КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2015 р. Справа№ 5011-46/5221-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гарник Л.Л.

суддів: Доманської М.Л.

Остапенка О.М.

за участю представників:

ліквідатор товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" арбітражний керуючий Завора О.І.;

від Державного підприємства "Державний резервний насінневий фонд України": Тонконога В.В. (довіреність №72 від 31.08.2015);

від товариства з обмеженою відповідальністю "Енселко": Прусакова О.М. (довіреність б/н від 02.03.2015);

від публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»: Головіна О.І. (довіреність від 31.08.2015 №010-01/6986);

від товариства з обмеженою відповідальністю "Продагрозбут": Лящовський В.Р. (довіреність від 03.12.2014 №03/12-1);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Енселко"

на ухвалу господарського суду міста Києва від 29.04.2015

у справі № 5011-46/5221-2012 (суддя Чеберяк П.П.)

за заявою Державного підприємства "Державний резервний насінневий фонд України"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг"

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.04.2015 у справі №5011-46/5221-2012 за заявою Державного підприємства "Державний резервний насінневий фонд України" про визнання банкрутом товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" задоволено заяву ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" арбітражного керуючого Завори Олега Івановича про визнання недійсним договору; визнано недійсним договір про надання безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі від 24.03.2014 № ФД-114/590-2, укладений товариством з обмеженою відповідальністю "Енселко" та товариством з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг".

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, товариство з обмеженою відповідальністю "Енселко" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити оскаржувану ухвалу та викласти в наступній редакції: договір про надання безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі № ФД-114/590-2 від 24.03.2014 укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Енселко" та товариством з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" визнати недійсним;

визнати боргові вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Енселко" у розмірі 6 818 792,40 грн. конкурсними вимогами кредитора та віднести їх до першої черги погашення.

Скаргу мотивовано порушенням місцевим господарським судом частини 3 статті 20 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник товариства з обмеженою відповідальністю "Енселко" апеляційну скаргу підтримав, ліквідатор товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" арбітражний керуючий Завора О.І., представник публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» висловилися за відхилення апеляційної скарги. Представники Державного підприємства "Державний резервний насінневий фонд України", товариства з обмеженою відповідальністю "Продагрозбут" вирішення питання про задоволення апеляційної скарги залишили на розсуд суду.

Інші учасники провадження у справі в судове засідання апеляційної інстанції представників не направили, про причини неприбуття суд не повідомили. Враховуючи те, що інші учасники провадження у справі про слухання справи повідомлені належним чином, колегія суддів вважає можливим здійснити перегляд ухвали місцевого господарського суду в даній справі за наявними матеріалами справи та без участі їх представників.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності -на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

За приписами частини 2 статті 4-1 ГПК України провадження у справах про банкрутство здійснюється у порядку, передбаченому цим кодексом, з урахуванням вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", норми якого, як спеціальні норми права, превалюють у застосуванні над загальними нормами Господарського процесуального кодексу України та чинного цивільного законодавства.

В даному випадку підлягають застосуванню норми Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.1992 N 2343-XII в редакції, що діє з 19.01.2013 (далі - Закон).

Відповідно до статті 5 вказаного Закону, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, ГПК України, іншими законодавчими актами України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 Закону, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Частина 4 статті 10 Закону кореспондується з положеннями п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін. Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (остання частина ст. 16 ГПК України), та розглядаються у позовному провадженні - на відміну від: заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника (ст. 20 Закону); заяв щодо відшкодування збитків у зв'язку з відмовою керуючого санацією від правочину (договору); заяв щодо порушення сторонами умов правочинів (договорів), вчинених згідно з планом санації (ч. ч. 10, 11 ст. 28 Закону); спорів, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна (ч. 8 ст. 44 Закону), які розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство.

Натомість статтею 20 Закону встановлено можливість розгляду заяви (поданої в порядку цієї статті) в межах провадження у справі про банкрутство (не у позовному провадженні). При цьому, вимоги такої заяви мають бути обґрунтовані підставами, передбаченими статтею 20 Закону, мають містити посилання саме на цю норму Закону та можуть бути задоволені у разі встановлення наявності передбачених цією статтею підстав.

Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 23.04.2015 у справі № 905/5359/13-908/4643/14, від 05.12.2013 у справі № 911/673/13-г.

Водночас, звернення до господарського суду з позовною заявою про визнання правочинів недійсними на підставі порушень загальних вимог Цивільного кодексу України при укладанні чи при виконанні відповідних правочинів передбачає її розгляд у позовному провадженні (а не в межах справи про банкрутство) і, в такому разі, положення ст. 20 Закону застосуванню не підлягають. Вимоги позову, в цьому випадку, ґрунтуються на допущених при укладенні оспорюваного договору порушеннях загальних вимог Цивільного кодексу України. При цьому, позивач може визначити відповідачем не тільки боржника, а й іншу особу.

Поряд з цим, стаття 20 Закону передбачає особливі наслідки задоволення вимог, заявлених в порядку цієї статті, зокрема, у разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених ч. 1 цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії. Кредитор за недійсним правочином (договором) або спростованою майновою дією має право вибору: погашення свого боргу в першу чергу в процедурі банкрутства або виконання зобов'язання боржником у натурі після припинення провадження у справі про банкрутство.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" подано в межах провадження у даній справі про банкрутство, з посиланням в якості підстави для визнання недійсним оспорюваного договору про надання безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі від 24.03.2014 № ФД-114/590-2 на загальні норми Цивільного кодексу України, зокрема частину 2 статті 203, частину 1 статті 215 Цивільного кодексу України.

Про наявність передбачених ст. 20 Закону підстав для визнання спірного договору недійсним, у заяві товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" не йдеться, на зазначену статтю заявник не посилався.

Отже, справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство та розглядаються у позовному провадженні - на відміну від заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника згідно ст. 20 Закону.

Судом першої інстанції відповідні обставини враховано не було.

Між тим, встановлення зазначених обставин має істотне значення для визначення правильності обраного товариством з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" способу захисту порушеного права.

Оскільки розгляд заяви ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" арбітражного керуючого Завори Олега Івановича про визнання недійсним договору від 24.03.2014 № ФД-114/590-2 має здійснюватись судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в окремому позовному провадженні, а не в межах даної справи про банкрутство, колегія суддів доходить висновку про те, що оскаржена ухвала суду підлягає скасуванню з тих підстав, що місцевим господарським судом порушено норми спеціального Закону.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки підстави для розгляду заяви ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" арбітражного керуючого Завори Олега Івановича та прийняття рішення про визнання недійсним оспорюваного договору в межах даної справи про банкрутство, відсутні.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Енселко".

Ухвалу господарського суду міста Києва від 29.04.2015 у справі №5011-46/5221-2012 скасувати.

Припинити провадження у справі в частині розгляду заяви ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг" арбітражного керуючого Завори Олега Івановича про визнання недійсним договору про надання безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі від 24.03.2014 № ФД-114/590-2, укладеного товариством з обмеженою відповідальністю "Енселко" та товариством з обмеженою відповідальністю "Стіомі-Холдінг".

Справу передати на розгляд господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Л.Л. Гарник

Судді М.Л. Доманська

О.М. Остапенко