ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року Справа № 910/1781/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Воліка І.М., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ"
на рішення та постановугосподарського суду міста Києва від 06.04.2015 Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015
у справі№ 910/1781/15-г господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" у м. Запоріжжі
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "КрАЗ Лізинг" (відповідач-1); 2. Публічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" (відповідач-2)
простягнення заборгованості,
за участю представників:
від позивачаЗуєва О.В.
від відповідача-1не з'явився
від відповідача-2Китманова К.С.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" у м. Запоріжжі (далі - АТ Укрексімбанк" в особі філії АТ "Укрексімбанк" у м. Запоріжжі) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КрАЗ Лізинг" (далі - ТОВ "КрАЗ Лізинг") та Публічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" (далі - ПАТ "АвтоКрАЗ") про стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача кредитної заборгованості.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/1781/15-г (суддя Лиськов М.О.) (з урахуванням ухвали господарського суду міста Києва від 30.04.2015 про виправлення описки) позов АТ Укрексімбанк" в особі філії АТ "Укрексімбанк" у м. Запоріжжі задоволено повністю. Стягнуто ТОВ "КрАЗ Лізинг" та ПАТ "АвтоКрАЗ" солідарно на користь АТ Укрексімбанк" в особі філії АТ "Укрексімбанк" у м. Запоріжжі кредитну заборгованість у розмірі 8 140 207,77 грн.; стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача судовий збір в сумі 73 080,00 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 (колегія суддів у складі: Самсіна Р.І. - головуючого, Скрипки І.М., Гончарова С.А.) рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/1781/15-г скасовано в частині задоволення вимог про стягнення з ТОВ "КрАЗ Лізинг" та ПАТ "АвтоКрАЗ" пені в розмірі 68 971,34 грн. із прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у їх задоволенні. Рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/1781/15-г змінено, викладено резолютивну частину рішення наступним чином: "1. Позов задовольнити частково. 2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Краз Лізинг" (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 11-Б, ідент. код 34979070), Публічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" (39631, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київська 62, ідент. код 05808735) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (ідент. код юрид. особи 00032112) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Запоріжжі (69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна 111-а, ідент. код 24905013) кредитну заборгованість в розмірі 8 071 236,43 грн. (вісім мільйонів сімдесят одну тисячу двісті тридцять шість гривень 43 копійки), з яких: 6 109 315,19 грн. (шість мільйонів сто дев'ять тисяч триста п'ятнадцять гривень 19 копійок) заборгованості по кредиту, 694 033, 51 грн. (шістсот дев'яносто чотири тисячі тридцять три гривні 51 копійка) боргу по прострочених процентах, 15 395,79 грн. (п'ятнадцять тисяч триста дев'яносто п'ять гривень 79 копійок) простроченої комісії за управління кредитною лінією, 1 038 400,41 грн. (одну тисячу тридцять вісім тисяч чотириста гривень) пені, 122 811,04 грн. (сто двадцять дві тисячі вісімсот одинадцять гривень 04 копійки) 3% річних, 91 280,49 грн. (дев'яносто одна тисяча двісті вісімдесят гривень 49 копійок) втрати від інфляції. В іншій частині у задоволенні вимог відмовити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Краз Лізинг" (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 11-Б, ідент. код 34979070) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України (ідент. код юрид. особи 00032112) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Запоріжжі (69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна 111-а, ідент. код 24905013) 36 174,60 грн. (тридцять шість тисяч сто сімдесят чотири гривні 60 копійок) витрат по сплаті судового збору. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" (39631, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київська 62, ідент. код 05808735) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (ідент. код юрид. особи 00032112) в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Запоріжжі (69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна 111-а, ідент. код 24905013) 36 174,60 грн. (тридцять шість тисяч сто сімдесят чотири гривні 60 копійок) витрат по сплаті судового збору.".

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 06.04.2015 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 у справі № 910/1781/15-г, ПАТ "АвтоКрАЗ" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати зазначені рішення та постанову і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ Укрексімбанк" в особі філії АТ "Укрексімбанк" у м. Запоріжжі відмовити.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані судові акти прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 07.09.2015 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Акулової Н.В., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу ПАТ "АвтоКрАЗ" до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 15.09.2015 о 10 год. 45 хв.

