ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2015 р. Справа № 3/005-12

Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Прокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця", м. Київ

за участю третіх осіб, які не пред'являють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1)Комунального підприємства "Ірпінське бюро технічної інвентаризації", м. Ірпінь

2) Дочірнього підприємства "Санаторій "Україна", смт. Ворзель

та участю третьої особи, яка не пред'являє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

3) ОСОБА_1 професійних спілок України, м. Київ

про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності

за участю представників: згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

Прокурором міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (надалі позивач), заявлено позов, за участю третіх осіб, які не пред'являють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунального підприємства "Ірпінське бюро технічної інвентаризації" та Дочірнього підприємства "Санаторій "Україна" до Приватного акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" (надалі відповідач) про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Крім того прокурором подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно та заборони вчиняти будь-які дії з спірним майном.

Розглянувши заяву про забезпечення позову суд вирішив у її задоволенні відмовити, оскільки прокурором не було наведено суду належних підстав, які б унеможливили захист прав, свобод та інтересів держави без вжиття відповідних заходів, не надано належних доказів, а з матеріалів справи судом не встановлено обставин, які б вказували на можливість порушення прав, свобод та інтересів держави. Окрім того, прокурором не наведено доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.02.2012 р. порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 28.02.2012 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.02.2012 р., у звязку з неявкою представників позивача, відповідача та третіх осіб, розгляд справи відкладено на 14.03.2012 р.

14.03.2012 р. через канцелярію господарського суду Київської області представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю усіх представників ПрАТ "Укрпрофоздоровниця". Крім того, прокуратурою Київської області подано клопотання про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 професійних спілок України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.03.2012 р. залучено до участі у справі третьою особою, яка не предявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 професійних спілок України та відкладено розгляд справи на 04.04.2012р.

20.03.2012 р. через канцелярію господарського суду Київської області від Фонду Державного майна надійшли письмові пояснення по справі, у яких останній просить задовольнити позов.

02.04.2012 р. через канцелярію господарського суду Київської області від прокурора м. Ірпеня Київської області надійшли письмові пояснення по суті справи.

04.04.2012 р. через канцелярію господарського суду Київської області представники учасників судового процесу подали наступні документи: представник відповідача-2 клопотання про здійснення звукозапису судового засідання, яке судом задоволено та клопотання про витребування документів, представники третьої особи-2 та третьої особи-3 письмові пояснення по суті позовної заяви.

Крім того, представник Прокуратури Київської області подала клопотання від 04.04.2012 р. № 05/1-321к про зупинення провадження у даній справі до розгляду Київський апеляційним господарським судом апеляційної скарги на рішення господарського суду Київської області у справі № 9/106-11, яким скасовано рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 207/1 від 25.07.2000 р. "Про визнання права власності на обєкти нерухомого майна ДП "Санаторій "Україна" за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця". На виконання зазначеного рішення ВК Ірпінської міської ради видано відповідачу свідоцтво про право власності на ІІ відділення санаторію "Україна", яке є предметом спору у даній справі.

Ухвалою господарського суду Київської області від 04.04.2012 р. провадження у справі № 3/005-12 зупинено до розгляду Київським апеляційним господарським судом апеляційної скарги на рішення господарського суду Київської області від 27.09.2011 р. у справі № 9/106-11, зобовязано учасників провадження повідомити господарський суд Київської області (01032, м. Київ, вул. Комінтерну, 16) про результати розгляду Київським апеляційним господарським судом апеляційної скарги на рішення господарського суду Київської області від 27.09.2011 р. у справі №9/106-11.

28.05.2015 р. на адресу господарського суду Київської області від прокурора м. Ірпеня Київської області надійшов лист від 12.05.2015 р., яким остання повідомляє суд про усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у даній справі.

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.06.2015 р. провадження у справі № 3/005-12 поновлено, розгляд справи призначено на 17.06.2015 р.

