РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015Справа №910/9203/15

За позовом Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України

до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»

про стягнення 5 530 191,78 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Головко П.В. (представник за довіреністю №1089-06-1 від 01.12.2014р.);

від відповідача: Кошаровський О.В. (представник за довіреністю №210/03 від 07.09.2015р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України звернувся до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» суми процентів в розмірі 5 530 191,78 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.05.2011р. між позивачем та відповідачем укладено Генеральну депозитну угоду №83-Ф-11. В подальшому між сторонами укладалися додаткові угоди на підставі яких продовжувалось розміщення безготівкових коштів та продовжувався строк їх розміщення. Листами позивач звертався до відповідача про повернення банківського вкладу (частин), проте дані вимоги позивач не були задоволені, у зв'язку з чим позивач звертався до суду та просив стягнути 260 000 000,00 грн. неповернутої частини вкладу, пеню в розмірі 1 769 358,23 грн., несплачених процентів в розмірі 512 876,71 грн., процентів за безпідставне збереження грошей в розмірі 1 224 404,80 грн. та 1 021 025,74 грн. інфляційних. Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2014р. в справі №910/2951/14, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2014р. та Постановою Вищого господарського суду України від 17.11.2014р., позовні вимоги Фонду було задоволено частково та стягнуто з відповідача суму неповернутого вкладу в розмірі 267 000 000,00 грн., суму несплачених процентів в розмірі 2 896 767,12 грн., суму пені в розмірі 2 057 746,04 грн. та суму індексу інфляції в розмірі 1 761 200,00 грн., період нарахування з 01.02.2014р. по 17.03.2014р.

В даній справі позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми процентів в розмірі 5 530 191,78 грн., нарахованих за період з 18.03.2014р. по 10.06.2014р.

Відповідачем подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого він заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись при цьому на те, що у нього з 11.06.2014р. запроваджено тимчасову адміністрацію, а під час тимчасової адміністрації нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами не здійснюється, з урахуванням приписів п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування» та п. 1.15. Рішення Виконавчої дирекції ФГВФО від 05.07.2012р., №2.

14.04.2015р. суддею Морозовим С.М. було винесено ухвалу про повернення позивачу позовної заяви без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015р. ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.04.2015р. було скасовано, а позовну заяву і додані до неї документи вирішено передати до Господарського суду міста Києва для розгляду по суті.

Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» звернулось з касаційною скаргою на Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015р.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.07.2015р. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2015р. було залишено без змін.

Ухвалою від 27.07.2015р. позовні матеріали Фонду було порушено провадження у справі, прийнято її до провадження суддею Морозовим С.М. та призначено судове засідання на 15.09.2015р.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 15 вересня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином не підлягають доведенню знову обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2014р. в справі №910/2951/14, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2014р. та Постановою Вищого господарського суду України від 17.11.2014р.

Отже, зазначеним рішенням встановлено, що 04.05.2011р. між відповідачем (банк) та позивачем (клієнт) укладено Генеральну депозитну угоду №83-Ф-11 (надалі - Угода).

Відповідно до п. 1.1. Угоди, клієнт перераховує, а банк приймає тимчасово вільні кошти, у тому числі резервні кошти в національній валюті, далі - депозит, на депозитний рахунок відкритий на ім'я клієнта на умовах, визначених цією угодою та додатковими угодами до неї.

Згідно з п. 2.1 Угоди, клієнт на протязі всієї дії цієї угоди може розміщувати на депозитному рахунку тимчасово вільні кошти, у тому числі резервні кошти на строк від 10 днів до 12 місяців. При кожному поповненні (повному або частковому вилучені) грошових коштів на депозитному рахунку між банком і клієнтом складаються додаткові угоди, в яких обумовлюється: сума, строк розміщення коштів на депозитному рахунку і процентна ставка. Додаткові угоди є невід'ємною частиною цієї угоди.

Пунктом 2.3. Угоди передбачено, що процентні ставки встановлюються згідно додаткових угод до цієї угоди в залежності від строків розміщення коштів у розмірі, не нижче запропонованих банком у конкурсній пропозиції від 23.02.2011р.

В подальшому між сторонами укладалися додаткові угоди до Генеральної депозитної угоди №83-ф-11 від 04.05.2011р.

Так, додатковою угодою №34 від 25.11.2013р. позивач продовжив розміщення безготівкових грошових коштів на депозитному рахунку в сумі 267 000 000,00 грн. на строк до 24.12.2013р. На суму вкладу банк нараховує проценти у розмірі 9,0% процентів річних.

Листами №1181-03-1 від 16.12.2013р. та №1203-03-1 від 19.12.2013р. позивач повідомив відповідача про часткове повернення вкладу в сумі 100 000 000,00 грн. 24.12.2013р. та надання додаткової угоди на продовження терміну розміщення безготівкових коштів позивача з урахуванням суми повернення.

24.12.2013р. між сторонами укладено додаткову угоду №35 до генеральної депозитної угоди №83-ф-11 від 04.05.2011р., відповідно до умов якої вона діє до 31.12.2014р. Сторони погодились продовжити термін розміщення безготівкових грошових коштів клієнта (позивача) на депозитному рахунку в сумі 167 000 000,00 грн. на строк до 24.01.2014р., з нарахуванням на суму вкладу процентів в розмірі 9,0%.

