РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2015Справа №910/29649/14

За позовом Комунального підприємства "Житлосервіс "Куренівка" Оболонського району у місті Києві (вул. Попова, 1, м. Київ, 04074)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "ВСК" (вул. Мінське Шосе, 4, м. Київ, 04201; вул. Еспланадна, 34/2, оф. 3, м. Київ, 01001)

про стягнення 48395,29 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: Улибіна В.О. - представник, довіреність № б/н від 22.04.2015 р.

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство "Житлосервіс "Куренівка" Оболонського району у місті Києві звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "ВСК" про стягнення 45576,95 грн., а саме 37663,01 грн. боргу за Договором № 181 на надання комунальних послуг від 10.10.06 р., 1012,36 грн. процентів річних та 6901,58 грн. інфляційних нарахувань, а також 1 827,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору № 181 на надання комунальних послуг від 10.10.06 р. в частині оплати комунальних послуг з теплопостачання, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 37663,01 грн., за наявності якої позивачем нараховано інфляційні втрати та 3 % річних.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.12.2014 порушено провадження у справі № 910/29649/14 та призначено до розгляду на 11.02.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2015 розгляд справи відкладено на 10.03.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "ВСК" до КП "Куренівка" Оболонського району у місті Києві про визнання зобов'язання частково виконаним і додані до неї документи повернуто позивачу без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 позов Комунального підприємства "Житлосервіс "Куренівка" Оболонського району у місті Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "ВСК" про стягнення 45576,95 грн. залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2015 апеляційну скаргу комунального підприємства "Житлосервіс "Куренівка" Оболонського району у місті Києві на ухвалу господарського суду міста Києва від 10.03.2015 у справі №910/29649/14 задоволено, ухвалу господарського суду міста Києва від 10.03.2015 у справі №910/29649/14 скасовано. Справу № №910/29649/14 передано на розгляд до господарського суду міста Києва.

За резолюцією заступника Голови Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 справу № 910/29649/14 передано на розгляд судді Селівону А.М.

Ухвалою господарського суду м. Києва справу №910/29649/14 прийнято до провадження суддею Селівоном А.М. та призначено до розгляду на 10.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.15 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "ВСК" до КП "Куренівка" Оболонського району у місті Києві про визнання зобов'язання частково виконаним і додані до неї документи повернуто позивачу без розгляду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.06.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 14.07.15 р..

14.07.2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.07.2015 р. розгляд справи призначено на 05.08.2015 р.

У судові засідання 11.02.2015 р. та 10.03.2015 р. уповноважені представники сторін не з'явилися.

У судові засідання 10.06.2015 р. та 05.08.2015 р. з'явився представник позивача.

Уповноважений представник відповідача в судові засідання 10.06.2015 р. та 05.08.2015 р. не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду справи 10.06.15 р. та 05.08.15 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення №№ 450, 408, 394.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судові засідання суд не повідомлено.

Документи, витребувані ухвалами суду від 31.12.14 р., від 11.02.15 р., 10.07.2015 та від 20.07.15 р., відповідачем суду не надані.

Представником позивача через канцелярію суду до початку судового засідання 10.06.15 р. подано клопотання б/н від 10.06.15 р. про долучення документів до матеріалів справи, серед яких, зокрема, уточнений розрахунок заборгованості, згідно якого позивачем визначено основну заборгованість в сумі 37663,01 грн., 1012,36 грн. процентів річних, 6901,58 грн. втрат від інфляції та 2818,34 грн. пені за період з 29.11.13 р. по 25.12.14 р., всього 48395,29 грн.. Клопотання разом з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

Суд зазначає, що відповідно до приписів ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві. Якщо такі додаткові позовні вимоги зв'язані з раніше заявленими позовними вимогами підставою виникнення або поданими доказами (наприклад, коли позов подано на суму основного боргу і позивач до прийняття рішення просить додатково стягнути пеню за прострочку платежу), то їх може бути пред'явлено з дотриманням, зокрема, приписів статті 58 ГПК України (лист Вищого господарського суду від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році").

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.58 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об'єднано кілька вимог, зв'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Суддя має право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу, про що зазначається в ухвалі про порушення справи або в рішенні.

Згідно п. 3.12 постанови Постанова № 18 право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12р. "Про судове рішення" зміна предмета або підстав позову за заявою позивача допустима лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та якщо при цьому не порушено процесуальних прав відповідача, передбачених статтями 22 і 23 ГПК, і відповідачеві було надано можливість подання доказів щодо нового предмета або підстав позову та наведення його доводів у судовому засіданні. Волевиявлення позивача повинно викладатись у письмовій формі.

Отже, виходячи зі змісту позовної заяви та вказаного розрахунку позивача, суд розцінює останній як заяву про зміну предмету позову, зокрема, в частині процентів річних та інфляційних нарахувань, оскільки позивачем змінено період нарахування процентів річних та втрат від інфляції, а також позивачем заявлено додаткові вимоги про стягнення пені.