17.06.2015 р. через канцелярію господарського суду Київської області прокурором подано документи для долучення до матеріалів справи.

17.06.2015 р. через канцелярію господарського суду Київської області від ОСОБА_1 професійних спілок України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.06.2015 р. розгляд справи відкладено на 01.07.2015 р.

26.06.2015 р. через канцелярію господарського суду Київської області представником відповідача подано клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Верховним судом України заяви про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 31.03.2015 р. у справі №9/106-11. Вказана заява залишається судом без задоволення, оскільки відповідачем-2 не надано суду належних доказів прийняття Верховним судом України до провадження заяви про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 31.03.2015 р. у справі №9/106-11.

01.07.2015 р. через канцелярію господарського суду Київської області представником відповідача-2 подано заяву про застосування строків позовної давності.

Крім того, 01.07.2015 р. через канцелярію господарського суду Київської області представником ОСОБА_1 професійних спілок України подано письмові пояснення у яких остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою господарського суду Київської області від 01.07.2015 р., у звязку з необхідністю часу для дослідження поданих учасниками судового процесу документів, розгляд справи відкладено на 15.07.2015 р.

05.08.2015 р. через канцелярію господарського суду Київської області прокурором було подано заперечення на клопотання щодо застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні 05.08.2015 р. розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, суд

встановив:

25 липня 2000 року на підставі ст. ст. 20,30 Закону України Про власність, ст. 34 Закону України Про профспілки, ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради було прийнято рішення № 207/2 Про визнання права власності на обєкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію Україна відповідно до якого за ЗАТ Укрпрофоздоровниця визнано право власності на І відділення санаторію Україна за адресою: смт. Ворзель, вул. Лібкнехта, 26 та ІІ відділення за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33.

На підставі вказаного рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради останнім 16.08.2000 р. було видано ЗАТ Укрпрофоздоровниця свідоцтво про право власності на санаторій «Україна» (ІІ відділення), який знаходиться за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33.

Рішенням господарського суду Київської області від 27.09.2011 р. у справі №9/106-11 визнано незаконним з моменту прийняття та скасовано рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 25 липня 2000 року за № 207/2 Про визнання права власності на обєкти нерухомого майна Дочірнього підприємства санаторію Україна ЗАТ Укрпрофоздоровниця.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2015 р. залишено без змін рішення господарського суду Київської області від 27.09.2011 р. у справі №9/106-11.

Відповідно до частини другої ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

У п. 2.6. розяснень, наданих Вищим господарським судом України у постанові пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року N 18, вказано, що не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.60 р. № 606 Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинку відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоровя було зобовязано передати до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.

Згідно з п. 2 вказаної постанови Ради Міністрів УРСР майно передавалося профспілковим органам у відання.

Передача спірного майна у відання профспілкам мала місце у період дії Конституції (ОСОБА_2) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 р.

Статтею 4 Конституції (ОСОБА_2) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 р. визначено, що економічну основу УРСР становлять соціалістична система господарства і соціалістична власність на знаряддя та засоби виробництва, що утвердилися внаслідок ліквідації капіталістичної системи господарства, скасування приватної власності на знаряддя та засоби виробництва і знищення експлуатації людини людиною.

Відповідно до ст. 5 зазначеної Конституції УРСР (1937 р.) соціалістична власність в УРСР має або форму державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань).

При цьому, у виключній власності держави були, зокрема, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави (ст. 11 Конституції УРСР 1937 р.).

Згідно зі ст.ст. 6, 7 Конституції УРСР (1937 р.) земля, її надра, води, ліси, заводи, фабрики, шахти, рудні, залізничний, водний і повітряний транспорт, банки, засоби зв'язку, організовані державою великі сільськогосподарські підприємства (радгоспи, машинно-тракторні станції і т. п.), а також комунальні підприємства і основний житловий фонд у містах і промислових пунктах є державною власністю, тобто всенародним добром.

