РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2015 р. Справа № 918/578/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Олексюк Г.Є. ,

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача приватного підприємства "Домінус" на рішення господарського суду Рівненської області від 13.07.2015 р. у справі №918/578/15 (суддя Андрійчук О.В. )

за позовом приватного підприємства "Домінус"

до 1. державно-комунального підприємства "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м.Рівного"

2. Рівненської міської ради

про визнання права постійного користування земельною ділянкою

За участю представників сторін:

позивача - Курися О.П., Лишенюк Л.Н.

відповідача 1 - Мушкеєва В.В.,

відповідача 2 - Горчак Ю.П.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Домінус" звернулось до місцевого господарського суду з позовом до державно-комунального підприємства "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м.Рівного", Рівненської міської ради про визнання права постійного користування земельною ділянкою, про припинення права постійного користування земельною ділянкою та про встановлення земельного сервітуту.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 13.07.2015 р. у справі №918/578/15 (суддя Андрійчук О.В.) в позові відмовлено повністю.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції посилався на те, що земельна ділянка, на якій знаходяться будівлі (споруди), право власності на які зареєстровані за позивачем, перебуває у постійному користуванні державно-комунального підприємства "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного". Підставами набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, передбачених цим Кодексом, або за результатами аукціону, тому до компетенції суду не входить вирішення питань, пов'язаних з набуттям чи припиненням права користування земельною ділянкою, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування. Також, суд вказує, що державно-комунальному підприємству "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного" земельна ділянка належить на праві постійного користування, а отже на такому ж праві має перейти до позивача. Суб'єкти господарювання приватної форми власності, до яких відноситься позивач у справі, не можуть набувати земельну ділянку на праві постійного користування. Жодних звернень до власника землі - Рівненської міської ради, пов'язаних із отриманням земельної ділянки, необхідної для обслуговування належних йому об'єктів нерухомого майна, позивач у порядку, визначеному чинним законодавством не ініціював. Також суд зазначає, що вилучення земельної ділянки з постійного користування відбувається за згодою постійного землекористувача та на підставі рішення відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування, а в разі незгоди землекористувача вона може бути оскаржена у судовому порядку, однак позивач правом звернення до землекористувача про надання згоди вилучення земельної ділянки з постійного користування не скористався та позитивне рішення відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування не отримав. Крім того, суд вказує, що право на земельний сервітут виникає у власника або землекористувача земельної ділянки, у той же час позивач права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, визначеному чинним законодавством, не набув.

Не погоджуючись з винесеним рішенням, приватне підприємство "Домінус" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Апелянт, зокрема, зазначає, що судом при винесенні рішення помилково зроблений висновок, що вимога ПП "Домінус" про визнання права постійного користування на частину земельної ділянки, яка перебуває у постійному користування ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м.Рівного", відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №262085 від 14.07.2007 року, яка набута у власність ПП "Домінус", є вирішенням питання щодо набуття права користування на земельну ділянку, що є комунальною власністю, а відтак не може бути задоволеною. Скаржник вважає, що ненадання ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м.Рівного" погодження, щодо вилучення частини земельної ділянки, яка перебуває у їхньому постійному користуванні, є невизнання права ПП "Домінус" на користування спірної частини земельної ділянки. Право ПП "Домінус" на безпосереднє користування цією частиною земельної ділянки гарантоване положеннями ст. ст. 13, 14 Конституції України, ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Також судом не взято до уваги п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України та ч. 5 ст. 55 Конституції України, згідно яких кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а також те, що належним способом захисту права ПП "Домінус" на безпосереднє користування частини земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м.Рівного", є саме визнання права користування земельною ділянкою, що виникло в зв'язку з набуттям права власності на об'єкти нерухомого майна. Тому, суд безпідставно відмовив у задоволенні даної вимоги. Аналогічно суд безпідставно та необґрунтовано відмовив і в задоволенні вимоги про припинення права користування частиною спірної земельної ділянки, оскільки такий спосіб захисту, як вилучення земельної ділянки комунальної власності, що перебуває у користуванні на думку апелянта, відповідає вимогам ч. 10 ст. 149, ст. 152 ЗК України, ч. 5 ст. 55 Конституції України. Також, судом не враховані положення ст. 41 Конституції України та ст.ст. 6, 20 ГК України.

