ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.09.15р. Справа № 904/6511/15

За позовом Державного промислового підприємства "КРИВБАСПРОМВОДОПОСТАЧАННЯ", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до Лозуватського житлово-комунального підприємства, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення 143 216,70 грн.

Суддя Кармазіна Л.П.

Представники:

від позивача - ОСОБА_1, представник, дов. №16-05-1446 від 21.04.2015 року

від відповідача - ОСОБА_2,представник, довіреність № 07/01 від 13.07.2015 року

СУТЬ СПОРУ:

Державне промислове підприємство "КРИВБАСПРОМВОДОПОСТАЧАННЯ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Лозуватського житлово-комунального підприємства про стягнення 143 216,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором на централізоване питне водопостачання №29 від 12.12.2013 року.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.07.2015 року, порушено провадження у справі, а розгляд справи призначено на 11.08.2015р.

11.08.2015р. представник відповідача в призначене судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, подав через канцелярію господарського суду заяву про відкладення розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.08.2015 року, у звязку з неявкою представника відповідача в судове засідання розгляд справи відкладено на 17.09.2015р.

17.09.2015р. представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні надав відзив на позов, в якому основну заборгованість у розмірі 87628,32 грн. визнав у повному обсязі, проти позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій, пені та інфляційних втрат заперечив. (а.с.37) Подав через канцелярію суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи. (а.с.39-45)

В судовому засіданні, в присутності представників сторін оголошено перерву до 22.09.2015р.

22.09.2015р. представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні визнав позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 87628,32 грн., в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені заперечив. Подав через канцелярію суду доповнення до клопотання відповідача від 17.09.2015 року та заяву, якою просив суд при вирішенні справи застосувати ч. 3 ст. 219 ГК України, зменшити розмір відповідальності відповідача до суми в розмірі 87 628 грн. 32 коп. (а.с.48-49)

22.09.2015р. в порядку ст. 85 ГПК України, у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між державним промисловим підприємством "КРИВБАСПРОМВОДОПОСТАЧАННЯ" (виробник-позивач) та Лозуватським житлово-комунальним підприємством (споживач-відповідач) укладено договір на централізоване питне водопостачання №29 від 12.12.2013 року, відповідно до умов якого виробник зобовязався надавати споживачу вчасно та відповідної якості послуги з централізованого постачання питної води до межі розподілу балансової належності мереж виробника, а споживач зобовязався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором, по підключенню Ш500 мм до в/в в/в 2 Ш800 мм (від Артемівської н/с). (а.с.9-11)

Обсяги питного водопостачання на 2014 рік передбачені в графіку, на підставі заявки споживача (вих №2621 від 30.10.2013 року) січень-25300 м3 ; лютий-20200 м3 ; березень-17800 м3 ; квітень - 20300 м3 ; травень - 45800 м3 ; червень - 63600 м3 ; липень - 46500 м3 ; серпень - 48200 м3 ; вересень - 57200 м3 ; жовтень - 34100 м3 ; листопад - 25000 м3 ; грудень - 25000 м3 ; за рік 429000 м3, та з врахуванням технічних можливостей виробника. (п.2.1 договору).

Відповідно до п. 3.1.1 договору, обсяг централізованого питного водопостачання визначається за показниками водовимірювальних приладів, встановлених споживачем на межах розподілу балансової належності мереж.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що на момент його укладення тариф на послуги питного водопостачання складає 0,82 грн. (без ПДВ) за 1 м3. Орієнтована сума договору на момент його укладення на підставі передбачених п.2.1 договору обсягів централізованого питного водопостачання, складає 422 136,00 грн. (з ПДВ). Загальна сума договору за результатами його виконання визначається фактичним обсягом централізованого питного водопостачання та відповідними рахунками виробника, наданими за умовами договору.

Розрахунки за послуги централізованого питного водопостачання проводяться споживачем на протязі поточного місяця, в повному обсязі, але не пізніше 06 числа місяця, наступного за розрахунковим, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виробника (п. 4.3 договору).

Відповідно до пункту 9.1 договору, даний договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та скріплення печатками, діє з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року та вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку не буде письмово заявлено однією із сторін про відмову від договору або його перегляд. Закінчення строку дії договору не звільняє споживача від відповідальності за невиконання зобовязань з оплати отриманих послуг, яке не було виконано в передбачений договором термін.

На виконання умов договору, в період з листопада по грудень 2014 року позивачем було надано відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення в загальному обсязі 47112 м3 технічної води на загальну суму 87628 грн. 32 коп., що підтверджується актами від 25.11.2014 року та від 24.12.2014 року. (а.с.13-14)

На оплату наданих послуг позивач виставив відповідачу рахунки №002236 від 25.11.2014 року та №002336 від 24.12.2014р., копії яких містяться в матеріалах справи. (а.с.15-16)

Як зазначає позивач у позовній заяві, в порушення своїх зобовязань за договором відповідач за надані позивачем послуги не розрахувався, в звязку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 87628 грн. 32 коп., що не заперечується і самим відповідачем та стало підставою для звернення позивача до господарського суду за захистом своїх прав.

На підставі п. 7.1 договору, яким передбачено, що при несвоєчасний оплаті (порушення п. 4.3 даного договору) за спожиту воду споживач зобовязаний сплатити пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 21 272 грн. 31 коп.

