РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2015Справа №903/846/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Волиньліспром»
доПублічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»
прозобов'язання перерахувати кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

СуддяСташків Р.Б.

Представники:
від позивача -Гапон С.Й. (представник за довіреністю);
від відповідача -Мірвода А.М. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Волиньліспром» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Волинської області з вищевказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (далі - відповідач або Банк).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не були виконані розпорядження позивача, викладені у листах-заявах останнього від 31.03.2015, про списання коштів з його поточних рахунків № 001 та № 002 у рахунок погашення заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором № 12117-20/11-1 від 25.03.2011 та договором № 71129-20/13-3 про надання овердрафту. На думку позивача, Банк за умовами вказаних кредитних договорів був зобов'язаний провести вказані договірні списання коштів з рахунків позивача в рахунок погашення кредитної заборгованості. Тому, позивач просить суд зобов'язати відповідача здійснити вказаний перерахунок у примусовому порядку.

Відповідач позов не визнав, свої заперечення мотивував тим, що у Банку з 20.03.2015 було запроваджено тимчасову адміністрацію, а з 17.07.2015 розпочато процедуру ліквідації Банку. З урахуванням положень частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», перерахування коштів з рахунків, відкритих у Банку, а також зарахування зустрічних однорідних вимог, під час тимчасової адміністрації, відповідачем не здійснювалось на законних підставах.

У судовому засіданні представник позивача просив суд залишити позов без розгляду в зв'язку із ненаданням ним витребуваних судом документів.

Розглянувши дане клопотання, заслухавши думку представника відповідача, який заперечував проти залишення позову без розгляду, суд відмовив у задоволенні цього клопотання з тієї підстави, що відповідно до положень пункту 5 частини 1 статті 81 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позивачем без поважних причин не подані витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішенню спору. Тобто, якщо без витребуваних матеріалів спір не може бути розглянутий судом по суті. Натомість, якщо без витребуваних судом документів спір може бути розглянутий по суті, то згідно зі статтею 75 ГПК України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (Позичальник) та Банком було укладено наступні кредитні договори:

- договір № 71129-20/13-3 про надання Овердрафту за поточним рахунком від 14.08.2013, відповідно до якого Банк надав позивачеві кредитні кошти у формі овердрафту, строком з 14.08.2013 по 03.08.2015 у сумі 100000 грн. із сплатою 16% річних;

- кредитний договір на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 12117-20/11-1 від 25.03.2011 (в редакції договору про внесення змін від 27.05.2013) , за умовами якого Банк надав позивачеві кредитні кошти у формі відновлювальної кредитної лінії, строком з 25.03.2011 по 24.03.2016 у сумі 1460000 грн. із сплатою 23% річних.

Одночасно між позивачем та Банком був укладений договір банківського рахунку №29643-18-12292 від 06.07.2010, за умовами якого Банк відкрив позивачеві поточні рахунки у національній та іноземних валютах (євро) та здійснює їх розрахункове та касове обслуговування.

У березні 2015 року у позивача виникла заборгованість перед Банком по кредитним договорам №12117-20/11-1 від 25.03.2011 та №71179-20/13-3 від 14.08.2013.

31 березня 2015 року позивач звернувся до Банку із заявою № 21 відповідно до якої керуючись пунктом 3.10 (договірне списання) договору овердрафту №71179-20/13-3 від 14.08.2013, просив списати з поточного рахунку №001 відкритого у Банку кошти в сумі 95164,39 грн. на рахунок погашення кредиту та нарахування відсотків по договору овердрафту №71179-20/13-3 від 14.08.2013.

Цього ж дня позивач звернувся до Банку із заявою № 22, відповідно до якої керуючись пунктами 4.9.1, 4.9.2 (договірне списання) кредитного договору №12117-20/11-1 від 25.03.2011 просив списати з поточного рахунку №001 відкритого у Банку кошти в сумі 524555,28 грн. на рахунок погашення кредиту та нарахування відсотків по кредитному договору №12117-20/11-1 від 25.03.2011. Просив списати з поточного рахунку №002 відкритого у Банку кошти в сумі 8316,33 Євро на рахунок погашення кредиту та нарахування відсотків по кредитному договору №12117-20/11-1 від 25.03.2011.

