ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року Справа № 909/119/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоЄвсікова О.О.,
суддів:Кролевець О.А. (доповідач у справі), Попікової О.В.
розглянувши касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію
на рішенняГосподарського суду Івано-Франківської області від 17.04.2015
та постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 30.06.2015
у справі№909/119/15 Господарського суду Івано-Франківської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Європа-Транс ЛТД"
провизнання нікчемним додаткового договору від 15.09.2014 до договору оренди нежитлових приміщень №К-11/13 від 01.11.2013 та визнання нікчемним акту обстеження об'єкту оренди від 09.11.2014 до договору оренди нежитлових приміщень №К-11/13 від 01.11.2013
за участю представників сторін
від позивача:не з'явився
від відповідача:Оніщенко О.В., Римар С.Ю.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа-Транс ЛТД" про визнання нікчемним додаткового договору від 15.09.2014 до укладеного між сторонами договору оренди нежитлових приміщень №К-11/13 від 01.11.2013 та визнання нікчемним акту обстеження об'єкту оренди від 09.11.2014 до вказаного договору оренди.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 17.04.2015 (суддя Малєєва О.В.), яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 (колегія суддів у складі: Скрипчук О.С., Дубник О.П., Матущак О.І.), у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати як такі, що не відповідають вимогам матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Учасники судового процесу згідно з приписами ст. 1114 ГПК України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак позивач не скористався передбаченим законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення представників відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 01.11.2013 між ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" (орендодавець) та ТОВ "Європа-Транс ЛТД" (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень №К-11/13 (далі - Договір оренди), за умовами якого позивач передав відповідачу в строкове платне користування без права викупу нежитлові приміщення загальною площею 7131,43 м2 на строк, який починається з 02.01.2014, але не раніше дати підписання акту прийому-передачі об'єкту, та продовжується до 30.11.2016.

У п. 1.2 Договору оренди сторони передбачили, що цей договір не дає права орендарю на викуп чи іншу форму відчуження об'єкта; капітальний ремонт здійснюється орендарем у міру необхідності; вартість капітального ремонту орендодавцем не відшкодовується.

Розділом 7 Договору оренди передбачені обов'язки орендаря, зокрема, самостійно здійснювати поточний ремонт об'єкта упродовж строку дії договору, до якого відносяться роботи по систематичному і своєчасному запобіганню від передчасного зносу частин будівлі, споруди та інженерного обладнання шляхом проведення профілактичних заходів та усунення дрібних пошкоджень і несправностей. Якщо поліпшення орендованого об'єкта зроблено за згодою орендодавця, орендар має право на їх вилучення, якщо такі поліпшення можуть бути відокремлені без пошкодження орендованого майна (п. 7.2.6).

Пунктами 8.6, 8.7, 8.8 Договору оренди сторони погодили, що об'єкт повинен бути переданий орендодавцеві у тому ж стані, у якому він був переданий в оренду, з урахування нормального зносу. Поліпшення об'єкта, що зроблені орендарем без згоди орендодавця, якщо їх можна відокремити від об'єкта без завдання йому шкоди, орендар повинен відокремити без завдання шкоди об'єкту та вивезти до моменту, визначеного у п. 8.2 договору. Невідокремлені поліпшення та поліпшення, які неможливо відокремити від об'єкта без завдання останньому шкоди, компенсації орендарю не підлягають.

Відповідно до п. 11.3 Договору оренди зміни та доповнення до даного договору вносяться сторонами шляхом укладення окремого додаткового договору до договору, який(і) є його невід'ємними частинами і мають юридичну силу, якщо вони укладені у тій самій формі, що й договір.

Згідно з актом прийому-передачі нежитлових приміщень від 02.01.2014 до договору №К-11/13 орендодавець згідно з Договором оренди передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 7131,43 м2. На момент передачі сторони дійшли згоди, що частина приміщення потребує капітального ремонту, який орендар виконує за власний рахунок; при цьому вартість капітального ремонту орендодавцем не відшкодовується.

У подальшому 15.09.2014 між сторонами укладено додатковий договір до Договору оренди (далі - Додатковий договір), відповідно до якого на підставі п. 11.3 Договору оренди сторони погодили викласти договір оренди в іншій редакції.

Зокрема, п. 1.6 Договору оренди в редакції Додаткового договору передбачено, що цим договором орендар отримав дозвіл орендодавця на здійснення покращень об'єкту в тому числі, але не виключно: на його капітальний ремонт, переобладнання, реконструкцію, добудову об'єкту, іншого пристосування для власних потреб.

У п. 7.2.4 Договору оренди в редакції Додаткового договору передбачено право орендаря на здійснення покращення об'єкта оренди.

