РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року Справа № 902/20/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Павлюк І. Ю. ,

судді Дужич С.П.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 555 від 10.03.2015 року)

відповідача: ОСОБА_2 (угода № 18 від 01.08.2015 року)

розглянувши апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення господарського суду Вінницької області від 08 червня 2015 року у справі №902/20/15 (головуючий суддя Яремчук Ю.О., судді Маслій І.В., Білоус В.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про усунення перешкод у користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області (головуючий суддя Яремчук Ю.О., суддя Маслій І.В., суддя Білоус В.В.) від 08 червня 2015 року у справі №902/20/15 було задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (надалі позивач) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (надалі відповідач) про усунення перешкод у користуванні майном /т.1, а.с.203-210/. Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні частиною будівлі адміністративного корпусу літера "А1", розміщеної за адресою м.Вінниця, вул.Тарногродського №40, яка складається із приміщень на I - поверсі: 1/2 частини приміщення 2-1 площею 1,25 кв.м., 1/2 частини приміщення 2-2 площею 17,5 кв.м., 1/2 частини приміщення 2-22 площею 1,2 кв.м. та приміщень з 2-3 по 2-20 загальною площею 252,95 кв.м. та частиною приміщень адміністративного корпусу, позначеної на плані літерою „А", що складає 51/1000 частки, загальною площею 539,8 кв.м., яка складається із приміщень II- поверху: приміщення 4-25, приміщення 4-26 по приміщення 4-33, Ѕ частини приміщення 4-34, площею 3,5 кв.м., Ѕ частини 4-1, площею 8,7 кв.м.; із приміщень ІІІ-поверху: приміщень 6-29 по приміщення 6-32, Ѕ частини приміщення 6-33, площею 3,9 кв.м. 1/2 частини приміщень 6-1, площею 8,6 кв.м. за адресою с.Стрижавка, Вінницького району, Вінницької області по вул. Тарногродського, буд. 40, що перебуває у приватній власності фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 шляхом звільнення даного об'єкту нерухомого майна. Також було стягнуто з фізичної особи- підприємця ОСОБА_3 (вул.П.Морозова, 21/8, м.Вінниця; код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (вул. В.Інтернаціоналістів 12/8, м.Вінниця; код ЄДРПОУ НОМЕР_2) 1218,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 Сімейного кодексу України. Відповідач на надав суду належних доказів наявності у нього права користування нерухомим майном, що є предметом спору. За вказаних обставин, відповідач перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності вищевказаним майном, чим порушує право власності останнього.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 08 червня 2015 року у справі №902/20/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 в задоволенні її позовних вимог /т.2, а.с.4-9/. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Вінницької області норм матеріального та процесуального права, а також на неповноту зясування обставин, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт зазначає, що у даному спорі неможливо застосовувати норми законодавства, чинного станом на 2007 рік та керуватись розясненнями Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року тому, що позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4 придбала майно у 2002-2004 роках на спільні кошти подружжя, що вона сама підтверджує у своєму позові і додає відповідне свідоцтво. На час придбання частини будівлі під літерою «А1», тобто у 2002 році, чинний ОСОБА_5 передбачав лише поділ спільного майна подружжя і жодних посилань на придбання майна для підприємницької діяльності не існувало. Зміни в Сімейний кодекс України, зокрема, що стосується придбання майна підприємцями для здійснення підприємницької діяльності, яке не може бути спільною сумісною власністю подружжя, почали діяти після 21.12.2007 року і на правовідносини, які склалися до цього не поширюються відповідно до Конституції України. Про придбання спірного майна свідчить й нотаріально посвідчена заява відповідача щодо дозволу на придбання спільного майна подружжя. Це зазначено в рішенні третейського суду від 30 вересня 2004 року, копію якого позивач долучив до позовної заяви і яке господарський суд першої інстанції досліджував в судовому засіданні. Крім цього, апелянт зазначає, що суд виселив його ще й з приміщення «А» по вул.Тарнагородського, 40 в смт.Стрижавка, Вінницького району, Вінницької області, яке він не займає, що було встановлено в судовому засіданні. Також, незважаючи на те, що відповідач є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 2-ої категорії, тобто відповідно до Закону України «Про судовий збір», особою, звільненою від сплати судового збору, що підтверджується відповідним посвідченням, судом було стягнуто з відповідача 1218,00 грн. судових витрат на користь позивача.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 30 липня 2015 року у справі №902/20/15 було поновлено строк на апеляційне оскарження, прийнято апеляційну скаргу відповідача до провадження та призначено дату судового засідання на 12 серпня 2015 року /т.2, а.с. 2-3/.