На вказані заяви Банк надіслав позивачеві листи від 31.03.2015 та від 01.04.2015 з відмовою провести вищевказані операції із зарахування коштів, оскільки у Банку була запровадження тимчасова адміністрація, а тому відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вище вказані заяви позивача не підлягають задоволенню.

Дані обставини підтверджуються залученими до матеріалів справи копіями вищевказаних договорів та листів.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України 19.03.2015 № 190 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 19.03.2015 № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким з 20.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду. Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Київська Русь» запроваджено строком на три місяця з 20.03.2015 по 19.06.2015 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 116 від 15.06.2015 продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації у Банку до 19.07.2015 включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 16.07.2015 № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 17.07.2015 № 138 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Таким чином, на час подання до банку спірних розпоряджень з перерахування коштів у відповідача було запроваджено тимчасову адміністрацію, а на час розгляду в суді даного спору відбувається ліквідація Банку.

Пунктом 7.1.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

За приписами частин 1-3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із законами України від 18.05.2010 № 2258-VI, від 04.11.2010 № 2677-VI, від 14.10.2014 № 1702-VII) обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання чинності Законом України від 04.11.2010 № 2677-VI) випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції діючій станом на 31.03.2015) у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Відтак, враховуючи дану норму, юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Даний Закон станом на 31.03.2015 не давав визначення поняття «кредитор банку». Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно з внесеними змінами до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (які набули чинності з 12.08.2015) під терміном «кредитор» розуміється юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань (пункт 5-4 статті 2 даного Закону).

Виходячи з положень частини 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Відтак, виходячи з аналізу вищенаведених положень та положень статті 509 ЦК України, позивач є кредитором банку за Договором банківського рахунку, зокрема щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому вимога позивача про перерахування коштів, які знаходяться на його поточному рахунку у відповідача, є саме вимогою кредитора та не може бути виконана відповідачем у силу зазначеної норми, у зв'язку із запровадженням у останнього тимчасової адміністрації.

Крім того, спірні розпорядження позивача про перерахування коштів з його поточних рахунків в рахунок погашення його заборгованості за кредитом та відсотками є за своєю суттю заявами про здійснення зарахування зустрічних вимог. Проте, відповідно до пункту 4 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації зарахування зустрічних вимог також не здійснюється.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до пункту третього частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справі відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем спірних банківських операцій з перерахування коштів позивача.

Натомість, відповідно до листів Банку від 31.03.2013 за № 40/56 та від 01.04.2015 за № 40/56-1 відповідачем було відмовлено у проведенні спірних банківських операцій з перерахуванню коштів з поточних рахунків позивача в рахунок погашення заборгованості останнього за кредитними договорами (проведення взаємозаліку).

Зазначене є підставою для відмови в позові.

Крім того, судом враховано, що пунктом 2 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Виходячи зі змісту статей 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Згідно з частиною 4 статті 49 цього Закону у судовому порядку підлягають вирішенню будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів.

Таким чином, після початку процедури ліквідації Банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом, порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд України у своїх постановах від 25.03.2015 у справі № 3-24гс15, від 01.04.2015 у справі № 3-25гс15 та від 01.04.2015 у справі № 3-34гс15.

Крім того, суд також зазначає, що статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що операції з відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів належить до банківських послуг, які дозволяється надавати виключно банку.

Даною нормою також встановлено, що надання банківських послуг має право здійснювати банк на підставі банківської ліцензії.

Статтею 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена заборона на здійснення банківської діяльності без банківської ліцензії.

Враховуючи те, що станом на момент розгляду даного спору Національним банком України у Банку відкликано банківську ліцензію, виконання спірних операцій з перерахування коштів з рахунків позивача, відкритих у відповідача, останнім стало не можливим.

Відповідно до статті 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Відтак, виходячи з вищевикладеного суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

При цьому, позивач може захистити свої майнові права за Договорами банківського рахунку в порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У випадку необґрунтованої відмови в акцептуванні вимоги позивача та включені її до реєстру вимог кредиторів, позивач на підставі частина 4 статті 49 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вправі буде звернутися до суду з відповідним позовом.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.09.2015

СуддяСташків Р.Б.