ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 р. Справа № 917/1837/15

За позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз", вул. Л. Толстого, 87, м. Лубни, Полтавська область, 37500

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК", вул. Гуданова, буд.16, офіс8, м. Харків, 61024

про визнання недійсною третейської угоди від 16.10.2007 р., укладеної між ТОВ "ТДК" та ВАТ по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

- скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації «Український правовий союз» від 19.11.2007 р. у справі № 43/7 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірмою «ТДК» до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та про визнання права власності на нерухоме майно та Ухвалу Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організація «Український правовий союз» від 28.11.2007 p.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники сторін 22.09.2015 р. та 23.09.2015 р.:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

У судовому засіданні 22.09.2015 року було оголошено перерву до 23.09.2015р. згідно ст.77 ГПК України для надання можливості сторонам подати додаткові докази, про що представники сторін були повідомлені під розписку (арк.46 справи).

Після виходу з нарадчої кімнати суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та оголосив дату складання повного рішення (ст.85 ГПК України).

Суть справи: розглядається позовна заява про:

- визнання недійсною третейської угоди від 16.10.2007 p., укладеної між товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «ТДК» та відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз», та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину;

- скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації «Український правовий союз» від 19.11.2007 р. у справі № 43/7 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірмою «ТДК» до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та про визнання права власності на нерухоме майно та Ухвалу Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організація «Український правовий союз» від 28.11.2007 p.

Представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягає та надав суду наступні заяви:

- Заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 60-73). Згідно даної заяви позивач просить крім вищезазначених позовних вимог визнати недійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна №17 від 15.11.2007 р. та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно; витребувати з незаконного володіння у Приватного підприємства «Лубнипропансервіс» нерухоме майно. Суд відмовляє в задоволенні даної заяви про збільшення позовних вимог, оскільки позовні вимоги, які є предметом розгляду даної справи, мають немайновий характер. Збільшено чи зменшено може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог, то фактично йдеться про подання іншого позову (абз. 3 п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

- Клопотання про залучення у якості співвідповідача по справі Приватне підприємство «Лубнипропансервіс» (а.с. -53-59). Відповідно до ст. 24 ГПК України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Суд дослідивши матеріали справи, встановив, що відсутні підстави для залучення в якості співвідповідача ПП «Лубнипропансервіс», оскільки він не є стороною ні оспорюваної третейської угоди, ні оспорюваного третейського рішення.

- Заява про забезпечення позову шляхом накладення заборони ПП «Лубнипропансервіс» відчуджувати вказане в заяві нерухоме майно.

Згідно ст.66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або зі своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається у будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Тобто, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, відтак необхідною умовою вжиття вказаних заходів є достатньо обґрунтоване припущення, що їх невжиття утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою; з цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову (п.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2012р. Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову).

У даному випадку заявником не подано доказів та не обґрунтовано необхідність вжиття заходів забезпечення.

З урахуванням викладеного, з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та надав заяву про застосування строків позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив:

15 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз») (далі Позивач, Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТДК» (далі Відповідач, Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 17. Сторони уклали договір у простій письмовій формі.

Відповідно до п. 1.1. Договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупця нерухоме майно (далі по тексту - Майно), а Покупець зобов'язується прийняти майно й оплатити його на умовах даного договору.

Згідно п. 3.1. Договору, даний договір набирає сили з моменту його підписання Продавцем і Покупцем і до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

15 листопада 2007 р. сторони підписали Акт прийму-передачі до Договору купівлі-продажу нерухомого майна № 17 від 15.11.2007 p., яким підтвердили належне виконання умов договору сторонами. У п. 3 Акту приймання-передачі сторони зазначили, що не мають одна до одної претензій щодо стану Майна, а також щодо розрахунків за Договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.10.2007 р. між сторонами було укладено третейську угоду, згідно якої всі спори, розбіжності, вимоги або претензії, що виникають з договору купівлі-продажу нерухомого майна №17 від 15.11.2007 року, або у звязку з ним або витікають з нього, у тому числі, що стосуються його виконання, порушення, припинення, визнання дійсним або недійсним, спори з визнання права власності на нерухоме майно, що було предметом договору купівлі-продажу нерухомого майна №17 від 15.11.2007 року, підлягають вирішенню у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» у відповідності з його Регламентом. Сторони домовились, що розгляд справи у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» буде проходити тільки на підставі письмових матеріалів наданих сторонами, без проведення усного слухання і виклику сторін, з покладенням витрат, повязаних з розглядом спору на позивача.

16 листопада 2007 р. Відповідач звернувся до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» (далі третейський суд) із позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу нерухомості майна дійсним та про визнання права власності на нерухоме майно.

19 листопада 2007 р. Третейський суд виніс рішення, яким позовні вимоги ТОВ ФІРМИ «ТДК» задовольнив.

28 листопада 2007 p. TOB ФІРМА «ТДК» звернулось до Третейського суду заявою про виправлення рішення, долучивши до матеріалів справи Висновок від 28.11.2007 р. № 29/07 спеціаліста - судового експерта ОСОБА_3 На підставі заяви ТО ФІРМА «ТДК» Третейський суд ухвалою від 28.11.2007 р. виклав резолютивну частину рішення від 19.11.2007 р. у новій редакції.