Розпорядженням в.о. голови Рівненського апеляційного господарського суду від 11 серпня 2015 у справі №902/20/15, у звязку із перебуванням у відпустці судді Саврія В.А. та відповідно до затверджених складів колегій, було внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Павлюк І.Ю., суддя Дужич С.П. /т.2, а.с.24/.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 12 серпня 2015 року у справі №902/20/15 розгляд апеляційної скарги відповідача було відкладено на 23 вересня 2015 року /т.2, а.с.26/.

Від позивача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що нежитлові приміщення частини будівлі адміністративного корпусу «А1» (І поверх) та «А» (ІІ та ІІІ поверхи), які є предметом позовних вимог, належать одноособово позивачу на праві приватної власності, що підтверджено відповідними документами, які містяться в матеріалах справи. Доказом того, що відповідач перешкоджає позивачу користуватись вказаним майном, оскільки користується ним одноособово, є визнання апелянтом такої обставини як в суді першої інстанції, так і в самій апеляційній скарзі.

Безпосередньо в судовому засіданні 23 вересня 2015 року представники відповідача та позивача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

В судовому засіданні 23 вересня 2015 року представник відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 заявив усне клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Вінницьким міським судом цивільної справи №127/2050/15-ц про поділ майна подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Пунктом 3.16. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року визначено, що статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду необхідно у кожному конкретному випадку з'ясовувати: як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи. Пов'язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи. Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Колегія суддів вважає, що підстави для зупинення провадження у даній справі відсутні, оскільки реалізація права сторони на звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, не є безумовною підставою для зупинення провадження у даній справі. Суд не позбавлений права при постановлені рішення за результатами розгляду позовної заяви та апеляційної скарги у даній справі про усунення перешкод у користуванні майном, відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 83 ГПК України, надати оцінку фактам, що мають преюдиційне значення у справі №127/2050/15-ц, а також відповідно до статті 112 ГПК України - переглянути прийняте ним судове рішення, яке набрало законної сили, за нововиявленими обставинами, у разі їх наявності.

З огляду на вищевказане, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №902/20/15 до набрання законної сили судовим рішенням в справі №127/2050/15-ц про поділ майна подружжя.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24 жовтня 2002 року приватний підприємець ОСОБА_4 уклала із КП Вінницька автобаза „Укрбуд" договір купівлі - продажу частини будівлі, у відповідності до якого остання набула права приватної власності на частину будівлі адміністративного корпусу літера „А1, розміщеної за адресою м. Вінниця, вул. Тарногродського №40, яка складається із приміщень на I - поверсі: 1/2 частини приміщення 2-1 площею 1,25 кв.м., 1/2 частини приміщення 2-2 площею 17,5 кв.м., 1/2 частини приміщення 2-22 площею 1,2 кв.м. та приміщень з 2-3 по 2-20 загальною площею 252,95 кв.м.

Відповідно до пункту 2 даного договору продаж вищевказаного майно вчинено за 38900,00 грн., які Покупець зобов'язується сплатити Продавцю протягом одного дня з дня посвідчення цього договору.

На виконання умов договору приватним підприємцем ОСОБА_4 25 жовтня 2002 року було здійснено сплату коштів в розмірі 38900,00 грн., що стверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №156, з призначенням платежу згідно договору купівлі продажу від 24.10.2002 року. Відповідно до накладної №174 від 25 жовтня 2002 року ОСОБА_4 отримала приміщення першого поверху площею 252,95 м.кв.

21 листопада 2002 року КП „Вінницьке обласне ОБТІ" було проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_4 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу частини будівлі від 24.10.2002 року та записано в реєстрову книгу № 7 за реєстровим № 446, що складається з приміщень частини будівлі адміністративного корпусу літ. „А1", загальною площею 252,95 кв.м.