Громадські підприємства в колгоспах і кооперативних організаціях з їх живим і мертвим реманентом, продукція, що її виробляють колгоспи та кооперативні організації, так само їх громадські будівлі, становлять громадську, соціалістичну власність колгоспів і кооперативних організацій.

Згідно із ст. 9 Конституції УРСР (1937 р.) поруч з соціалістичною системою господарства, яка є панівною формою господарства в УРСР, допускається законом дрібне приватне господарство одноосібних селян і кустарів, яке ґрунтується на особистій праці і виключає експлуатацію чужої праці.

Тобто, Конституція (ОСОБА_2) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 р., яка була діюча станом на 1960 р., для будь-яких установ, організацій, підприємств передбачала форму власності на майно лише у вигляді соціалістичної власності. За таких обставин, госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати, які згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.60 № 606 були передані профспілковим органам, могли бути передані тільки у господарське відання, а не у власність.

Аналогічні положення зазначені у постанові Вищого господарського суду України від 18.05.11 у справі № 2-12/2394.4-2010.

Право повного господарського відання це право юридичної особи володіти, користуватися, розпоряджатися майном, яке надано їй власником для здійснення підприємницької діяльності.

Майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства (ст. 37 Закону України Про власність, який був чинним станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Поява цієї правової категорії зумовлена необхідністю розмежування права власності держави і права підприємства щодо виділеного йому державою майна. Відмінність права власності та права господарського відання полягає насамперед у характері цих прав. Суд звертає увагу на те, що, оскільки право власності є основним, самостійним правом, у той час як право господарського відання насамперед залежить від права власності, то право господарського відання є речовим правом вторинного характеру.

Крім того, аналізуючи норми цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що право господарського відання передбачено лише стосовно обєктів державної власності.

Зазначене також підтверджується змістом постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.60 р. №606 Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР.

Аналізуючи зміст постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.60 р. № 606 Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР, відповідно до якої Рада Міністрів Української постановила Держплану УРСР, Міністерству фінансів УРСР за участю Української республіканської Ради профспілок внести в план і бюджет Української РСР на 1960 рік зміни, що випливають із цієї постанови, а також зобов`язала Держплан СРСР передбачати, починаючи з 1961 року, в річних і перспективних планах по бюджету державного соціального страхування необхідні капітальні вкладення на будівництво і проектування санаторно-курортних установ, виділяти на будівництво, розширення, ремонт і благоустрій санаторіїв і будинків відпочинку необхідні матеріали, обладнання і транспорт, суд дійшов висновку, що, оскільки спірні обєкти нерухомості фінансувалися з бюджету державного соціального страхування, то профспілкові санаторії належали до обєктів державної власності.

20.04.1978 р. на позачерговій сьомій сесії Верховної Ради Української РСР девятого скликання прийнято Конституцію (ОСОБА_2) Української Радянської Соціалістичної Республіки.

Статтями 10-13 Конституції (ОСОБА_2 Закону) Української Радянської Соціалістичної республіки (1978 р.) також установлено, що основу економічної системи України становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Правом особистої власності були наділені лише громадяни.

Зокрема, ст. 10 Конституції УРСР (1978 р.) чітко визначено, що майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань, є соціалістичною власністю.

Відповідно до ст. 20 Закону УРСР Про власність від 07.02.1991 р. професійні спілки є субєктами права колективної власності.

Статтею 21 зазначеного Закону передбачено підстави виникнення права колективної власності. Цією статтею закону не передбачено підстав виникнення права власності громадського обєднання шляхом передачі майна від союзних громадських організацій новоствореним в України громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією.

Документів, на підтвердження того, що спірне майно було передано державою профспілковим органам у будь-який час (з 1960 р. по 1991 р.) з господарського відання у власність відповідачем-2 суду не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що майно, яке є предметом спору, перебувало у державній (соціалістичній) власності Української РСР, а при оголошенні незалежності державою Україна, це майно перейшло у державну власність України, а тому профспілковий орган не мав права власності на спірне майно і, як наслідок, не набув права розпорядження ним.