Розпорядженням секретаря першої судової палати Вищого господарського суду України від 14.09.2015 № 02-05/676 для розгляду справи № 910/1781/15-г сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Демидова А.М. (доповідач), судді Волік І.М., Шевчук С.Р.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ "АвтоКрАЗ", який надійшов до Вищого господарського суду України 14.09.2015, позивач проти касаційної скарги заперечує і просить суд залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Учасники судового процесу, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідач-1 передбаченим законом правом на участь у розгляді скарги касаційною інстанцією не скористався.

Заслухавши представників позивача та відповідача-2, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 29.05.2008 між Відкритим акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (Кредитор) та ТОВ "КрАЗ Лізинг" (Позичальник) був укладений кредитний договір № 75108К7/8 (далі - Кредитний договір), на умовах якого Позичальнику відкрито невідновлювану кредитну лінію та перераховано грошові кошти в загальній сумі 1 500 000 дол. США.

До Кредитного договору сторонами вносились зміни, про що укладались додаткові угоди № 75108К7-1 від 19.10.2009, № 75108К7-2 від 05.05.2010, № 75108К7-3 від 31.05.2010, № 75108К7-4 від 01.11.2010, № 75108К7-5 від 01.12.2010, № 75108К7-6 від 01.02.2011, № 75108К7-7 від 01.03.2011, № 75108К7-8 від 01.03.2011, № 75108К7-9 від 01.02.2012, № 75108К7-10 від 06.09.2012, № 75108К7-11 від 25.02.2013, № 75108К7-12 від 11.03.2014.

За наслідком укладення додаткової угоди № 75108К7-7 від 01.03.2011 та внесених змін до Кредитного договору залишок заборгованості в сумі 1 260 980 дол. США переведено в національну валюту, який становив 10 031 095,90 грн.

У п. 3.2.2 Кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 75108К7-7 від 01.03.2011) визначено, що кінцевий термін погашення кредиту: "27" травня 2016 року.

Відповідно до п. 7.2 Кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 75108К7-1 від 19.10.2009) у разі невиконання зобов'язань згідно з пп. 3.4.1, 3.5.1, статтею 4 цього Договору Позичальник сплачує Банку пеню; пеня нараховується на суму прострочених платежів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі, визначеному у п. 3.2 цього Договору, і підлягає сплаті у національній валюті України за офіційним курсом НБУ, встановленим на день нарахування на рахунок, зазначений у п. 3.8 (б).

Згідно з п. 3.2.6 Кредитного договору, розмір пені за прострочення Позичальником платежів за цим Договором: подвійна облікова ставка Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також, господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що в забезпечення виконання Позичальником умов Кредитного договору 29.05.2008 між Відкритим акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Холдинговою компанією "АвтоКрАЗ" було укладено договір поручительства до кредитного договору № 75108К7/8 від 29.05.2008 (далі - Договір поручительства).

Згідно з п. 3.1 Договору поручительства Поручитель зобов'язується перед Банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання Боржником основного зобов'язання, передбаченого Кредитним договором, а також відшкодовувати збитки, що виникатимуть внаслідок невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання і в тому числі збитки, понесені Банком.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, п. 6.2 Кредитного договору передбачено право Банку вимагати дострокового повернення непогашеної частини кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, а також інших платежів, нарахованих згідно з Договором як наслідок події невиконання зобов'язань згідно з п. 6.1 Договору, зокрема, у разі якщо Позичальник не сплатив Банку у строк платежі з погашення кредиту, проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі, належні до сплати згідно з Договором, або не виконав будь-які інші умови та/або зобов'язання за Договором.

Відповідно до п. 3.6.2 (г) Кредитного договору Позичальник зобов'язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісій та інших належних до сплати платежів за Договором протягом 10 банківських днів з дня отримання письмової вимоги Банку про таке дострокове погашення.

