ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2015 р. Справа № 920/425/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Тарасова І. В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт", Сумська область, Конотопський район, с. Сім"янівка (вх. №3958 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 18.05.15 у справі № 920/425/15

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, Сумська область, м. Конотоп, с. Підлипне

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт", Сумська область, Конотопський район, с. Сім"янівка

про стягнення 271 207,86 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, Сумська область, м. Конотоп, с. Підлипне звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт", Сумська область, Конотопський район, с. Сім"янівка про стягнення 179015 грн. 55 коп. боргу, 92192 грн. 21 коп. пені за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами договору № 12 від 25.09.2014 року.

13.05.2015 року позивачем в частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України подано заяву, в якій уточнено позовні вимоги в частині нарахування пені та заявлено до стягнення з відповідача 179015 грн. 65 коп. боргу та 16802 грн. 94 коп. пені.

Рішенням господарського суду Сумської області від 18.05.2015р. у справі № 920/425/15 (суддя Резніченко О.Ю.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 179015 грн. 65 коп. боргу, 16802 грн. 94 коп. пені, 3916 грн. 37 коп. судового збору.

Відповідач з даним рішенням господарського суду частково не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Сумської області від 18.05.2015 по справі № 920/425/15 за позовом ФОП ОСОБА_1 до ТОВ "Агропродукт" в частині стягнення 4 512,17 грн. пені скасувати, посилаючись на неповне з'ясування судом в цій частині обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 31.07.2015р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт", Сумська область, Конотопський район, с. Сім"янівка на рішення господарського суду Сумської області від 18.05.15 у справі № 920/425/15 прийнято до провадження, а справу призначено до розгляду на 24 вересня 2015 р. о 10:30 год.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення суду першої інстанції у даній справі законним та обґрунтованим, з вірним застосуванням норм чинного законодавства, а тому просить залишити його без змін. Позивач зазначає, що апеляційна скарга відповідача не містить жодного обґрунтування та підстав для звільнення від відповідальності за невиконання останнім умов укладеного між сторонами у справі договору. Просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, як безпідставну. Також позивач повідомив суд про неможливість участі його представника в даному судовому засіданні 24.09.2015р. з поважних причин, а тому покладається на справедливе рішення суду.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропродукт", Сумська область, Конотопський район, с. Сім"янівка був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить наявне у справі повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення за вих. № 018688/2 (наявне у справі), однак в судове засідання 24.09.2015р. свого представника не направив. Причини неявки представника відповідача суду апеляційної інстанції невідомі.

Відповідно до статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Відповідно до пунктів 3.9.1., 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України; у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції належним чином створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, а також з огляду на те, що явку представників сторін у дане судове засідання не визнано обов'язковою, позицію відповідача підтверджено письмовими доказами та викладено в апеляційній скарзі, неявка представників позивача та відповідача не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні 24.09.2015р. по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача та відповідача за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать матеріали справи та обґрунтовано встановлено господарським судом Сумської області під час прийняття рішення по суті у даній справі, 25 вересня 2014 року між позивачем - ФОП ОСОБА_1 («Перевізник») та відповідачем - ТОВ "Агропродукт" («Замовник», «Відправник») укладено договір про перевезення вантажу за № 12 (далі - Договір), відповідно до розділу 1 якого Перевізник зобов'язався доставити довірений йому Відправником вантаж до пункту призначення та видати його Вантажоодержувачу, а Відправник в свою чергу взяв на себе зобов'язання сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (аркуш справи 8).

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Правовідносини сторін в даному випадку врегульовано договором перевезення вантажу.

Згідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довіреній їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 1 статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно пункту 10.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14.10.97 N 363 (зі змінами та доповненнями) перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених договорів із замовниками згідно з заявками (додаток 1) або за разовими договорами (додаток 2).

Частиною 2 статті 307 Господарського кодексу України передбачено, що укладання договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента, тощо) відповідно до вимог законодавства.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 1 статті 193 Господарського кодексу України).

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, на підставі ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України.

Вартість перевезення вантажу за 1 ткм складає 1,25 грн. (пункт 3.1. Договору).

У пункті 3.2. Договору сторони передбачили, що вартість перевезення вантажу на дизпаливі позивача складається з вартості розцінки та з вартості паливно-мастильних матеріалів на момент виконання робіт.

Пунктом 4.1. Договору сторони обумовили, що розрахунки проводяться протягом трьох днів після оформлення товарно-транспортних накладних і пред'явлення до сплати остаточного рахунку.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014р. (пункт 6.1. Договору).

Із наявних у справі документальних доказів вбачається, що позивач в період жовтня - листопада 2014 року надавав відповідачу послуги з перевезення вантажу. Вказане підтверджується наявними у справі двосторонніми, скріпленими печатками сторін товарно-транспортними накладними (аркуші справи 16-122).

