, договір банківського рахунку укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка, зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом, за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ст. 1068 Цивільного кодексу України).

Постановою правління НБУ від 05.06.2015 № 358 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" до категорії неплатоспроможних" та згідно ст. 34 "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015 № 114 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб в публічному акціонерному товаристві "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ".

Постановою правління національного банку України від 28.08.2015 № 563 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ".

Рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.08.2015 № 159 розпочато ліквідацію публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ".

Тобто, станом на момент звернення позивача з позовом до суду у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація, а на момент вирішення спору - відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації.

Відповідно до ч. 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Тому, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Враховуючи викладене, зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Таким чином, оскільки позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", позовні вимоги до відповідача не можуть бути задоволені від часу запровадження в останньому тимчасової адміністрації.

Вказана правова позиція стосовно аналогічних правовідносин викладена у постанові Верховного суду України від 25.03.2015 № 910/9232/14 за заявою публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ" про перегляд Верховним судом України постанови Вищого господаськогсуду України від 12.11.2014 у справі № 910/9232/14 за позовом приватного підприємства "АКТІВСЕРВ" до публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ" про зобов'язання вчинити дії.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно із ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання повного тексту рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Повне рішення складено 21 вересня 2015 року

Суддя С.В. Балац