Оскільки додаткові вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 2818,34 грн. та позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 37663,01 грн. пов'язані між собою підставами виникнення та поданими доказами, враховуючи, що пред'явлення додаткових позовних вимог та зміна предмету позову є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує процесуальні права відповідача, передбачені ст. 22 ГПК, а саме судом відкладено розгляд справи та призначено судове засідання після подання позивачем зміненого розрахунку до суду, тобто відповідачу було надано можливість ознайомлення, надання заперечень щодо зміни позовних вимог та наведенні доводів у судовому засіданні, суд приймає вищевказаний розрахунок до розгляду і спір вирішується з його урахуванням.

Також до початку судового засідання 05.08.2015 р. через канцелярію суду відповідачем подано 2 аналогічні за змістом заяви про продовження строку розгляду справи на 15 днів та відкладення розгляду справи з метою надання часу сторонам для переговорів, які долучені судом до матеріалів справи.

Проте, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження викладених в заявах обставин, в задоволенні заяв відповідача про продовження строку розгляду справи та відкладення на іншу дату судом відмовлено у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем суду не надано.

Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2. Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзив на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 05.08.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наявні в матеріалах справи докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

10.10.2006 року між позивачем - Комунальним підприємством «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м. Києві (виконавець за договором) та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «ВСК»(споживач за договором) укладено договір № 181 на надання комунальних послуг (далі - Договір).

Згідно п. 1.1. Договору виконавець зобов'язується надати споживачеві послуги з теплопостачання, а споживач зобов'язується здійснювати оплату за споживання і користування послугами на умовах даного договору за приміщення площею 355,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мінське шосе, буд. 4.

Предметом договору є послуги з центрального опалення (п. 1.2 Договору).

Розділами 2-8 Договору визначено вартість послуг, порядок розрахунків, права та обов'язки сторін, відповідальність тощо.

Даний договір вступає в силу з 10.10.2006 р. і діє до 10.10.2007 р.. Дія договору продовжується на новий термін, якщо жодна зі сторін за 1 місяць до закінчення строку дії договору не заявила про його припинення (п.п. 8.1,8.2 Договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем цих послуг є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробником послуг є суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги.

Згідно з частинами 1, 2 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до пунктів 1, 5 частини 3 статті 20 та пункту 3 частини 2 статті 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на підставі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

У відповідності до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія є товарною продукцією, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських та технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; споживачем теплової енергії є юридична або фізична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. За частиною 5 статті 19 наведеного Закону споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб'єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно з ч.2 ст. 3, ст.19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг.

В свою чергу, КП «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у місті Києві не є постачальником (продавцем) теплової енергії як різновиду товару. Теплову енергію для передачі відповідачу в спірний період позивач отримував від ПАТ «Київенерго» на підставі Договору № 8373189/60 від 01.01.13 р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого є постачання, користування та своєчасна оплата в повному обсязі спожитої теплової енергії за тарифами на теплову енергію для опалення, визначеними додатком 3 до зазначеного договору.

Окрім того, між позивачем та ПАТ «Київенерго» погоджено додатки до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 8373189/60 від 01.01.2013 року, якими визначено обсяг постачання теплової енергії (Додаток № 1 до договору), температурний графік (додаток № 2 до договору), тарифи на теплову енергію (Додаток № 4 до Договору), об'єкти теплоспоживання (додатки № 8 та № 9 до договору) тощо.

Таким чином, виходячи зі місту Договору № 8373189/60 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.01.13 р. та вимог чинного законодавства між позивачем та відповідачем в силу ст. 901 Цивільного кодексу України між сторонами виникли відносини, що виникають з договору надання послуг.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до п.3 ст.16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв на: проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем/виробником за графіком, погодженим з виконавчими органами місцевих рад або місцевими державними адміністраціями згідно з нормативними документами, міжопалювальний період для систем опалення, ліквідацію наслідків аварій або дії обставин непереборної сили.

Відповідно до п.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно п. 2.1. Договору розмір місячної плати за надані послуги проведено за встановленими тарифами та нормами на момент укладання цього договору станом на 10.10.2006 року. Фактичний розрахунок: центральне опалення - згідно табуляграм АК «Київенерго».

За змістом Постанови Кабінету Міністрів України № 191 від 22.06.2006р. «Про затвердження Порядку підтвердження заборгованості, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії» та Інструкції щодо порядку складання документів, яку схвалено рішенням, що затверджено протоколом №3 від 07.04.2006р. Міжвідомчої комісії з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу, вартісні та кількісні показники споживання теплоносіїв визначаються саме обліковими картками споживання. Тобто, саме облікова картка є належним доказом обсягу та вартості спожитої у відповідний період теплової енергії.

Відповідно до п. 3.3 Договору у випадку прийняття органами влади рішень щодо зміни цін і тарифів у порядку розрахунків між підприємствами, установами, організаціями та громадянами, новий порядок поширюється на умови цього договору без узгодження сторонами.

За умовами п.п 4.2.2., 4.3.1 Договору споживач зобов'язаний своєчасно, в установлений договором термін оплачувати надані послуги, а виконавець має право стягнути в судовому порядку прострочену заборгованість по платежах.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

У відповідності положенням п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» від 20.05.1999року, № 686-XIV, суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності сплачують комунальні послуги за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання та пропорційну частку витрат на утримання прибудинкової території.

