РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2015Справа №910/15068/15

За позовом заступника військового прокурора Криворізького гарнізону в інтересах органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції держави в особі Міністерства внутрішніх справ України та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
до Товариства з обмеженою відповідальністю Наукове виробниче підприємство Темп-3000
про стягнення грошових коштів та визнання договору в окремій частині недійсним

Суддя Цюкало Ю.В.
Представники сторін:
від прокуратури: Тимко В.В. за посвідченням від 06.07.2015р.;
від позивача-1: Северин Р.І. за довіреністю від 15.07.2014р.;
від позивача-2: Стрикун А.С. за довіреністю від 09.07.2015р.;
від відповідача: Галя Є.С. за довіреністю від 01.12.2014р.

В судовому засіданні 14 вересня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:
В червні 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від заступника військового прокурора Криворізького гарнізону (заявник, прокурор) в інтересах органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції держави в особі Міністерства внутрішніх справ України (позивач-1) та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (позивач-2) надійшла позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю Наукове виробниче підприємство Темп-3000 (відповідач) про стягнення 19 800,00 грн. та визнання Договору № 132 від 26.09.2014 року в частині включення в оплату податку на додану вартість недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що визначення сторонами у Договорі № 132 від 26.09.2014 року вартості товару з урахуванням податку на додану вартість суперечить вимогам Податкового кодексу України, що є підставою для визнання вказаного правочину у зазначеній частині недійсним. Крім того, безпідставне включення суми податку на додану вартість до ціни товару призвело до безпідставного отримання відповідачем грошових коштів в сумі 19 980,00 грн., які підлягають стягненню з останнього.
Відповідач із позовом не погодився і звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав у задоволенні позову просив відмовити.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2015р. суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/15068/15. Розгляд справи призначено на 13.07.2015р.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2015 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 10.08.2015 року. Зобов`язано прокуратуру надати суду належним чином завірену копію акту ревізії окремих напрямів фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.04.2015р. №850-36/5-ДСК в повному обсязі та з усіма додатками. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України надати суду відомості стосовно того, чи надавалися Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України заперечення на акт ревізії від 14.04.2015р. №850-36/5-ДСК.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2015 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів. Відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 14.09.2015р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України надати суду належним чином засвідчену копію акту ревізії окремих напрямів фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.04.2015р. №850-36/5-ДСК в повному обсязі та з усіма додатками, а також належним чином засвідчену копію власних заперечень на вказаний акт. Зобов`язано прокурора та Міністерство внутрішніх справ України надати суду документацію, згідно якої шоломи кулезахисні Каска 2М, придбані позивачем на підставі договору №132 про закупівлю шоломів від 26.09.2014р., класифікуються за товарною підкатегорією 6506 10 80 00 згідно УКТ ЗЕД, а також надати письмові пояснення з цього приводу.
Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв`язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.
У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об`єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін та прокурора, суд, -