На підставі ст. 625 ЦК України, позивач нарахував відповідачу 3% річних у розмірі 1478 грн. 59 коп. та інфляційні втрати у розмірі 32 837 грн. 48 коп.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши представників сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав:

Сторони є субєктами господарювання, тому відповідно до положень ст.ст. 4, 173-175 і 193 ГК України до прав і обовязків сторін, що виникли на підставі зазначеного договору і є господарськими зобовязаннями, мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Пунктом 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. (ст. 530 ЦК України )

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання згідно умов договору, виконав належним чином.

З огляду на умови договору, щодо строку оплати послуг з водопостачання, строк оплати є таким, що настав.

Відповідач зобов'язання, щодо повної та своєчасної оплати за надані позивачем послуги з водопостачання належним чином не виконав.

Зобов'язання відповідача, щодо оплати за надані позивачем послуги з водопостачання передбачено умовами договору та нормами законодавства.

Відповідачем за надані позивачем послуги з водопостачання не здійснено, тобто порушено умови договору, який підписаний між сторонами.

Відповідач щодо наявності основної заборгованості у розмірі 87628 грн. 32 коп. не заперечував та визнав їх у повному обсязі.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач неналежним чином виконав свої зобовязання за вищевказаним договором, спір між сторонами виник з його вини, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 87 628,32 грн. - доводяться матеріалами справи, є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне:

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобовязань на вимогу кредитора, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тому підставою відповідальності за грошовим зобов'язанням є сам факт порушення зобов'язання, який полягає в неповерненні відповідних грошових коштів у строк, і цей факт є вирішальним для застосування такої відповідальності.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму ВГСУ Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013 року, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок, щодо відповідності вимогам чинного законодавства та встановлено, що розрахунок зроблено вірно, у звязку з чим позовні вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 32 837,48 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Виходячи з того, що факт надання позивачем та прийняття відповідачем послуг є доведеним матеріалами справи, а оплата вказаних послуг відповідачем проведена не була, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 3% річних у розмірі 1478 грн. 59 коп., підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 21 272,31грн. судом встановлено наступне:

Відповідно до частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст.548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до статті 549 цього Кодексу, розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно до положень ч. 2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (надалі-Закон) встановлено, що його норми регулюють договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Відповідно до ст. 1 Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону).

На підставі п. 7.1 договору, при несвоєчасний оплаті (порушення п. 4.3 даного договору) за спожиту воду споживач зобовязаний сплатити пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Судом перевірено розрахунок пені за прострочення зобов'язання та встановлено, що його зроблено вірно, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 21272 грн. 31 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Посилання відповідача на те, що позивачем нарахована пеня за період, що складає 364 днів, суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідно до наданого позивачем розрахунку (а.с.19-20), позивач нарахував відповідачу пеню за актом №22 від 25.11.2014 року за період з 07.12.2014 року по 06.06.2015р., що становить 182 дні прострочення та за актом №22 від 24.12.2014 року за період з 07.01.2015 року по 07.07.2015р., що становить 182 дні прострочення, що не суперечить положенням п.6 ст.232 Господарського кодексу України, яким встановлено, що розмір нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

На підставі наведеного, заперечення відповідача щодо невірного нарахування позивачем пені не приймаються судом до уваги в зв'язку з безпідставністю.

Щодо заяви відповідача про відмову в стягненні пені та заперечень щодо її невірного нарахування, судом встановлено наступне:

Заперечення відповідача, з приводу необґрунтовано нарахованої позивачем пені, суд не приймає до уваги з огляду на те, що оскільки договір укладений між сторонами є обов'язковим до виконання, неналежне виконання зобов'язань за договором встановлено судом, підтверджується матеріалами справи, відповідачем факт неналежного виконання договору не спростовано. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Щодо заперечень відповідача, з приводу невірного нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат, а також щодо заяви відповідача, щодо відмови у стягненні 3% річних та інфляційних втрат , суд зазначає наступне:

Санкції за прострочку виконання грошових зобов`язань передбачені статтями 217, 230, 231 Господарського кодексу України. При цьому, частина 1 статті 229 Господарського кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 218 Господарського кодексу України та статті 614 Цивільного кодексу України, які закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання грошового зобов`язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій або бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Тобто, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за будь-яких обставин.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином враховуючи, що 3% річних та інфляційне збільшення боргу не є штрафними санкціями, суд вважає, що твердження відповідача щодо обмеження строку (180 днів) нарахування зазначених сум на підставі ч.6 ст. 231 ГК України - є безпідставними, а заява відповідача, якою останній просив суд застосувати вимоги ч. 3 ст. 219 ГК України, зменшити розмір відповідальності відповідача до суми основного боргу у розмірі 87 628 грн. 32 коп., тобто відмовити у стягненні 3% річних та інфляційних втратах - суперечить чинному законодавству та не підлягає задоволенню.

Отже, факт неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором, щодо своєчасної та повної оплати за надані позивачем послуги з водопостачання встановлено судом та доведено матеріалами справи.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 4, 32, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Лозуватського житлово-комунального підприємства (53020, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Ватутіна, буд. 45, ) на користь державного промислового підприємства "КРИВБАСПРОМВОДОПОСТАЧАННЯ" (50069, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Миру, 15-А, ) суму заборгованості за спожиту воду в розмірі 87 628 грн. 32 коп., інфляційні втрати 32 837 грн. 48 коп., пеню в розмірі 21 272 грн. 31 коп., 3% річних у розмірі 1478 грн. 59 коп. та суму судового збору у розмірі 2864 грн. 33 коп.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскаржене протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 24.09.2015р.

Суддя ОСОБА_3