Згідно з п. 1.6.1 Договору оренди в редакції Додаткового договору на підставі ст. 778 ЦК України, ст. 627 ЦК України сторони погодились, що покращення об'єкту оренди, в результаті яких здійснена реконструкція та/або створено новий об'єкт, має наслідком право орендаря на спільну з орендодавцем власність на об'єкт. Частка у власності визначається пропорційно сумарній вартості понесених орендарем затрат до балансової вартості об'єкту, яка існувала на момент прийняття його в оренду. Для визначення відсоткового співвідношення часток у об'єкті, після проведення його покращень та реконструкції, сторони залучають атестованого(их) суб'єкта(ів), що уповноважені проводити технічну інвентаризацію майна та визначати розмір частки кожної сторони. Остаточний розгляд часток, визначених ними за правилами цього пункту, є підставою для реєстрації права часткової власності на об'єкт.

Відповідно до п. 1.6.2 Договору оренди в редакції Додаткового договору на розсуд та за рішенням орендаря він може вимагати від орендодавця сплати/відшкодування (компенсації) вартості фактично здійснених покращень та/або реконструкцій об'єкта (необхідних витрат), або на зарахування їх вартості в рахунок орендної плати. Розмір такої компенсації визначається на підставі та у сумі фактично понесених орендарем витрат. Орендодавець зобов'язаний сплатити грошову суму на підставі вимоги орендаря в строки, що встановлені останнім, або здійснити зарахування таких витрат в рахунок орендної плати.

Компенсація, передбачена п. 1.6, може бути здійснена у формі заліку (за заявою орендаря) зустрічного грошового зобов'язання, зокрема, по зобов'язанням щодо сплати орендної плати, згідно п. 5 договору (п. 1.6.3 Договору оренди в редакції Додаткового договору).

Крім того, у п. 5.5 Договору оренди в редакції Додаткового договору сторони визначили, що відповідно до п. 1.6.2 та п. 5.3 цього договору орендар має право на зарахування в рахунок орендної плати понесених ним витрат на поліпшення/реконструкцію/капітальний ремонт об'єкта у розмірі, що не перевищує 90% від розміру орендної плати. При цьому орендар направляє орендодавцю акт про зарахування понесених витрат в рахунок орендної плати, форма якого встановлена в додатку №1 до цього договору.

Також сторонами складений акт обстеження об'єкту оренди від 09.11.2014 до Договору оренди, яким вони за наслідками огляду встановили, що орендарем було здійснено реконструкцію об'єкта оренди (його частини) площею 3937,1 м2 у період з 20.09.2014 до 09.11.2014 на загальну суму 96535880,00 грн.

Рішеннями виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №123 від 20.11.2014, №128 від 24.11.2014, №35 від 17.02.2015, №63 від 20.03.2015, відповідно: з 21.11.2014 розпочато процедуру виведення ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на 3 місяці до 20.02.2015; призначено уповноважену особу фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк"; здійснення тимчасової адміністрації продовжено до 20.03.2015; розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк".

На виконання своїх повноважень Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" звернулась до господарського суду з позовом у даній справі про визнання нікчемними Додаткового договору та акту обстеження об'єкту оренди від 09.11.2014 до Договору оренди.

Згідно з положеннями ч.ч. 2, 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції на момент звернення з позовом) протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті; уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; але у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Так, у силу п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка передбачає заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Згідно з положеннями ст.ст. 759, 760, 762 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

У відповідності до ст.ст. 776, 778 ЦК України за загальним правилом поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, а капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у даній справі, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що внесені Додатковим договором зміни до Договору оренди не суперечать чинному законодавству, зокрема ст. 778 ЦК України та не передбачають безоплатного відчуження майна, прийняття на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій чи відмову від власних майнових вимог, адже передбачене в Додатковому договорі право орендаря претендувати у визначеному порядку на спільну з орендодавцем власність на об'єкт оренди та на зарахування в рахунок орендної плати витрат, понесених ним на поліпшення, реконструкцію та капітальний ремонт об'єкта оренди має компенсаційний характер. Тобто йдеться у першому випадку не про позбавлення права власності орендодавця на частину об'єкта оренди, а про умови набуття ним права спільної власності на об'єкт оренди, вартість якого збільшена внаслідок здійснених поліпшень, а у другому випадку - орендодавець не позбавляється орендної плати, а в якості компенсації за неї отримує у власність майно, вартість якого збільшена за рахунок витрат орендаря. Водночас суди зазначили, що сторони у Додатковому договорі не встановили жодних чітких вартісних показників, не узгодили ні склад, ні вартість таких витрат, у зв'язку з чим відповідність витрат орендаря на поліпшення орендованого майна звичайним цінам на майно чи послуги на момент укладення Додаткового договору не видається можливим.