Позивач вважає, що третейська угода від 16.10.2007 р. є нікчемною, а відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Так, як зазначає позивач, третейська угода, на основі якої розглядався спір, не відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди», адже не є та не може вважатись частиною договору з огляду на те, що: по-перше, вона укладена за місяць до підписання договору і в ній відсутня вказівка про те, що така угода є невід'ємною частиною договору; по-друге, на час укладення договору строк дії третейської угоди вже закінчився (відповідно до п. 3 третейської угоди угода діє до 30 січня 2007 р.) Тобто, станом на 16.11.2007 р. (день прийняття позовної заяви до розгляду Третейським судом) та на 19.11.2007 р. (день винесення рішення по справі) третейська угода від 16.10.2007 р. була нечинною.

Враховуючи викладене позивач зазначає, що оскільки третейська угода від 16.10.2007 р. не відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди», то така угода є нікчемною, що є безумовною підставою для скасування рішення третейського суду.

За даних обставин, позивач вважає свої права порушеними та звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсною третейської угоди від 16.10.2007 p., застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації «Український правовий союз» від 19.11.2007 р. у справі № 43/7 та Ухвали Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організація «Український правовий союз» від 28.11.2007 p.

При винесені рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зауважено, що правочин (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач просить визнати третейську угоду недійсною з підстави, що вона укладена за місяць до підписання договору і в ній відсутня вказівка про те, що така угода є невід'ємною частиною договору та в звязку з тим, що на час укладення договору строк дії третейської угоди вже закінчився. Позивач вважає, що оспорювана угода є нікчемною, а відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про третейські суди» в редакції, яка діяла на час укладення оспрюваної третейської угоди, третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Судом досліджено матеріали справи №43/7 за 2007 р. Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" та встановлено, що у відзиві на позовну заяву від 19.11.2007 р. (аркуш третейської справи 101-102) ВАТ по газопостачанню та газифікації " Лубнигаз" зазначає: "ВАТ"Лубнигаз" не заперечує проти розгляду справи третейським суддею Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" ОСОБА_4 за відсутності представника ВАТ "Лубнигаз".

Враховуючи, що чинним законодавством не передбачено, що третейська угода не може укладатися на майбутнє та, чітко визначено, що третейська угода може укладатися у вигляді окремої письмової угоди або вважається укладеною шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує, суд не вбачає підстав визнати оспорювану третейську угоду недійсною із вказаних підстав.

Крім того, судом встановлено, що дійсно в третейській угоді від 16.10.2007 р. в п. 3 зазначено, що ця угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами і діє до 30.01.2007 р.

Відповідач заявляє, що в третейській угоді допущена технічна описка. Позивач проти даних тверджень відповідача заперечує та заявляє, що на час укладення оспорюваної угоди її термін закінчився.

Суд оцінює дані твердження позивача критично та вважає, що угода не може припинити свою дію не почавши існування. Крім того, судом досліджено матеріали третейської справи, та встановлено, що дана угода була спрямована на реальне настання наслідків, а саме: сторонами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №17 від 15.11.2007 р., під час виникнення спору про визнання права власності на нерухоме майно сторони звернулися саме до третейського суду визначеного оспорювано угодою. Сторони 16.11.2007 р. отримали ухвалу про порушення провадження у третейській справі та надавали свої реагування. Зокрема позивач (відповідач по третейській справі), як вже зазначалося у відзиві повідомляв, що не заперечує проти розгляду справи в даному третейському суді в складі третейського судді Ковальчука В.В. 19.11.2007 р. (в день винесення рішення) представники сторін отримали оригінали вказаного рішення та до цього часу його не оскаржували. Так само сторонами було отримано оригінал ухвали від 28.11.2007 р. про виправлення рішення.

Таким чином, своїми діями сторони погодили, що спір, який випливав з договору №17 від 15.11.2007 р. повинен бути розглянутий у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз". Тобто виконали умови третейської угоди від 16.10.2007 р.

Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсною третейської угоди від 16.10.2007 p., укладеної між товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «ТДК» та відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз», та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації «Український правовий союз» від 19.11.2007 р. у справі № 43/7 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірмою «ТДК» до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Лубнигаз» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та про визнання права власності на нерухоме майно та Ухвалу Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організація «Український правовий союз» від 28.11.2007 p., то оскільки дана вимога є похідною від попередньої ( про визнання недійсною третейську угоду), то відсутні підстави для її задоволення. Також суд зазначає, що вимоги про оскарження рішення третейського суду повинні подаватися та розглядатися в порядку визначеному розділом ХIV-1 ГПК України, а не в позовному провадженні.

Крім того, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Суд вважає дане клопотання правомірним, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 вказаного Кодексу унормовано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Приписами статті 260 цього ж Кодексу передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 названого Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 названого Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з пунктом 2.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" до вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, а в силу частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, щодо позовних вимог про визнання угоди недійсною позивачем пропущений строк позовної давності.

Позивач проти задоволення клопотання про застосування строків позовної давності заперечує, та посилається на ч. 4 ст. 258 ЦК України в редакції станом на 16.06.2007 р. (яка діяла на момент укладення третейської угоди) якою визначено, що позовна давність у десять років застосовується до вимогпро застосування наслідків нікчемного правочину.

Однак, 15 січня 2012 року набрав чинності Закон України від 20 грудня 2011 року N 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", яким ч. 4 ст. 258 ЦК України виключено. При цьому ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлено, що протягом трьох років з дня набрання ним чинності особа має право звернутися до суду з позовом про застосування наслідків нікчемного правочину за умови, якщо строк їх пред'явлення, встановлений положеннями ЦК України, що діяли до набрання чинності цим Законом, не сплив на момент набрання ним чинності.

Таким чином, спливла позовна давність і щодо вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, зясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі матеріалів справи, керуючись ст.ст.33,43,49,75,82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

2. Відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Повне рішення складено 28.09.2015 р.

Суддя Н.Г. Гетя