У відповідності до ст. 179 Житлового кодексу України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, визначені обов'язки власника та наймача (орендаря), зокрема, такі як укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

На виконання умов вищезазначеного Договору за період з листопада 2013 р. по травень 2014 р. включно позивачем здійснене надання послуг з центрального опалення споживачеві (абоненту) на загальну суму 37663,01 грн., що підтверджується обліковими картками (табуляграмами) за спірний період та звітами за спожиту теплову енергію КП «Житлосервіс «Куренівка», копії яких знаходяться в матеріалах справи. При цьому обсяг фактично отриманої позивачем від ПАТ «Київенерго» теплової енергії підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання - передавання товарної продукції за спірний період, підписаними позивачем та ПАТ «Київенерго».

Заперечення щодо факту отримання та обсягів наданих позивачем послуг з центрального опалення за вказаними обліковими картками в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається із матеріалів справи, доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів надання послуг з центрального опалення, доказів опротестування даних, зазначених в облікових картках за період з листопада 2013 р. по травень 2014 р. до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання КП «Житлосервіс «Куренівка» умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з надання комунальних послуг з центрального опалення, обумовлених Договором, а відповідачем, у свою чергу, прийнято вказані послуги та спожито теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби опалення без будь - яких зауважень.

Згідно п.п. 3.1, 3.2. Договору плата за договором вноситься споживачем на рахунок виконавця до 25 числа поточного місяця. Розмір щомісячного розрахунку за комунальні послуги встановлюється в залежності від фактичних витрат теплопостачання (пропорційно займаній площі) наданих послуг.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Оскільки відповідачем вартість наданих позивачем комунальних послуг з центрального опалення за спірний період сплачена не була, останнім 13.06.2014 р. направлена на адресу відповідача претензія № 397 про сплату заборгованості у сумі 37663,01 грн. за спожиту теплову енергію за період з 29.11.2013 року по 25.05.2014 року, отримання якої 18.06.14 р. відповідачем підтверджується відповідною відміткою на претензії.

Проте, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо оплати у встановлений термін спожитих комунальних послуг з центрального опалення в сумі 37663,01 грн., всупереч вимогам господарського та цивільного законодавства, а також умовам Договору, відповідач не виконав, а отже станом на день прийняття рішення у відповідача утворилась заборгованість у зазначеному розмірі, які позивач просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 181 на надання комунальних послуг від 10.10.06 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений термін, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в обсязі, заявленому позивачем, відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з ТОВ «Торгівельний дім «ВСК» 37663,01 грн. заборгованості за спожиті комунальні послуги з центрального опалення підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідально до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення стоку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п. 3.4 Договору сторони передбачили, що за несвоєчасну сплату коштів за цим договором споживач сплачує пеню в розмірі 0,5% від суми прострочених платежів за кожний день прострочки.

Крім того, відповідно до ст.625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за спожиті комунальні послуги з центрального опалення у термін, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 2818,34 грн. за період з 29.11.13 р. по 25.12.2014 р., 3% річних в сумі 1012,36 грн. за період з 25.12.13 р. по 25.12.14 р. та втрати від інфляції в сумі 6901,58 грн. за період з 29.11.13 р. по 25.12.14 р., які позивач просить стягнути з останнього на підставі наданого розрахунку.

Згідно п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9. Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначено в п. 2.5. постанови №14, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини 6 статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення п. 3.4. Договору щодо нарахування пені в розмірі 0,5% від суми прострочених платежів за кожний день прострочки не дає іншого (більшого або меншого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постанови №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених процентів річних судом встановлено, що розмір процентів річних, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду становить 952,97 грн., а отже є меншим, ніж заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення процентів річних за несвоєчасну оплату комунальних послух з постачання теплової енергії на потреби опалення підлягають частковому задоволенню у сумі 952,97 грн..

Розмір інфляційних нарахувань та пені, перерахований судом у відповідності до умов договору та положень законодавства в межах визначеного позивачем періоду, є більшим, ніж заявлено позивачем і становить 8604,66 грн. втрат від інфляції та 3593,21 грн. пені відповідно. Проте, приймаючи до уваги пред'явлення позивачем до стягнення інфляційних нарахувань в сумі 6901,58 грн. та пені в сумі 2818,34 грн., виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині стягнення інфляційних нарахувань та пені, тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань та пені підлягають задоволенню в сумах, нарахованих позивачем, а саме 6901,58 грн. втрат від інфляції та 2818,34 грн. пені.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Отже, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень статті 49 ГПК України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "ВСК" (04201, м. Київ, вул. Мінське шосе, 4, код 24086940) на користь Комунального підприємства "Житлосервіс "Куренівка" Оболонського району у місті Києві (04212, м. Київ, вул. Попова, 1, код 33597216) заборгованість за спожиті комунальні послуги в сумі 37 663,01 грн., пеню в розмірі 2818,34 грн., три проценти річних в розмірі 952,97 грн. та збитки від інфляції в розмірі 6 901,58 грн., а також 1824,76 грн. витрат зі сплати судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 28 вересня 2015 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон