КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2015 р. Справа№ 911/1803/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Гаврилюка О.М.

при секретарі Єременко К.Л.

за участю представників

від позивача: Романчук Д.М., дов. б/н від 20.01.2015р.

від відповідача: Ситечко О.С., дов. № 05.21/2460 від 11.09.2015р.

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного підприємства "Укрриба"

на рішення Господарського суду Київської області

від 14.07.2015 р.

у справі № 911/1803/15 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Приватного акціонерного товариства

"Таращаплемсільрибгосп"

до Таращанської районної державної адміністрації

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державного підприємства "Укрриба"

про визнання недійсним акту

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Таращаплемсільрибгосп" звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Таращанської районної державної адміністрації про визнання недійсним актів.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.07.2015р. у справі № 911/1803/15 позов задоволено повністю. Визнано недійсним розпорядження Таращанської районної державної адміністрації № 70 від 16.02.2012 року "Про дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками державному підприємству "Укрриба". Визнано недійсним розпорядження Таращанської районної державної адміністрації № 144 від 07.03.2014 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками ДП "Укрриба". Стягнуто з Таращанської районної державної адміністрації на користь Приватного акціонерного товариства "Таращаплемсільрибгосп" 2 436,00 грн. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішення, Державне підприємство "Укрриба" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 14.07.2015р. у справі № 911/1803/15 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Державного підприємства "Укрриба" у справі № 911/1803/15 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Новіков М.М.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 27.08.2015 р. у справі № 911/1803/15 було змінено склад колегії суддів та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у складі: головуючого судді Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2015р. у справі № 911/1803/15 апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 14.09.2015р.

Державне підприємство "Укрриба" 14.09.2015р. через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку з хворобою юрисконсульта підприємства та необхідністю подання додаткових пояснень.

Колегія суддів ухвалила відмовити третій особі у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Згідно пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Водночас, неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, представник третьої особи брав участь в судовому засіданні в суді першої інстанції. Таким чином, у разі неможливості прийняти участь у судовому засіданні, апелянт мав можливість вжити інші заходи щодо забезпечення свого правового захисту в судовому засіданні, а саме: направити в судове засідання іншого представника та подати додаткові пояснення через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду.

Крім того, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Однак, це є правом суду, а не його обов'язком.

Згідно з частиною третьою статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Зважаючи на те, що неявка представників третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, враховуючи предмет спору, подані докази, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами без участі представників третьої особи.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Господарського суду Київської області від 14.07.2015р. у справі № 911/1803/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники третьої особи у судове засідання не з'явились. Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників третьої особи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Судом встановлено, що у постійному користуванні позивача перебували три земельні ділянки, розташовані у Таращанському районі Київської області, а саме:

- площею 33,5043 га, що була надана позивачеві для цілей риборозведення, відповідно до рішення 22 сесії ХХІІІ скликання Степківської сільської ради народних депутатів від 17.08.2001 року № 156, на підставі якого був оформлений Державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 001348 від 09.11.2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 47;

- площею 177,703 га, що була надана позивачеві для цілей риборозведення, відповідно до рішення 19 сесії ХХІІІ скликання Кирданівської сільської ради народних депутатів від 26.07.2001 року № 67, на підставі якого був оформлений Державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 001347 від 24.10.2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 49;

- площею 38,6002 га, що була надана позивачеві для цілей риборозведення, відповідно до рішення 19 сесії ХХІІІ скликання Северинівської сільської ради народних депутатів від 20.09.2001 року № 87, на підставі якого був оформлений Державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 001350 від 23.10.2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 50 (далі - земельні ділянки).

В подальшому зазначені земельні ділянки були передані в постійне користування Державному підприємству "Укрриба" у відповідності до наступних актів відповідача:

- розпорядження № 70 від 16.02.2012року "Про дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками державному підприємству "Укрриба";

- розпорядження № 144 від 07.03.2014 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками ДП "Укрриба".

При цьому, в процесі оформлення права постійного користування третьої особи, земельним ділянкам, що раніше перебували в користування позивача, були присвоєні кадастрові номери, були змінені площі, а ділянка, що розташована на території Северинівської сільської ради, була поділена на дві різні земельні ділянки.

Під час надання третій особі в користування спірних земельних ділянок питання про вилучення земельних ділянок у позивача, у встановленому законом порядку не вирішувалось, а доказів щодо здійснення такого вилучення до винесення спірних актів не надано.

Оцінюючи дійсність права позивача на постійне користування земельними ділянками, суд виходить з наступного: пунктом 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Рішенням Конституційного Суду України було зазначено, що відповідно до частини другої статті 8 Основного Закону України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно з частиною четвертою статті 13 Основного Закону України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (частина друга статті 14).

За Конституцією України кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частини перша, друга, четверта статті 41).

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 Кодексу).

Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Таким чином, зазначене рішення Конституційного Суду, в сукупності із наведеними нормами законодавства, серед іншого, підтверджує той факт, що юридичні особи та громадяни можуть бути позбавлені законно набутого права постійного користування земельними ділянками виключно на підставах, визначених законом, при цьому, зміни законодавства, що передбачають інший порядок набуття прав на земельні ділянки, не можуть бути підставою для такого позбавлення, якщо таке право було в свій час оформлене у відповідності до діючого на той момент законодавства.