У зв'язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору позивач направив відповідачу-1 претензію-вимогу № 075-09/2853 від 11.12.2014 та відповідачу-2 претензію-вимогу № 075-09/2851 від 11.12.2014, які містяться у матеріалах справи (доказами направлення вимог є надані в копіях поштові повідомлення про вручення). У вказаних претензіях-вимогах позивач зазначав про порушення Позичальником виконання графіку надання та погашення кредиту по Кредитному договору в частині погашення кредиту в загальній сумі 3 170 659,49 грн. та виконання п. 3.5.1 та п. 4.1.1 Кредитного договору в частині недотримання строків сплати нарахованих процентів та комісії за управління та з посиланням на умови Кредитного договору (п.п. 3.6.2, 6.1, 6.2) вимагав здійснити дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом, а також інших платежів за Кредитним договором протягом 10 банківських днів з моменту отримання претензії-вимоги, в повному обсязі з урахуванням фактичної заборгованості на день оплати. Зазначені претензії-вимоги отримані відповідачем-1 та відповідачем-2 15.12.2014.

Як встановлено апеляційним господарським судом, документів, що підтверджують сплату суми боргу за Кредитним договором перед Банком у строк, визначений у вимозі, матеріали справи не містять, до стягнення в межах поданого позову, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 01.04.2015 № 075-02/832, згідно з розрахунком заборгованості станом на 27.03.2015, Банком заявлено:

- суму простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 6 109 315,19 грн.;

- прострочені проценти за кредитом (основним боргом) - 694 033,51 грн.;

- прострочену комісію за управління кредитною лінією - 15 395,79 грн.;

- пеню за прострочення зобов'язань - 1 107 371,75 грн.;

- 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою кредиту (основного боргу) 113 627,62 грн.;

- 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів за користування кредитом - 8 922,11 грн.;

- 3% річних у зв'язку з несвоєчасною сплатою комісії за управління кредитною лінією - 261,31 грн.;

- втрати від інфляції у зв'язку із несвоєчасним погашенням заборгованості - 91 280,49 грн.

Встановивши порушення Позичальником зобов'язань за Кредитним договором щодо сплати основного боргу за кредитом, відсотків за користування коштами та комісії за управління кредитною лінією, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 6 109 315,19 грн. простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів, 694 033,51 грн. прострочених процентів за кредитом (основним боргом) та 15 395,79 грн. простроченої комісії за управління кредитною лінією.

Також, з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, з огляду на прострочення Позичальником виконання зобов'язань, суди погодились із здійсненими позивачем нарахуваннями сум інфляційних втрат у загальному розмірі 91 280,49 грн. та 3% річних за прострочення сплати: кредиту (основного боргу) - 113 627,62 грн.; процентів за користування кредитом - 8 922, 11 грн.; комісії за управління кредитною лінією - 261,31 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені за прострочення виконання зобов'язань, місцевий господарський суд, з урахуванням положень ст.ст. 546, 549, 611 ЦК України, ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Відхиляючи клопотання відповідача-1 про зменшення розміру штрафних санкцій як необґрунтоване, суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання на важкий фінансовий стан не підтверджений належними та допустимими доказами.

Як встановив апеляційний господарський суд, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем-1 (ТОВ "КрАЗ Лізинг") було подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій зазначалось про сплив позовної давності, встановленої ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), розгляд якої не відображений в оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду у даній справі.

З урахуванням допущеного судом першої інстанції порушення норм процесуального закону суд апеляційної інстанції, за результатами розгляду заяви відповідача-1 про застосування строків позовної давності вказав, що відповідно до приведених розрахунків (аркуш справи 49 том 2) нарахування пені здійснювалось Банком наростаючим підсумком по мірі виникнення заборгованості на відповідну дату з урахуванням погашення боргу, внаслідок чого зменшувалась сума, по якій обчислювалась пеня.

З огляду на нарахування пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання та подану відповідачем-1 заяву про застосування строків позовної давності, з урахуванням положень ст. 258, ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, а також роз'яснень, викладених у пп. 4.3 п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що вимоги про стягнення пені за період з 29.06.2013 по 27.01.2014 в розмірі 68 971,34 грн. задоволенню в межах поданого позову не підлягають. Оскільки з позовною заявою до суду позивач звернувся 27.01.2015 (позов направлено поштою), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення вимог про стягнення пені, згідно з приведеним Банком розрахунком за період її нарахування з 31.01.2014 (по сумі пені щодо кредитної заборгованості), в частині стягнення 1 038 400,41 грн.

З урахуванням приписів ст.ст. 546, 553, 554 ЦК України та умов Договору поручительства, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення сум солідарно з відповідача-1 та відповідача-2.