З огляду на вищевказане, майно, передане до статутного фонду ЗАТ Укрпрофоздоровниця є державною власністю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України у справі №9/106-11 від 31.03.2015 р.

Згідно зі ст. 1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 року, Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна і виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Враховуючи викладене, обґрунтованими є доводи прокурора і позивача стосовно того, що, оскільки, законодавством не визначено суб'єктів права власності щодо майна загальносоюзних профспілок колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, тому це майно є загальнодержавною власністю і право розпорядження ним, у тому числі спірним об'єктом, повинно здійснюватись Фондом державного майна України.

Отже, станом на момент прийняття виконавчим комітетом Ірпінської міської ради рішення від 20.07.2000 р. № 207/2 Про визнання права власності на обєкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію Україна за ЗАТ Укрпрофоздоровниця, власником спірного майна була держава в особі Фонду державного майна України, і лише Фонд державного майна України.

Згідно з ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що власником спірного майна є держава в особі Фонду державного майна України і право власності держави оспорюється відповідачем-2, відповідно останнє підлягає захисту шляхом його визнання у судовому порядку.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Прокурором дотримано вимоги даних норм процесуального законодавства і подано всі докази на підтвердження своїх позовних вимог, відповідно, вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави в особі позивача про визнання права власності за державою в особі Фонду державного майна України на ІІ відділення Дочірнього підприємства «Санаторію «Україна» за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33, яке складається з: 5 корпусу загальною площею 833,9 м.кв., 3 корпусу загальною площею 369,3 м.кв., харчоблоку загальною площею 513,4 м. кв., міні котельні загальною площею 19,7 м. кв., матеріального складу «З», «Т», «У», «Ч», «Ф» загальною площею 142,5 м.кв., приміщення для фарб загальною площею 9,9 м.кв., бензосховища загальною площею 52,0 м.кв., водонапірної вежі обємом 25 м.куб., надкоптажної будівлі загальною площею 7,0 м. кв., тепломережі загальною площею 120м/п, водогону загальною площею 1951м/п, паркану загальною площею 300 м/п, асфальтних доріжок загальною площею 3930 м. кв., мережі каналізації загальною площею 400м/п, повітряної лінії електропередач загальною площею 1550м/п, кабельної лінії загальною площею 200 м/п, газовідводу загальною площею 70,9м/п, балансова вартість якого становить 953200,00 грн. є законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню з підстав зазначених у позовній заяві у повному обсязі.

Згідно з ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки судом встановлено, що спірне майно вибуло з державної власності всупереч вимогам законодавства України та волі держави в особі Фонду державного майна України, то вимоги прокурора, заявлені в інтересах позивача, про витребування майна із чужого незаконного володіння відповідача-2, а саме: ІІ відділення Дочірнього підприємства «Санаторію «Україна» за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33, яке складається з: 5 корпусу загальною площею 833,9 м.кв., 3 корпусу загальною площею 369,3 м.кв., харчоблоку загальною площею 513,4 м. кв., міні котельні загальною площею 19,7 м. кв., матеріального складу «З», «Т», «У», «Ч», «Ф» загальною площею 142,5 м.кв., приміщення для фарб загальною площею 9,9 м.кв., бензосховища загальною площею 52,0 м.кв., водонапірної вежі обємом 25 м.куб., надкоптажної будівлі загальною площею 7,0 м. кв., тепломережі загальною площею 120м/п, водогону загальною площею 1951м/п, паркану загальною площею 300 м/п, асфальтних доріжок загальною площею 3930 м. кв., мережі каналізації загальною площею 400м/п, повітряної лінії електропередач загальною площею 1550м/п, кабельної лінії загальною площею 200 м/п, газовідводу загальною площею 70,9м/п, балансова вартість якого становить 953200,00 грн. та повернути його у власність держави в особі Фонду державного майна України є законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача -2 в обґрунтування заяви про застосування строків позовної давності посилався на постанову Верховного суду України від 25.03.2015 р., у якій ВСУ зазначив висновок, що прокурор здійснює представництво органу,в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону, а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів,у цьому випадку в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України.

Разом з тим, заява відповідача-2 про застосування строків позовної давності залишається судом без задоволення, оскільки прокурором та Фондом державного майна України не пропущено строку позовної давності з зверненням до суду з даним позовом, з огляду на той факт, що про обставити вибуття з володіння держави не з її волі спірного майна були встановлені господарським судом Київської області при винесенні рішення від 27.09.2011 р. у справі №9/106-11, а позов подано 03.02.2012 р., а отже, про пропуск трирічного строку позовної давності для подання відповідної позовної заяви як прокурором так і позивачем мови йти не може.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 44, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

вирішив:

1. У задоволені заяви про забезпечення позову відмовити.

2. Позов задовольнити.

3. Визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України на ІІ відділення Дочірнього підприємства «Санаторію «Україна» за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33, яке складається з: 5 корпусу загальною площею 833,9 м.кв., 3 корпусу загальною площею 369,3 м.кв., харчоблоку загальною площею 513,4 м. кв., міні котельні загальною площею 19,7 м. кв., матеріального складу «З», «Т», «У», «Ч», «Ф» загальною площею 142,5 м.кв., приміщення для фарб загальною площею 9,9 м.кв., бензосховища загальною площею 52,0 м.кв., водонапірної вежі обємом 25 м.куб., надкоптажної будівлі загальною площею 7,0 м. кв., тепломережі загальною площею 120м/п, водогону загальною площею 1951м/п, паркану загальною площею 300 м/п, асфальтних доріжок загальною площею 3930 м. кв., мережі каналізації загальною площею 400м/п, повітряної лінії електропередач загальною площею 1550м/п, кабельної лінії загальною площею 200 м/п, газовідводу загальною площею 70,9м/п, балансова вартість якого становить 953200,00 грн.

4. Витребувати із чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 39/41, код 02583780) ІІ відділення Дочірнього підприємства «Санаторію «Україна» за адресою: смт. Ворзель, вул. Червоноармійська, 33, яке складається з: 5 корпусу загальною площею 833,9 м.кв., 3 корпусу загальною площею 369,3 м.кв., харчоблоку загальною площею 513,4 м. кв., міні котельні загальною площею 19,7 м. кв., матеріального складу «З», «Т», «У», «Ч», «Ф» загальною площею 142,5 м.кв., приміщення для фарб загальною площею 9,9 м.кв., бензосховища загальною площею 52,0 м.кв., водонапірної вежі обємом 25 м.куб., надкоптажної будівлі загальною площею 7,0 м. кв., тепломережі загальною площею 120м/п, водогону загальною площею 1951м/п, паркану загальною площею 300 м/п, асфальтних доріжок загальною площею 3930 м. кв., мережі каналізації загальною площею 400м/п, повітряної лінії електропередач загальною площею 1550м/п, кабельної лінії загальною площею 200 м/п, газовідводу загальною площею 70,9м/п, балансова вартість якого становить 953200,00 грн. та повернути його у власність держави в особі Фонду державного майна України.

5. Стягнути солідарно з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 39/41, код 02583780) та Виконавчого комітету Ірпінської міської ради (08200, Київська область, м. Ірпінь, вул. Шевченка,2-а, ) в доход Державного бюджету України (за кодом бюджетної класифікації: ГУ ДКУ у Київський області, р/р 3001, МФО 821018, код за ЄДРПО України 37955989) 19064 (девятнадцять тисяч шістдесят чотири) гривні 00 коп. судового збору.

Повне рішення складено 10.08.2015 року.

Суддя А.В. Лопатін