Заперечуючи проти позову, відповідач послався на ту обставину, що внаслідок розірвання 02.09.2011 року договору зберігання з правом користування № 17 від 01.07.2006 року, укладеного між третьою особою та позивачем, останній втратив право на користування гідротехнічними спорудами, що перебувають на балансі третьої особи, а отже - і земельними ділянками, на яких вони розташовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до пункту "е" статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Разом із тим, у відповідності до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Таким чином, обов'язковими умовами набуття третьою особою права постійного користування земельними ділянками є набуття третьою особою саме права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (в т.ч. на гідротехнічні споруди), що розташовані на зазначених земельних ділянках; припинення права постійного користування позивача у визначеному законом порядку та на підставі відповідного розпорядчого акту відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно на даний момент не містить записів щодо державної реєстрації об'єктів нерухомого майна - гідротехнічних споруд, розміщених на спірних земельних ділянках, а також відомостей про їх власника.

Разом із тим, враховуючи, що третя особа за своєю організаційно-правовою формою та формою власності є державним підприємством, потребує з'ясування правовий режим належного їй майна.

У відповідності до ч. 1 - 3 ст. 73 Господарського кодексу України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Державне підприємство "Укрриба" віднесено до сфери управління Державного агентства рибного господарства України.

Таким чином, вищевказані гідротехнічні споруди можуть перебувати лише у власності держави, а не ДП "Укрриба", за котрим воно закріплюється на праві господарського відання, отже в даному випадку норми ст. 120, 141, 116 ЗК України не могли бути застосовані відповідачем як правові підстави для передачі вищевказаних земельних ділянок третій особі.

Належні докази щодо державної реєстрації права власності на згадувані гідротехнічні споруди взагалі не були надані суду учасниками процесу.

При цьому, як зазначив відповідач у своєму відзиві та не спростовувалось третьою особою, Наказом Державного департаменту рибного господарства від 13.05.2004 року № 109 "Про затвердження акту приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ЗАТ "Таращаплемсільрибгосп" вищевказані споруди були передані на баланс ДП "Укрриба".

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 р. № 73 баланс (звіт про фінансовий стан) - це звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов'язання і власний капітал. Отже, за своєю правовою природою, поняття передачі майна на баланс підприємства не є тотожним набуттю права власності на нього, так само як передача будь-якого майна на баланс не є обставиною, що обов'язково зумовлює перехід права власності на нього.

Порядок вилучення земельних ділянок у землекористувачів встановлений нормами ч. 1, 2, 10 ст. 149 Земельного кодексу України, у відповідності до яких земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Відповідачем не надано доказів винесення рішень щодо вилучення у позивача спірних земельних ділянок або припинення його права постійного користування, а також надання позивачем згоди на таке вилучення, так само як звернення до суду за вирішенням цього питання у відповідному порядку. В зв'язку із чим, суд доходить висновку, що такі рішення взагалі не виносилися, а дії щодо подальшого вилучення не вчинялися. Отже на момент передачі їх третій особі, право постійного користування земельними ділянками позивача не було припинене, що є прямим порушенням ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України.

Так, третя особа звернулася до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками, в зв'язку із чим, відповідач своїми двома оскаржуваними розпорядженнями:

- надав дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування чотирьома земельними ділянками загальною площею 249,8075 га;

- затвердив технічну документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування трьома земельними ділянками загальною площею 249,5111 га.

Таким чином, внаслідок винесення зазначених розпоряджень та розробки відповідної технічної документації раніше надані позивачеві ділянки зазнали наступних змін: зменшилася їх загальна площа; були присвоєні кадастрові номери; відбувся поділ однієї з земельних ділянок.

У відповідності до ч. 4 ст. 791 Земельного кодексу України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч. 6 ст. 791 Земельного кодексу України формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Все вищезазначене узагальнено ст. 123 Земельного кодексу України, згідно якої надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

- надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

- формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

У відповідності до п. "е" ст. 56 Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок включає, зокрема нотаріально посвідчену згоду на поділ чи об'єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні). Як вже було встановлено судом, такої згоди у позивача не запитувалось і ним не надавалось.

Таким чином, в процесі переходу права користування земельними ділянками, фактично були сформовані нові земельні ділянки, що вимагали б: розробки проекту відведення земельних ділянок - враховуючи, що внаслідок зміни їх площ були сформовані нові земельні ділянки із іншими площами; розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок - враховуючи, що земельна ділянка, розташована на території Северинівської сільської ради була поділена; надання нотаріальної згоди позивача на поділ таких земельних ділянок.

Натомість, як вже було зазначено вище, відповідачем був наданий дозвіл на розробку технічної документації з землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування трьома земельними ділянками.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки відповідачем в порушення норм чинного законодавства було неправомірно позбавлено позивача і передане третій особі право постійного користування земельними ділянками, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо спростування незаконності таких його дій, таким чином рішення відповідача підлягають визнанню недійсними на підставі ст.152, 155 Земельного кодексу України.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області від 14.07.2015р. у справі № 911/1803/15 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Укрриба" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 14.07.2015р. у справі № 911/1803/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/1803/15 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

О.М. Гаврилюк