У відзивах на апеляційну скаргу державно-комунальне підприємство "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного" та Рівненська міська рада наводять свої міркування на спростування доводів скаржника і вказують на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просять рішення господарського суду Рівненської області від 13.07.2015 р. у справі №918/578/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзиви на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

03.05.1995 року між ПП "Домінус" як орендар та ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного" як орендодавець було укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого орендодавець надав в оренду орендарю кафе "Вітерець", нежитлове підсобне приміщення танцмайданчика площею 30,6 кв2 та територію танцмайданчика, з правом суборенди, що знаходяться у парку відпочинку ім. Т.Г. Шевченка в м. Рівне (п. 1.1. договору).

На виконання умов договору орендодавець передав, а орендар прийняв підсобне нежиле приміщення танцмайданчика парку культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка (акт передачі нежитлового приміщення танцмайданчика парку культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка від 29.12.1995 року)

Ухвалою господарського суду Рівненської області у справі №14/264 від 05.06.2007 року затверджено мирову угоду між ПП "Домінус" та ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного", за умовами якої, зокрема, сторони визнали, що в ході виконання договору оренди ПП "Домінус" за власні кошти створено нову річ - кафетерій та літні павільйони. При цьому ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного" не заперечує щодо набуття за ПП "Домінус" у встановленому порядку права власності на вказану новостворену річ.

На підставі вказаної ухвали 27.09.2012 року позивачем було зареєстровано за собою право власності на нежитлові приміщення кафетерію та літні павільйони, розташовані за адресою: вул. Соборна (Ленінська), 3д, м. Рівне (згідно витягу про державну реєстрацію прав №35646721).

Об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності позивача, знаходяться на земельній ділянці, за адресою: вул. Соборна, 3д, м. Рівне, яка є власністю територіальної громади м. Рівного та перебуває у постійному користуванні ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного" (що підтверджується Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 262085 від 14.06.2007 року).

Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-015 від 02.07.2015 року форма власності земельної ділянки - комунальна, категорія земель - землі рекреаційного призначення, що також підтверджується рішенням Рівненської міської ради №1545 від 28.07.2005 року.

Відповідно до норм ст. 52 ЗК України визначено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.

Позивач, набувши право власності на об'єкти нерухомого майна звернувся до ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного" з клопотанням про надання згоди на вилучення з постійного користування останнього та подальшого оформлення права користування земельною ділянкою за позивачем, необхідної для обслуговування нерухомості, проте відповіді на вказане звернення ним отримано не було.

Звертаючись до суду із позовом про припинення права постійного користування землею, позивач обрав примусовий, а не добровільний спосіб позбавлення такого права відповідача.

За змістом ст. 143 ЗК України, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється лише в судовому порядку та з підстав, передбачених вказаною нормою. При цьому, серед виключного переліку підстав, що дають право суду примусово позбавити особу права користування землею, які визначені ст. 143 ЗК України, відсутня підстава, аналогічна тій, що вказана в п. "е" ст. 141 ЗК України, на яку й посилається позивач.

Як встановлено ч.2 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 цієї статті передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Відповідно до норм ст. 149 ЗК України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок проводиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку (ч.10 ст. 149 ЗК України).

Отже, відповідно до вказаних норм, вилучення земельної ділянки з постійного користування відбувається за згодою постійного землекористувача та на підставі рішення відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування.

Проте, доказів надання згоди від постійного землекористувача ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного" та позитивного рішення відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування позивачем до суду не надано.

Порядок передачі в користування юридичним особам земельних ділянок із земель державної або комунальної власності передбачений статтею 116 ЗК України.

Пункт 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад у вирішенні відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Ця норма є одним із засобів забезпечення провідної ролі відповідних місцевих рад як органів місцевого самоврядування, які покликані представляти відповідні територіальні громади та здійснювати від свого імені та в їхніх інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування. Виключна компетенція місцевих рад означає, що ніякі інші органи чи посадові особи не мають права приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції рад.

Статтею 71 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Наведене узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 123 ЗК України, згідно яких юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування та надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Як встановлено судом, земельна ділянка належить ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного" на праві постійного користування, а доказів звернення до органу місцевого самоврядування з метою набуття відповідного права щодо земельної ділянки позивач суду не надав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Частинами 1, 2 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ч. 1 ст. 377 ЦК України).

Вказані норми в редакціях, що були чинними на момент державної реєстрації за позивачем права власності на нежитлові приміщення кафетерію (27.09.2012 року) регулюють правовий режим переходу права на земельну ділянку при переході права власності на будівлю чи споруду, однак лише на ту земельну ділянку, на якій розташовані такі об'єкти, а не на земельну ділянку, яка необхідна для їх обслуговування.

З виникненням права власності на будівлю чи споруду до її власника переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому будівля чи споруда. На земельну ділянку, що перевищує визначені ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України розміри, право власності виникає на загальних підставах. При цьому, виникнення права власності на об'єкти нерухомості не є безумовною підставою для автоматичного укладення угоди щодо земельної ділянки. Обов'язковою умовою передачі у власність таких земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про таку передачу (постанова ВСУ від 14.11.2011 року № 12-22/382-07-8932).

Зазначена правова позиція Верховного Суду України, в силу положень ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для суду при вирішенні даного спору.

Зважаючи на викладене, необхідною умовою набуття права користування земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власності, є наявність відповідного рішення сільської, селищної, міської ради. Тому, набуття такого права за відсутності відповідного рішення є порушенням виключного, передбаченого Конституцією України, права відповідача-2 на здійснення права власності від імені Українського народу та управління землями.

Отже, виникнення права власності на об'єкти нерухомості не є безумовною підставою для автоматичного набуття права постійного користування землею комунальної власності, необхідної для обслуговування набутого позивачем у власність нерухомого майна. Обов'язковою умовою передачі у власність чи в користування земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, є наявність відповідного позитивного рішення сесії ради.

Крім того, статтею 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч. 1 ст. 92 ЗК України). Частина 2 цієї ж статті визначає виключний перелік суб'єктів права постійного користування земельною ділянкою, до яких позивач, як приватне підприємство не належить.

Отже, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача про визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування власних приміщень є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Згідно ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ст. 402 Цивільного Кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відтак, право особи на встановлення земельного сервітуту має ґрунтуватись на будь-якому титульному праві на земельну ділянку.

Судом встановлено, що скаржник не набув права власності чи права користування земельною ділянкою, крім того не надав доказів звернення до державно-комунального підприємства "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного" з пропозицією встановити земельний сервітут, наслідком розгляду якої була б відмова, отже позивач не набув права отримання земельного сервітуту.

При цьому, відповідно до рішення Рівненської міської ради № 290 від 17.10.2006 року, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зобов'язано землекористувача ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного" забезпечити вільний доступ для прокладання нових, ремонту та експлуатації існуючих інженерних мереж і споруд на них, що знаходяться в межах закріплюваної за ним території.

Враховуючи те, що позивач своїм правом звернення до землекористувача земельної ділянки щодо укладення договору та встановлення сервітуту не скористався, доказів відмови ДКП "Міське об'єднання парків культури та відпочинку м. Рівного" в укладенні його суду не надав, колегія суддів в цій частині позовних вимог не вбачає підстав для висновку про наявність порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів позивача, як того вимагає ч.1 ст. 1 ГПК України, що є підставою для відмови в позові.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, на підставі ст.ст. 49, 105 ГПК України, у зв'язку з відмовою в її задоволенні, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 13.07.2015 р. у справі №918/578/15 - залишити без змін, апеляційну скаргу приватного підприємства "Домінус" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

3. Справу №918/578/15 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Грязнов В.В.