25.11.2014 року між сторонами був підписаний акт виконаних робіт до договору № 12 від 25.09.2014 року, зі змісту якого вбачається, що: позивач виконав умови Договору по перевезенню в кількості 2818,7 т. вантажу на суму 229522 грн. 65 коп., використав дизельного палива замовника на суму 50507,00 грн., роботи провів якісно та в обумовлений термін і претензій до виконання робіт у Замовник не має. Крім того, в даному акті сторони встановили остаточну розрахункову суму за надані позивачем послуги з перевезення вантажу (аркуш справи 9).

Матеріали справи свідчать про те, що 25.11.2014р. позивач виставив відповідачу рахунок про сплату остаточної суми боргу в розмірі 179015 грн. 65 коп.

Направлена на адресу відповідача 25.11.2014р. претензія, що отримана останнім 26.12.2014р., залишена без відповіді та задоволення.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, передбачений даною статтею.

Враховуючи те, що відповідач в порушення частини 1 статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України не виконав належним чином взяті на себе договірні зобов'язання в частині оплати вартості отриманих ним від позивача послуг з перевезення вантажу, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в розмірі 179015,65 грн., яка заявлена позивачем до стягнення в судовому порядку і на час розгляду справи по суті судами першої та апеляційної інстанції відповідачем не сплачена.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Всі наявні у справі докази в їх сукупності свідчать про те, що розмір основного боргу відповідача перед позивачем становить 179015,65 грн., сплата наданих послуг з перевезення вантажу відповідачем в зазначеній сумі не проведена, а тому підлягає стягненню на користь позивача.

За таких обставин, колегія суддів суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаної заборгованості в розмірі 179015,65 грн., наявність якої відповідачем не спростована.

Рішення суду першої інстанції в цій частині відповідачем не оскаржене.

Разом з тим невиконання зобов'язання або виконання зобов'язання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), що має місце у даному випадку. Несплата відповідачем послуг перевезення згідно статті 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

При цьому боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

В свою чергу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України).

Як передбачено частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Зокрема пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У статті 920 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Пунктом 5.3. Договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем умов, передбачених Договором, він сплачує пеню в розмірі 0,5 % від несплаченої суми за кожен день затримки платежу.

Частини 1, 2, 4 статті 217 Господарського кодексу України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (частина 6 статті 232 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи те, що відповідачем не були своєчасно виконані зобов'язання за Договором щодо здійснення оплати наданих позивачем послуг з перевезення вантажу, колегія суддів вважає, що позивачем правомірно нарахована відповідачу пеня в розмірі 16802 грн. 94 коп. за період з 29.11.2014 року по 12.03.2015 року на існуючу суму боргу. Розрахунок суми пені колегія суддів вважає правильним, проведеним позивачем з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у розрахунковий період.

Заперечення відповідача щодо здійснення позивачем невірного розрахунку пені з огляду на те, що початок прострочення мало місце саме з 03.01.2015р., оскільки дата виставлення остаточного розрахунку співпадає зі строком дії Договору (до 31.12.2014р.), колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Наявними у матеріалах справи доказовими матеріалами підтверджується, що між сторонами у справі було укладено Договір, який належним чином був виконаний позивачем. Сторонами підписано акт і визначено остаточну суму для сплати відповідачем, на яку позивач 25.11.2014р. виставив рахунок, а тому у відповідача виникло зустрічне зобов'язання - сплатити за надані послуги з перевезення вантажу.

Отже, прийняття відповідачем наданих позивачем послуг з перевезення вантажів є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказані послуги відповідно до умов Договору та чинного законодавства на підставі складеного акту та виставленого рахунку.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За умовами Договору розрахунки проводяться між сторонами протягом трьох днів після оформлення товарно-транспортних накладних і пред'явлення до сплати остаточного рахунку.

Як з'ясовано судами першої та апеляційної інстанції, оскільки рахунок був пред'явлений позивачем 25.11.2014р., тому з урахуванням умов Договору, прострочення у випадку несплати настає після спливу трьох днів, тобто з 29.11.2014р. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення договору, вчинене під час дії цього договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає розрахунок пені за в розмірі 16802 грн. 94 коп. за період з 29.11.2014 року по 12.03.2015 року обґрунтованим та таким, що відповідачем не спростований.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що відповідач ні під час вирішення даного спору у господарському суді Сумської області, ні під час розгляду його апеляційної скарги не надав жодного належного матеріального доказу обґрунтованості та правомірності його заперечень проти позову. Наведені ним в апеляційній скарзі доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині стягнення суми пені нічим не обґрунтовані та не узгоджуються з наявними у справі матеріалами, його позиція не підтверджена належними та допустимими доказами. Тому вимоги відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення господарського суду Сумської області від 18.05.2015р.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт", Сумська область, Конотопський район, с. Сім"янівка залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 18.05.2015р. у справі № 920/425/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 25.09.15

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Тарасова І. В.