Оскільки, банк всупереч умовам угоди безготівкові кошти в розмірі 100 000 000,00 грн. позивачу не повернув, останній звернувся з претензією №919-06-13 від 26.12.2013р.

У відповідь на вказану претензію відповідач листом №626/046 від 28.01.2014р. повідомив позивача про те, що питання повернення грошових коштів буде вирішено найближчим часом.

23.01.2014р. між сторонами укладено додаткову угоду №36 до генеральної депозитної угоди №83-ф-11 від 04.05.2011р., відповідно до умов якої сторони погодились продовжити термін розміщення безготівкових грошових коштів клієнта (позивача) на депозитному рахунку в сумі 167 000 000,00 грн. на строк до 24.02.2014р., з нарахуванням на суму вкладу процентів в розмірі 9,0%.

Листом №27-03-5 від 11.02.2014р. позивач звернувся до відповідача та зазначив, що станом на 11.02.2014р. кошти в сумі 100 000 000,00 грн. банком фонду не повернуті, та просив відповідача частково зменшити депозит на суму 160 000 000,00 грн. Кошти повернути 14.02.2014р.

У відповідь на вищезазначений лист відповідач листом вих. №122/1/046-кв від 17.02.2014р. повідомив позивача про те, що питання щодо дострокового часткового повернення депозитних коштів розглядається керівництвом банку та щодо прийнятого рішення буде повідомлено.

18.02.2014р. позивачем направлено відповідачу претензію вих. №104-06-13 щодо повернення коштів у розмірі 260 000 000,00 грн.

Оскільки, п. 2 додаткової угоди №36 від 23.01.2014 року визначено, що датою повернення вкладу є 24.02.2014 року, тому позивач просив стягнути з відповідача всю суму вкладу в розмірі 267 000 000,00 грн.

Відповідно до п. 3.3.4. Угоди, клієнт має право достроково вимагати від банку всю суму вкладу або його частину, попередньо повідомивши Банк у письмовій формі за 3 (три) банківських дня до дня вимоги.

Згідно з п. 3.2.3. Угоди, банк зобов'язаний своєчасно повертати суму депозиту згідно додаткової угоді на рахунок клієнта, обумовлений у п.6.2. чинної Угоди.

Пунктом 6.3. Угоди передбачено порядок нарахування та сплати процентів:

Проценти по депозиту нараховуються щомісячно у останній робочий день звітного місяця і перераховуються на рахунок клієнта №3764, у Державному Казначействі України, м. Київ, , МФО: 820172, щомісячно не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, або у день закінчення додаткової угоди (п. 6.3.1. Угоди).

Нараховані проценти на суму депозиту не додаються до суми депозиту і, відповідно, відсотки на них не нараховуються.

Нарахування банком процентів здійснюється методом факт/факт (п. 6.3.2. Угоди).

Нарахування процентів на депозит починається з наступного, після надходження від клієнта грошових коштів, і закінчується в той день, який передує даті повернення грошових коштів (п. 6.3.3. Угоди).

Судом в справі №910/2951/14 встановлено обґрунтованість вимог позивача, порушення відповідачем умов Угоди та необхідність стягнення з останнього сум боргу за період з 01.02.2014р. по 17.03.2014р.

В даній справі позивач просить суд стягнути з відповідача проценти річних в розмірі 5 530 191,78 грн. за період з 18.03.2014р. по 10.06.2014р., тобто до введення у відповідача тимчасової адміністрації.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди №36 від 23.01.2014р. до Угоди сторонами погоджено, що на суму вкладу, вказану п. 1. цієї Додаткової угоди нараховуються проценти в розмірі 9% річних.

Відповідно до п.3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Окрім того, пунктом 7.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Перевіривши наведений позивачем в позовних матеріалах розрахунок суми процентів в розмірі 5 530 191,78 грн., суд визнає його обґрунтованим.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві, не можуть бути прийняті судом, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Однак, пунктом 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 вказаного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Судом встановлено, що відсотки нараховані відповідачу до введення тимчасової адміністрації.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється, зокрема, на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників (ч. 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значенні "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Отже, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону, тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Жодна норма Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також будь-яка норма іншого акту законодавства не пов'язує введення згідно з Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в неплатоспроможному банку процедури тимчасової адміністрації з припиненням операційної та іншої діяльності такого банку, у тому числі з припиненням зобов'язань такого банку по укладеним ним з іншими особами (клієнтами) договорами банківського обслуговування тощо.

Згідно з частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 32-34 ГПК України, які б підтверджували наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/9203/15 підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми нарахованих відсотків в розмірі 5 530 191,78 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Статтею 5 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній станом на день звернення позивача до суду) визначені пільгові категорії щодо сплати судового збору, в т.ч. повноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

За таких обставин, і позивач і відповідач, відповідно до вимог чинного законодавства, звільнені від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (; адреса: 03057, м. Київ, проспект Перемоги, б. 41) на користь Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (; адреса: 03062, м. Київ, проспект Перемоги, будинок 92/2) суму відсотків річних в розмірі 5 530 191,78 грн. (п'ять мільйонів п'ятсот тридцять тисяч сто дев'яносто одна гривна 78 копійок).

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.09.2015р.

Суддя Морозов С.М.