ВСТАНОВИВ:
26.09.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Науково виробниче підприємство Темп-3000 (продавець) та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (покупець) (разом сторони) було укладено Договір № 132 (далі Договір або Договір поставки, належним чином завірена копія договору в справі), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити його по факту поставки.
Заявник стверджує, що визначення сторонами у Договорі № 132 від 26.09.2014 року вартості товару з урахуванням податку на додану вартість є підставою для визнання останнього у вказаній частині недійсним, оскільки суперечить вимогам Податкового кодексу України. Також, безпідставне включення суми податку на додану вартість до ціни товару призвело до безпідставного отримання відповідачем грошових коштів в сумі 19 980,00 грн.
Відповідач у відзиві вказав, що нормами Податкового кодексу України Товариство з обмеженою відповідальністю Науково виробниче підприємство Темп-3000 не звільнено від обов`язку сплати податку на додану вартість і за наслідками проведення господарських операцій за спірним правочином відповідачем належним чином сплачено до бюджету вказаний податок. Крім того, за твердженнями останнього, ціна у договорі була визначена на підставі волевиявлення обох сторін.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.
Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно зі ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
За ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.
Як встановлено судом, 26.09.2014р. між сторонами було укладено Договір № 132 відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити його по факту поставки.
Пунктом 1.2. Договору поставки сторони погодили, що позивачем поставляються відповідачу шоломи кулезахисні Каска 2М у кількості 54 шт., ціною 1 833,33 грн. за одну одиницю без ПДВ.
Загальна сума договору складає 118 800,00 грн., включаючи ПДВ (п. 3.1. Договору).
У відповідності до приписів ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов`язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.
Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільний кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до п. 15 ст. 1 Закону України Про ціни та ціноуворення в Україні ціна - це виражений у грошовій формі еквівалент одиниці товару.
Частиною 1 ст. 10 Закону України Про ціни і ціноутворення визначено, що суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують вільні ціни та державні регульовані ціни.
Вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін (ст. 11 Закону України Про ціни і ціноутворення).
Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладанні господарських договорів сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити, зокрема, ціну договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.
За приписами ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Судом встановлено, що п.п. 1.2., 3.1. Договору сторонами було погоджено вартість однієї одиниці товару та загальну суму договору.
Щодо посилань прокурора на невідповідність укладеного між сторонами Договору в частині включення в оплату податку на додану вартість п. 32 Прикінцевих положень Податкового кодексу України, суд зазначає наступне.
Згідно з п. 14.1.178 ст. 14 Податкового кодексу України податок на додану вартість це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.
Об`єктом оподаткування є, в тому числі, операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю (ст. 185 Податкового кодексу України).
Згідно з п. 32 Прикінцевих положень Податкового кодексу України (в редакції, що була чинною на момент укладання спірного правочину) тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України, в тому числі, спеціальних засобів індивідуального захисту (каски, виготовлені відповідно до військових стандартів або технічних умов, чи їх еквіваленти та спеціально призначені для них компоненти (тобто підшоломи, амортизатори), що класифікуються у товарній підкатегорії 6506 10 80 00 згідно з УКТ ЗЕД, бронежилети, що класифікуються у товарній підкатегорії 6211 43 90 00 згідно з УКТ ЗЕД), виготовлених відповідно до військових стандартів або військових умов для потреб правоохоронних органів, Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, інших суб`єктів, що здійснюють боротьбу з тероризмом відповідно до закону; ниток для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 5402 11 00 00 та 5407 10 00 00 згідно з УКТ ЗЕД; тканин (матеріалів) для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 3920 10 89 90, 3921 90 60 00, 5603 14 10 00, 6914 90 00 00 згідно з УКТ ЗЕД.
Наведеною правовою нормою врегульовано оподаткування саме операцій з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України відповідних товарів оборонного призначення, тоді як правовідносини, що виникли між позивачем 2 та відповідачем, ніяким чином не стосуються ввезення шоломів кулезахисних на митну територію України та постачання на митній території України.
При цьому, у п. 32 Прикінцевих положень Податкового кодексу України передбачено звільнення від сплати податку на додану вартість суб`єктів, що поставляють відповідну продукцію саме для потреб антитерористичної операції та/або при запровадженні воєнного стану.
При дослідженні Договору № 132 від 26.09.2014р. судом не встановлено того, що сторони погодили використання поставленого товару, а саме шоломів кулезахисних при проведенні антитерористичної операції та/або при запровадженні воєнного стану.
Крім того, прокурором та позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що шоломи кулезахисні, які є предметом Договору, поставлялись саме для забезпечення проведення антитерористичної операції, а також класифікуються за товарною підкатегорією 6506 10 80 00 згідно УКТ ЗЕД,
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин п. 32 Прикінцевих положень Податкового кодексу України, а отже, і відсутність підстав для визнання Договору № 132 від 26.09.2014р. в частині включення до ціни податку на додану вартість таким, що суперечить зазначеній нормі чинного на момент його укладання податкового законодавства.
Судом також взято до уваги, що Договір № 132 від 26.09.2014р. було виконано сторонами в повному обсязі, а саме Товариством з обмеженою відповідальністю Науково виробниче підприємство Темп-3000 поставлено, а Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України прийнято товар за вказаним договором (підтверджено видатковою накладною № РН-о00666 від 26.09.2014 року) та оплачено поставлений товар в повному обсязі, про що свідчить платіжне доручення № 95 від 26.09.2014р. на суму 118 800,00 грн.
Крім того, акт ревізії Державної фінансової інспекції України, на який посилається заявник, не є підставою для виникнення зобов`язання відповідача повернути позивачу-2 суми податку на додану вартість в розмірі 19 800,00 грн.
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що прокурором та позивачами не було доведено наявності підстав для визнання недійсним Договору № 132 від 26.09.2014р. в частині включення в ціну товару податку на додану вартість, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо про визнання недійсним вказаного правочину в частині включення в ціну товару податку на додану вартість підлягає залишенню без задоволення.
Позовні вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 19 800,00 грн. є похідними від вимог про визнання недійсним Договору № 132 від 26.09.2014р. в частині включення в ціну товару податку на додану вартість, у зв`язку із чим задоволенню не підлягають.
Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги, підлягають залишенню без задоволення в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст рішення складено 18.09.2015р.

Суддя Ю.В. Цюкало