З аналізу положень ч. 4 ст. 778 ЦК України вбачається, що передбачене нею правило діє саме тоді, коли в результаті поліпшень створюється нова річ, тобто річ, яка має істотно інші ознаки у порівняні із попереднім об'єктом найму. При цьому по суті відбувається припинення права власності наймодавця на переданий ним у найм об'єкт та виникнення у нього права спільної часткової власності на новий об'єкт. Оскільки частка наймача у праві власності, зазвичай, відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, то для визначення часток необхідно виявити співвідношення вартості орендованого майна до зроблених поліпшень, та вартість витрат, зроблених наймачем.

Разом з тим, внесеними Додатковим договором зміни до п. 1.6.1 передбачають право орендаря на спільну з орендодавцем власність на об'єкт оренди не лише в разі створення нового об'єкту, але й в разі здійснення його реконструкції. Водночас сторони передбачили визначення частки у власності пропорційно сумарній вартості понесених орендарем затрат до балансової вартості об'єкту, яка існувала на момент прийняття його в оренду.

Отже, сторони у Додатковому договорі погодили можливе припинення в майбутньому права власності орендодавця на переданий ним в оренду об'єкт за його балансовою вартістю станом на момент передання в оренду; та набуття, натомість, частки у спільній власності, пропорційній саме балансовій вартості об'єкту та вартості понесених орендарем затрат, розмір яких сторонами не погоджувався. При цьому за умовами Додаткового договору можливість настання вказаних обставин у майбутньому залежить виключно від волевиявлення орендаря, яке є обов'язковим для орендодавця.

Тобто банк за Додатковим договором прийняв на себе вказані вище зобов'язання, але обставини встановлення цим договором певного обов'язку орендаря щодо вчинення відповідних майнових дій судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені. Також суди не встановили наявність встановлення певних зустрічних обов'язків орендаря щодо вчинення майнових дій відносно зобов'язання орендодавця сплатити грошову суму в якості компенсації вартості здійснених орендарем покращень або здійснити зарахування її в рахунок орендної плати.

До того ж суди не з'ясували, чи відповідає вказана балансова вартість орендованого майна, за якою передбачено припинення права власності банку та визначення розміру його частки у спільній власності, звичайній ціні на відповідне майно.

З огляду на викладене висновки судів щодо відсутності підстав для визнання спірного Додаткового договору нікчемним відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є передчасними та такими, що не засновані на дослідженні усіх обставин справи, що мають суттєве значення для вирішення даного спору.

Також передчасним є висновок судів про те, що оскаржений позивачем акт обстеження об'єкту оренди не передбачає виникнення, зміну або припинення прав і обов'язків сторін договору, адже суди належним чином не дослідили правову природу цього акту з огляду на його зміст та правові наслідки складання у системному зв'язку з положеннями Договору оренди та Додаткового договору, який не визначає ні склад, ні вартість витрат орендаря на покращення орендованого приміщення, що мають бути компенсовані орендодавцем відповідним чином. Відповідність погодженої сторонами вартості покращень, які у майбутньому мають бути компенсовані банком у відповідний спосіб за вибором орендаря звичайній ціні на здійснені орендарем роботи з реконструкції чи придбані матеріали взагалі не досліджувалась судами.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відхилили доводи позивача щодо невідповідності у Додатковому договорі загальної площі орендованого майна сумі площ окремо вказаних нежитлових орендованих приміщень, зазначивши, що дана розбіжність виникла внаслідок помилки. Суди не врахували положення ст. 760 ЦК України, згідно з якою предметом договору найму є річ, визначена індивідуальними ознаками, та не з'ясували правові підстави зміни Додатковим договором площ орендованих нежитлових приміщень, визначених у Договорі оренди.

З'ясування названих обставин, які стосуються зміни індивідуальних ознак орендованого майна, є тим більш суттєвими з огляду на вказані у Додатковому договорі обставини перебування об'єкту оренди в іпотеці, які взагалі залишені судами поза увагою. У зв'язку з цим суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що правовідносини сторін у справі та спірні положення Додаткового договору, зокрема, щодо можливого припинення права власності банку на передане в оренду майно, його капітального ремонту, реконструкції тощо, стосуються прав і обов'язків іпотекодержателя цього майна, якого до участі в даній справі не залучено. Вказане є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого та постанови апеляційного господарського суду відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11110 ГПК України.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору вимог ст.ст. 43, 47, 43, 84, 105 ГПК України, тобто рішення і постанова не відповідають нормам матеріального і процесуального права, тому підлягають скасуванню.

Оскільки касаційна інстанція не наділена правом оцінки доказів, наданих сторонами у справі, а таке право належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин та залучення до участі в справі усіх осіб, прав і обов'язків яких стосується даний спір.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.04.2015 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 у справі №909/119/15 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя О.Євсіков

Судді О.Кролевець

О.Попікова