ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року Справа № 922/5549/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Грека Б.М.- головуючого, Бондар С.В., Кривди Д.С. (доповідача),
за участю представників від:
позивачане з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належним чином),
відповідачане з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належним чином),
третьої особи на стороні позивачане з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належним чином),
третьої особи на стороні відповідачане з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належним чином),
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуДержавної фінансової інспекції в Одеській області
на постановуДонецького апеляційного господарського суду від 30.06.2015
у справі№922/5549/14 Господарського суду Харківської області
за позовом Публічного акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачаДержавна фінансова інспекція в Одеській області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачаФізична особа ОСОБА_5,
провизнання недійсними договорів та стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Одеська ТЕЦ" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (з урахуванням заяви про уточнення позовної заяви) про визнання недійсними договорів №391 від 28.10.2011; №501 від 11.10.2012; №504 від 28.12.2012; №142 від 01.03.2013; №120 від 01.03.2013; №119 від 01.03.2013; №143 від 06.03.2013; №235 від 02.07.2013; №325 від 26.09.2013; №403 від 01.10.2013; №409 від 01.10.2013; №405 від 28.11.2013; №410 від 01.12.2013; №111 від 08.01.2014; №44 від 08.01.2014; №45 від 08.01.2014; №46 від 08.01.2014; №114 від 08.01.2014; №126 від 24.02.2014; №127 від 24.02.2014; №128 від 10.03.2014; №129 від 14.03.2014; №130 від 27.03.2014; №140 від 27.03.2014; №141 від 27.03.2014; №142 від 01.04.2014, №148 від 04.04.2014; №14/04/18 від 18.04.2014, укладених між ПАТ "Одеська ТЕЦ" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, та стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 суми безпідставно набутих коштів по недійсним договорам про надання юридичних послуг в розмірі 7650685 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.02.2015 (суддя Сальнікова Г.І.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 30.06.2015 (судді: Колядко Т.М. - головуючий, Бойченко К.І., Скакун О.А.), в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції, Державна фінансова інспекція в Одеській області звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в касаційній скарзі. За висновком скаржника, позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню у повному обсязі у сумі 7650685 грн з визнанням договорів недійсними.

Учасники процесу не скористалися наданим процесуальним правом не участь своїх представників в судовому засіданні касаційної інстанції.

Відводів складу суду не заявлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наявні матеріали справи та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Предметом даного позову є вимога позивача визнати недійсними договори про надання юридичних послуг №391 від 28.10.2011; №501 від 11.10.2012; №504 від 28.12.2012; №142 від 01.03.2013; №120 від 01.03.2013; №119 від 01.03.2013; №143 від 06.03.2013; №235 від 02.07.2013; №325 від 26.09.2013; №403 від 01.10.2013; №409 від 01.10.2013; №405 від 28.11.2013; №410 від 01.12.2013; №111 від 08.01.2014; №44 від 08.01.2014; №45 від 08.01.2014; №46 від 08.01.2014; №114 від 08.01.2014; №126 від 24.02.2014; №127 від 24.02.2014; №128 від 10.03.2014; №129 від 14.03.2014; №130 від 27.03.2014; №140 від 27.03.2014; №141 від 27.03.2014; №142 від 01.04.2014, №148 від 04.04.2014; №14/04/18 від 18.04.2014, укладені між ПАТ "Одеська ТЕЦ" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4.

Обґрунтовуючи підстави звернення з відповідним позовом до суду, позивач посилається на акт №05-11/174 від 30.09.2014 ревізії фінансово-господарської діяльності ПАТ "Одеська ТЕЦ" за період з 01.10.2011 по 30.06.2014. В акті, зокрема, зроблено висновок, що в порушення ст.ст.509, 526 Цивільного кодексу України, ст.244 Господарського кодексу України внаслідок непідтвердження виконання зобов'язань ФОП ОСОБА_4, які передбачені умовами договорів, позивачем необґрунтовано сплачено кошти в період з 01.10.2011 по 30.06.2014 на загальну суму 7650685 грн (в 2011 році - 470000 грн, в 2013 році - 4693685 грн, в І півріччі 2014 року - 2487000 грн), що призвело до матеріальної шкоди (збитків) Товариства.

На підставі зазначеного акту ревізії Державною фінансовою інспекцією в Одеській області була винесена вимога щодо усунення виявлених в ході ревізії порушень №15-05-23-14/9842 від 27.10.2014, в якій позивача зобов'язано: відобразити в обліку дебіторську заборгованість у сумі 7650685 грн перед ФОП ОСОБА_4; стягнути з ФОП ОСОБА_4 необґрунтовано сплачені кошти в сумі 7650685 грн.

За таких обставин позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, мотивуючи свої вимоги тим, що спірні договори відповідно до ст.234 Цивільного кодексу України є фіктивними. Так, за висновком позивача, ОСОБА_4 не виконував свої зобов'язання за спірними договорами; не надав диплому про освіту у сфері права, не отримував довіреності на представлення інтересів ПАТ "Одеська ТЕЦ", а відтак, на момент їх вчинення сторони не мали наміру створювати правові наслідки, дані договори не були спрямовані на набуття, зміну чи припинення прав та обов'язків сторін та не створили цивільно-правових наслідків.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, - підстав позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Згідно із ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на виконання умов договорів про надання юридичних послуг сторонами було підписано акти приймання виконаних робіт (наданих послуг), звіти про виконану роботу (надані послуги), копії яких додано до матеріалів справи. До матеріалів справи також додано копії платіжних доручень, які підтверджують оплату за надані юридичні послуги за договорами.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності спірних угод, тобто, наявності умислу в діях відповідачів або одного з них на вчинення спірних договорів для виду, без наміру їх подальшого виконання.

При цьому господарськими судами обґрунтовано відхилено посилання скаржника на акт Державної фінансової інспекції, як на беззаперечний доказ завдання збитків, оскільки встановлені органами державної контрольно-ревізійної служби при проведенні контрольних заходів факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним ГПК України, тобто сам лише акт перевірки не є підставою для застосування цивільно-правової відповідальності та не звільняє сторону від процесуального обов'язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами.

Що стосується позовної вимоги, заявленої на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України, про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 суми безпідставно набутих коштів по недійсним договорам про надання юридичних послуг в розмірі 7650685 грн, то суди при вирішенні спору в цій частині виходили з того, що ця вимога є похідною від позовної вимоги про визнання договорів недійсними, а тому місцевий господарський суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні позову повністю.

Також слід зазначити наступне.

Відповідно до приписів ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що застосування її положень про повернення майна потерпілому можливе у разі набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, та за відсутності для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки між сторонами у справі, яка переглядається, було укладено Договори про надання юридичних послуг в порядку та на умовах визначених договорами, кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як оплату послуг, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувано відповідно до положень ст.1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набуті.

Відповідно до ст.1117 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції лише перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Оцінка та перевірка обставин справи і доказів не віднесена до повноважень касаційної інстанції.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, вищенаведених висновків судів попередніх інстанції не спростовують та по суті зводяться до заперечень щодо здійсненої судами оцінки доказів у справі та намагання довести інші обставини, ніж встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, в той час як згідно з вимогами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів визнає, що апеляційним господарським судом правильно застосовані норми матеріального і процесуального права, тому підстави для скасування переглянутої постанови апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 30.06.2015 у справі №922/5549/14 залишити без змін.

Головуючий Б. Грек

Судді С. Бондар

Д. Кривда