ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22.09.2015 Справа № 905/494/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Колесника Р.М., суддів Сковородіної О.М., Говоруна О.В.

при секретарі Романцової О.О.,

розглянувши матеріали справи за позовною заявою

позивача: публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування», м. Маріуполь Донецької області

до відповідача 1: публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», м. Київ

до відповідача 2: приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь», м. Маріуполь Донецької області

про визнання договору поруки недійсним

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю

Від відповідача 1: ОСОБА_2, ОСОБА_3 за довіреностями

Від відповідача 2: не зявився

Позивач, публічне акціонерне товариство «Маріупольський завод важкого машинобудування» звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (відповідач 1) та приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь», (відповідач 2) про визнання договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 року недійсним.

В обґрунтування позову посилався на те, що спірний договір:

· укладений з порушенням актів цивільного законодавства, зокрема ст. 554 Цивільного кодексу України, оскільки поручитель поручається за дійне, триваюче та непорушене зобовязання на випадок його порушення у майбутньому, коли як на момент укладення договору поруки, первісний боржник відповідач 2 вже мав прострочення по кредитному договору, з метою забезпечення якого було укладено договір поруки;

· договір поруки укладено під впливом обману, оскільки позивач не був належним чином повідомлений ані відповідачем 1, ані відповідачем 2 про існування простроченої заборгованості відповідача під час укладання договору поруки;

· договір поруки не має на меті настання правових наслідків, оскільки порушення боржника є відкладальною умовою для поручителя за договором поруки і на момент вчинення цього договору його сторонам має бути достеменно невідомо, настане ця обставина чи ні, коли як на момент укладання спірного договору поруки відповідачу 1 було достеменно відомо про існування обставин прострочення відповідача, отже настання відкладальної умови у майбутньому відбутися не могло.

В судове засідання представник позивача зявився, надав пояснення по справі, наполягав на задоволені позову. В перебігу розгляду справи надав додаткові письмові пояснення по справі де навів додаткове обґрунтування та посилання на відповідні докази, що підтверджували факт існування заборгованості відповідача 2 перед відповідачем 1 за кредитним договором, зокрема за додатковою угодою № 16 від 04.06.2008 року, за якою відповідачу було надано транш у розмірі 9000000 доларів США, зі строком повернення 18.06.2008 року, та станом на 06.08.2008 року розмір заборгованості відповідача 2 становив 5000 000 доларів США.

Представники відповідача 1 зявилися в судове засідання, надали відзив на позовну заяву, проти задоволення позову заперечували з тих підстав, що при укладенні договору поруки №377- П/08 від 06.08.2008 року сторони визначилися з умовами договору на власний розсуд і на момент укладення зазначеного договору позивач не тільки мав уявлення про розмір основного зобовязання, але й строки його виконання, наступного дня після укладання договору поруки позивач сплатив на користь відповідача 1 залишок заборгованості за кредитним договором у розмірі 5000000 доларів США, законодавство не містить обмежень щодо укладення договору поруки щодо зобовязань, строк виконання яких к моменту укладення договору поруки настав.

Представниками відповідача 1 також надано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки спірний договір поруки укладено 06.08.2008 року, а із розглядуваним позовом позивач звернувся до суду лише 18.06.2015 року, тобто із пропуском строку позовної давності.

Також представниками відповідача 1 було заявлене клопотання про виключення неналежного відповідача 2 зі складу відповідачів та залучення його у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, у задоволенні якого судом відмовлено.

Відповідач 2 в судове засідання жодного разу не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Враховуючи вищевикладене, справа розглядається відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України без явки представника відповідача 2 за наявними в ній матеріалами, оскільки неявка представника відповідача 2 не перешкоджає вирішенню спору, а наявних у справі матеріалів достатньо для правильного вирішення спору.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 11.08.2015 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді Колесника Р.М., суддів Сковородіної О.М., Говоруна О.В..

Розгляд справи на підставі ст.77 Господарського процесуального кодексу України відкладався.

Перед початком розгляду справи по суті представників позивача та відповідача 1 було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20,22 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, вислухавши представників позивача та відповідача 1, суд

ВСТАНОВИВ:

06.09.2007 року відповідачами укладено договір про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07, за умовами якого відповідач 1 відкриває відповідачу 2 відновлювальну кредитну лінію та на підставі додаткових угод окремими частинами (траншами) надає кредит, а відповідач 2 зобовязується виплачувати відповідачу 1 проценти, виконувати інші умови договору та повернути кредит у терміни, встановлені договором.

В перебігу строку дії договору відповідачі неодноразово змінювали умови договору у спосіб укладання додаткових угод.

Відповідно до п. 9.1. кредитного договору відповідач 2 повинен повернути відповідачу 1 кредит шляхом повернення кожного траншу у останній день строку , що складає шість місяців з дати укладання додаткової угоди, на підставі якої такий транш було надано.

Додатковою угодою № 16 від 04.06.2008 року відповідачі домовилися про надання відповідачу 2 траншу у розмірі 9000000 доларів США та встановили кінцевий строк повернення цього траншу до 18.06.2008 року.

06.08.2008 року позивачем та відповідачем 1 було укладено договір поруки № 377-П/08, за змістом якого позивач поручився за виконання відповідачем 2 зобовязань за кредитним договором, укладеним відповідачами, зокрема щодо повернення суми кредиту, що складається із кожного траншу, наданого згідно додаткових угод у останній день строку, що складає 6 місяців з дати укладання додаткової угоди або у останній день будь-якого меншого чи більшого строку, що буде визначено кредитним договором або додатковими угодами, сплатити на користь відповідача 1 проценти за користування кредитом у розмірі, встановленому основним договором, сплатити відповідачу 1 комісію за управління кредитом, повернути суму кредиту достроково за умови настання обставин, що визначені основним договором, сплати процентів та виконання інших обовязків, що передбачені основним договором, сплати відповідачу 1 неустойки та понад неустойку відшкодувати збитки (п. 2.1. договору поруки).

За змістом п. 1.1. договору поруки основний договір договір про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07 від 06.09.2007 року, включаючи всі додаткові угоди до нього, що укладені на дату набуття чинності договором поруки або будуть укладені у майбутньому.

Пунктом 3.1. договору поруки передбачено солідарну відповідальність позивача та відповідача 2 перед відповідачем 1. Позивач відповідає перед відповідачем 1 у тому ж обсязі, що і відповідач 2.

Передбачена статтею 3.1. договору поруки відповідальність позивача наступає у випадку якщо відповідач 2 допустить прострочення виконання будь-якого з обовязків, зазначених у п. 2.1. договору поруки (п. 3.2. договору поруки).

Згідно п. 5.1. договору поруки позивач підтвердив, що він повністю ознайомлений з умовами основного договору та обовязками відповідача 2 за ним.

06.02.2010 року позивачем та відповідачем 1 підписано додаткову угоду № 1 до договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 року, якою змінено його окремі положення.

Позивач, посилаючись на те, що договір поруки може укладатися лише з метою забезпечення виконання зобовязань, порушення яких настане лише у майбутньому, а також на те, що не був обізнаний, з причин введення його в оману щодо предмету основного договору, про існування простроченої заборгованості станом на день укладання договору, а також посилаючись на те, що згаданий договір поруки не має на меті настання правових наслідків, звернувся до суду із розглядуваним позовом та просить визнати договір поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 року недійсним, нормативно обґрунтувавши свій позов посиланням на ст.ст. 203, 215, 230, 234 Цивільного кодексу України.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає розглядувані вимоги позивача до відповідачів такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частиною 2 статті 553 Цивільного кодексу України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

У відповідності до стаття 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

В абзаці 5 п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Обґрунтовуючи вимоги щодо визнання договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 року недійсним, позивач вказує на те, що укладення договору поруки має обов'язково передувати порушенню основного зобов'язання боржником, коли як станом на дату укладання спірного договору поруки 06.08.2008 року відповідач вже мав прострочену заборгованість за додатковою угодою № 16 від 04.06.2008 року на суму траншу у 9000000 доларів США зі строком погашення до 18.06.2008 року.

Системний аналіз положень Цивільного кодексу України що регулюють правовідносини, що виникають із договору поруки дає суду підстави дійти висновку, що для укладення договору поруки необхідна наявність у боржника обов'язку, який він має виконати перед кредитором, тобто дійсність зобов'язання щодо виконання якого надається порука.

При цьому приписи ст.ст. 553,554 Цивільного кодексу України та інші норми закону не обмежують можливість надання поруки фактом вже наявності або ще відсутності порушення зобов'язання, щодо якого надається порука. Тобто приписами закону, за умови що зобов'язання є дійсним, заборони надавати поруку по вже порушеному зобов'язанню не встановлено.

Дійсність зобов'язань за кредитним договором, щодо яких надавалась порука за спірним договором поруки, позивачем належними засобами доказування не спростована.

