ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.09.2015 Справа № 920/1408/15

Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/1408/15

за позовом Приватного підприємства «Науково-технічний центр «Промтехкомплект», м. Суми

до відповідача Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Державної фіскальної служби України у Сумській області, м. Суми,

про стягнення 30000,00 грн.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю № 27 від 28.08.2015 року,

відповідача ОСОБА_2 за довіреністю № 198/9/18-19-10 від 04.03.2015 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з Державного бюджету за рахунок коштів, передбачених для Державної податкової інспекції в м. Сумах Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області на свою користь 30000,00 грн. в якості відшкодування шкоди (матеріальних збитків), а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827,00 грн.

Відповідно до відзиву на позовну заяву відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки нормами податкового законодавства не визначено таке право платника податків, як право на відшкодування витрат, понесених на оскарження рішень контролюючого органу як в адміністративному так і в судовому порядку.

Також відповідач у своєму відзиві на позов зазначає, що позивач скориставшись своїм правом на оскарження податкових повідомлень-рішень у відповідності до підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України, звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, який в свою чергу даний позов задовольнив в повному обсязі та скасував оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

У жовтні-вересні 2013 року працівниками відповідача було проведено перевірку позивача з питань дотримання останнім вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2013 року, за результатами якої відповідачем складено акт № 1302/2203/31209190/10 від 14.10.2013 року.

На підставі зазначеного акта та рішення, прийнятого відповідачем за результатами його оскарження, відповідачем винесено наступні податкові повідомлення-рішення: № НОМЕР_1 від 06.11.2013 року, № 000192203 від 30.01.2014 року та № НОМЕР_2 від 30.01.2014 року.

Позивач у даному позові зазначає, що непогодившись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями він звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № НОМЕР_1 від 06.11.2013 року, № 000192203 від 30.01.2014 року та № НОМЕР_2 від 30.01.2014 року. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2014 року у справі № 818/623/14, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.03.2015 року у даній справі, зазначені повідомлення-рішення відповідача визнані протиправними та скасовані.

Позивач, обґрунтовуючи заявлені ним позовні вимоги зазначає, що відповідно до положень частини другої статті 22, статті 1166 Цивільного кодексу України, статті 56 Конституції України, підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 та пункту 21.3 статті 21 Податкового кодексу України, у випадку доведення неправомірності рішення податкового органу, наслідком якого є його скасування, понесені платником податків витрати на його оскарження підлягають відшкодуванню в повному обсязі за рахунок коштів, передбачених для податкового органу.

Загальна сума витрат понесених позивачем під час оскарження вищезазначених податкових повідомлень-рішень відповідача, відповідно до поданого ним позову, склала 30000,00 грн.

Відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ДПІ у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області не є учасником господарських відносин з позивачем, а тому не порушувала та не могла порушувати майнові або інші законні інтереси позивача.

Крім того, відповідач зазначає, що чинним законодавством не визначено порядку відшкодування платнику податків витрат, понесених ним на правову допомогу на оскарження рішень, дій чи бездіяльності контролюючих органів, а отже, у відповідача відсутні правові підстави для сплати грошових коштів в сумі 30000,00 грн. на користь позивача, в якості відшкодування витрат, понесених на оскарження податкових повідомлень-рішень.

Господарський суд, дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з підпунктом 191.1.2 пункту 191.1 статті 191 Податкового кодексу України, контролюючі органи, тобто органи фіскальної служби, контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів.

За умовами підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного оформлення.

Відповідачем на виконання своїх функцій, передбачених ст. 191 зазначеного Кодексу,проводилася документальна планова виїзна перевірка позивача, за результати якої складено акт від 14.10.2013 року за №1302/2203/31209190/10. На підставі зазначеного акту відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 06.11.2013 року, № 000192203 від 30.01.2014 року та № НОМЕР_2 від 30.01.2014 року.

Частиною 1 статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України, платник податків має право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб), надані контролюючими органами податкові консультації.

Даною нормою податкового законодавства не визначено право платника податків на відшкодування витрат, понесених на оскарження рішень контролюючого органу як в адміністративному так і в судовому порядку.

Судом встановлено, що позивач скористався зазначеним у вищезгаданій статті, правом на оскарження зазначених податкових повідомлень-рішень відповідача. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2014 року у справі № 818/623/14, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.03.2015 року у даній справі, зазначені повідомлення-рішення відповідача визнані протиправними та скасовані.

Норма підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України, де зокрема зазначено, що платник податків має право на повне відшкодування збитків (шкоди), заподіяних незаконними діями (бездіяльністю) контролюючих органів (їх посадових осіб), у встановленому законом порядку, не передбачає наявності у платника податків права на відшкодування витрат, понесених ним на оскарження рішень контролюючого органу в судовому порядку, оскільки поняття «відшкодування збитків (шкоди)» та «відшкодування витрат на правову допомогу» не є тотожними.

Таким чином, підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України, визначено право платника податків оскаржувати в порядку, встановленому Податковим кодексом України, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб), а підпунктом 17.1.11 пункту 17.1 зазначеної статті визначено право платника податків на відшкодування збитків (шкоди), заподіяних лише незаконними діями (бездіяльністю) контролюючих органів (їх посадових осіб).

Проте позивач оскаржував в судовому порядку податкові повідомлення-рішення, прийняті ДПІ у м. Сумах ГУ Міндоходів у Сумській області, а дії чи бездіяльність посадових осіб ДПІ у м. Сумах незаконними не визнавалися.

Тому посилання позивача на норми підпункту 17.1.11 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України, щодо відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями посадових осіб контролюючих органів, є безпідставними і необґрунтованими, оскільки судом було скасовано саме рішення контролюючого органу.

Згідно статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у звязку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Шкода у цивільному праві розуміється як знищення або зменшення особистого чи суспільного блага.

Згідно пункту 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З огляду на приписи статті 22 Цивільного кодексу України та статті 226 Господарського кодексу України, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; збитків; причинного звязку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Таким чином, відповідальність за заподіяння шкоди наступає при наявності усіх перелічених складових.

У даному випадку витрати позивача на правову допомогу під час розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції не є шкодою у розумінні статей 22 та 116 Цивільного кодексу України, а є витратами позивача на правову допомогу, повязані з розглядом справи № 818/623/14, які відносяться до складу судових витрат, згідно статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, повязані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом

Згідно частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд за клопотанням однієї із сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Згідно статті 98 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.

Отже, питання компенсації позивачеві витрат на правову допомогу, повязаних з розглядом адміністративної справи, підлягає вирішенню адміністративними судами відповідної інстанції у постанові або ухвалі, а не як збитки у господарському судовому процесі.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 названого Кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у звязку з їх необґрунтованістю, безпідставністю та неправомірністю.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 23.09.2015 року.

Суддя ОСОБА_3