Апеляційний господарський суд, у свою чергу, керуючись вказаними нормами, з огляду на невиконання зобов'язань, що виникли для ПАТ "АвтоКрАЗ" з Договору поруки та умови вказаного договору, що передбачають солідарну відповідальність Поручителя, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з Поручителя солідарно з Боржником заявленої суми заборгованості, з урахуванням встановленої суми заборгованості, що підлягає стягненню з основного боржника в межах заявленого позову.

Також суд апеляційної інстанції вказав про те, що при здійсненні розподілу витрат по сплаті судового збору місцевим господарським судом не було враховано, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, і відшкодування по сплаті судового збору не є солідарним зобов'язанням Боржника, за виконання якого надано поруку.

Відхиляючи доводи відповідача-2 щодо застосування до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, суд апеляційної інстанції вказав, що згідно з п. 8.4 Договору поручительства дія цього Договору припиняється після повного виконання основного зобов'язання, а строк основного зобов'язання встановлений у Кредитному договорі (п. 3.2.2 в редакції додаткової угоди № 75108К7-7 від 01.03.2011) - до 27.05.2016. Претензія за вих. 075-06/1871 від 17.04.2009 не містить вимоги Банку про дострокове повернення кредиту, а є вимогою, направленою в порядку п.п. 4.4.1, 4.4.2 Договору поручительства щодо виконання Поручителем зобов'язань Боржника у випадку їх порушення.

З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновків про відсутність підстав вважати таким, що настав, строк виконання основного зобов'язання при надісланні Банком зазначеної претензії, та про відсутність у зв'язку з цим підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Проте висновки судів попередніх інстанцій є передчасними, з огляду на таке.

Так, згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 84 ГПК України у мотивувальній частині рішення господарського суду вказуються обставини справи, встановлені господарським судом, доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом (п.п. 1, 2, 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення").

Так, всупереч приписам процесуального законодавства, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не відображено розгляд заяви відповідача-1 про застосування строків позовної давності та заяви відповідача-2 про сплив строку позовної давності.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про те, що місцевим господарським судом не розглянуто (про розгляд клопотання не відображено у жодному процесуальному документі) клопотання ТОВ "КрАЗ Лізинг" про зменшення розміру штрафних санкцій, подане до суду 23.03.2015, оскільки у мотивувальній частині рішення суду зазначено про відхилення клопотання відповідача-1 про зменшення розміру штрафних санкцій та наведено мотиви такого відхилення.

Також, у порушення вимог процесуального законодавства, судом першої інстанції залишено поза увагою доводи відповідача-1, викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що порука є припиненою на підставі ст. 559 ЦК України, правова оцінка цим доводам не надана.

Водночас, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Апеляційний господарським суд, відхиляючи доводи, відповідача-2 щодо застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, зазначив, що строк виконання основного зобов'язання встановлений у Кредитному договорі до 27.05.2016.

Разом з тим, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як вбачається із встановлених судами попередніх інстанцій обставин, сторони Кредитного договору узгодили графік надання та погашення кредиту.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Крім того, при застосуванні ч. 4 ст. 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті ч. 4 ст. 559 ЦК України застосовуються поняття "пред'явлення вимоги" та "пред'явлення позову", як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 ГПК України) зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Відповідна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі № 6-53цс14, висновки, викладені в якій щодо застосування норм права, в силу вимог ст. 11128 ГПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте господарські суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки спірним правовідносинам з урахуванням зазначених висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права, які регулюють питання поруки, та положень Кредитного договору, якими визначено порядок погашення кредиту та сплати інших платежів, та, як наслідок, не з'ясували належним чином питання щодо чинності поруки.

За таких обставин, суди дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів коштів за Кредитним договором.

Враховуючи встановлені ст. 1117 ГПК України межі перегляду справи в касаційній інстанції, які не дають права касаційній інстанції встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, оскаржувані судові акти підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене у даній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, дати належну правову оцінку зібраним у справі доказам, доводам та запереченням учасників судового процесу і, в залежності від встановленого та відповідно до вимог закону, вирішити спір.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/1781/15-г скасувати.

Справу № 910/1781/15-г передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді І.М. Волік

С.Р. Шевчук