Враховуючи наведене, порушення ст.ст. 546, 553, 554 Цивільного кодексу України при укладенні Договору поруки позивачем не доведено.

Посилання позивача на положення ч.ч. 2,3 ст. 631 Цивільного кодексу України про те, що договір набирає чинності з моменту його укладення, а сторони можуть передбачити, що умови договору застосовуються і до відносин між ними, які виникли до його укладення, коли як спірний договір поруки не містить такого застереження, висновків суду не спростовують, адже судом не встановлено порушення сторонами договору поруки позивачем та відповідачем 1 зазначеного припису.

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини за кредитним договором виникли між відповідачами, позивач позичальником, іншим учасником кредитного договору не є, отже договір поруки застосовуються до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем 1 з моменту його укладання, що полягає у обовязку позивача нести солідарну відповідальність по правовідносинах, що виникли між відповідачами до чи виникнуть після укладання договору поруки.

Застереження про застосування умов договору до правовідносин, що виникли до його укладання у сенсі ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України до сторін договору поруки у розглядуваних правовідносинах застосуванню не підлягає, адже п. 2.1. договору поруки передбачено обовязок виконати зобовязання за основним договором, яким, за змістом п. 1.1. договору поруки, є кредитний договір, включаючи всі додаткові угоди до нього, що укладені на дату набуття чинності договором поруки або будуть укладені у майбутньому.

Наведене зумовлює висновки суду про недоведеність позивачем укладання спірного договору поруки в супереч положенням цивільного законодавства.

Такими, що не ґрунтуються на законі є доводи позивача і про те, що спірний договір поруки укладено під впливом обману.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх істотних умов. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р.правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем належними та допустимими доказами факт укладення ним спірного договору поруки під впливом обману не доведено. Навпаки, його доводи спростовуються змістом договору поруки, який засвідчує факт обізнаності позивача про умови кредитного договору та обовязками відповідача 2 (п. 5.1. договору поруки), що має своїми наслідками висновки суду про відмову у задоволенні позову через недоведеність і цих підстав для визнання договору поруки недійсним.

Не доведеними вбачаються позовні вимоги і в частині визнання спірного договору поруки недійсним з тих підстав, що він не має на меті настання правових наслідків.

Обґрунтовуючи свій позов в цій частині позивач посилається на те, що порушення боржника за кредитним договором слід сприймати як відкладальну умову у розумінні ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу, отже на момент вчинення договору поруки має бути достеменно невідомо настане ця обставина чи ні, а той факт що вже на момент укладання договору поруки така обставина (прострочення відповідача 2) існувала, тлумачиться позивачем, як вчинення сторонами фіктивного правочину у розмінні ст. 234 Цивільного кодексу України.

Судом вбачається, що положення спірного договору поруки не суперечить ст. 212 Цивільного кодексу України, оскільки відповідно до вказаної норми, особи, які вчиняють правочин, саме мають право, а не зобов'язані обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), тоді як враховуючи свободу договору за ст. 627 ЦК України сторони вирішили укласти договір поруки щодо вже існуючого зобов'язання (в тому числі і порушеного), що, як встановлено судом вище, закону не суперечить.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим Правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами відсутності наміру сторін (як позивача так і відповідача 1), на момент вчинення договору поруки № 733-П/08 від 06.08.2008 року, створити правові наслідки, що обумовлені ним, з огляду на що суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання цього договору недійсним і з цих підстав.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання договору поруки № 733-П/08 від 06.08.2008 року недійсним, з огляду на що суд відмовляє у задоволенні позову ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» до ПАТ«Альфа-Банк» та ПрАТ «Азовелектросталь» про визнання недійсним договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 року.

Заява відповідача 1 про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності судом до уваги не приймається, оскільки вирішення питання про застосування позовної давності відбувається у випадку встановлення судом факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що потребують судового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 267 Цивільного Кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Наведене зумовлює обов'язок суду перевірити доводи, викладені в заяві, на предмет існування цивільного права та факту його порушення.

В даному випадку, судом факту порушення прав чи інтересів позивача не встановлено, що зумовлює висновки суду про відмову в позові саме з підстав недоведеності позовних вимог без перевірки та оцінки доводів стосовно застосування до розглядуваних правовідносин строків позовної давності та наслідків їх пропуску.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» та приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про визнання договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 року недійсним відмовити.

У судовому засіданні 22.09.2015р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 28.09.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Головуючий суддя Р.М. Колесник

Суддя О.М. Сковородіна

Суддя О.В. Говорун