12 серпня 2004 року між КП Вінницька автобаза „Укрбуд" та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого остання набула у власність частину приміщень адміністративного корпусу, позначеної на плані літерою „А", що складає 51/1000 частки, загальною площею 539,8 кв.м., яка складається із приміщень II- поверху: приміщення 4-25, приміщення 4-26 по приміщення 4-33, 1/2 частини приміщення 4-34, площею 3,5 кв.м., 1/2 частини 4-1, площею 8,7 кв.м.; із приміщень ІІІ-поверху: приміщень 6-29 по приміщення 6-32, 1/2 частини приміщення 6-33, площею 3,9 кв.м. 1/2 частини приміщень 6-1, площею 8,6 кв.м. за адресою с. Стрижавка, Вінницького району Вінницької області по вул. Тарногродського, буд. 40.

На виконання умов договору приватним підприємцем ОСОБА_4 платіжним дорученням №27 від 12.08.2004 року було сплачено 35104,00 грн., з призначенням платежу за купівлю приміщення адмінкорпусу (2 і 3 поверх).

Право власності на дане майно підтверджується реєстраційним посвідченням на об'єкт нерухомого майна які належать фізичній особі, в якому зазначено, що приміщення адміністративного корпусу 51/1000 частка будинковолодіння, що розташоване в смт. Стрижавка, Вінницького району, Вінницької області, по вул. Тарногродського за №40 зареєстровано за приватним підприємцем ОСОБА_4 на праві приватної власності, на підставі рішення Третейського суду м. Вінниці від 30.09.2004 року, записано в реєстрову книгу № 1 дод., за реєстровим №35.

Позивач у суді першої інстанції зазначила, що вищевказане майно належить їй на праві приватної власності, проте, остання не має можливості повністю реалізувати своє право на користування та розпорядженням зазначеним майном, оскільки, даний об'єкт нерухомого майна без будь-якої правової підстави використовує у своїй поточній господарській діяльності відповідач по справі.

Позивач надала пояснення суду, що відповідач являється колишнім чоловіком останньої. Відповідно до рішення №2-2970 від 08.08.2005 року Замостянського районного суду м. Вінниці шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано.

Користування приміщеннями ОСОБА_3 підтверджується наявною в матеріалах справи постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 22.06.2012 року, в якій зафіксовано даний факт.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Підставами позову, позивач вказав обставини відповідно до яких відповідач без відповідних правових підстав використовує вказане вище нежитлове приміщення.

Частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

В силу частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частина 2 статті 386 Цивільного кодексу України визначає, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За приписами статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганні такому порушенню.

Під захистом права власності, за приписами наведеної норми, розуміється, зокрема, наявність у власника права вимагати усунення будь-яких порушень його права, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном; наявність у власника права на судовий захист свого права власності; поширення положень щодо захисту права власності на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на іншому речовому праві, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором.

Згідно статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В силу пункту 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26 грудня 2011 року, будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Абзац 4 пункту 3.12 вказаної постанови, визначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предметом позову в даній справі є зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, що є предметом спору, а саме - зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 звільнити об'єкт нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи та згідно довідки з ЄДРПОУ №748546 від 03.11.1998 року ОСОБА_4 являється суб'єктом підприємницької діяльності (реєстраційний номер фізичної особи-підприємця ЄДР НОМЕР_2).

Право власності позивача на приміщення, яке просить звільнити позивач у позовній заяві, підтверджується матеріалами справи.

З дослідженого місцевим господарським судом та перевіреного судом апеляційної інстанції вбачається, що дані приміщення належать на праві власності ОСОБА_4 саме як приватному підприємцю.

В спростування доводів апелянта стосовно майна, що воно є об'єктом спільної сумісної власності, колегія суддів зазначає, що порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 Сімейного кодексу України.

Водночас відповідно до статті 59 Сімейного кодексу України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сімї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи - підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України Про підприємництво.

У частині 1 статті 1 Закону України Про підприємництво розкривається поняття підприємництва як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як субєкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Проголошена в частині 1 статті 3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в статті 5 Закону.

Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 Цивільного кодексу України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб - підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Відповідно до статті 55 Господарського кодексу України субєктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (стаття 62 Господарського кодексу України).

За змістом статті 51 Господарського кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що купуючи під час шлюбу нерухоме майно як фізична особа підприємець для здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_4 діяла виключно як власник цього майна та субєкт господарювання в процесі здійснення нею господарської діяльності.

Тому, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що відповідно до положень статей 57, 61 Сімейного кодексу України, статті 52 Цивільного кодексу України майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Відповідач не надав суду належних доказів наявності у нього права користування нерухомим майном, що є предметом спору.

У зв'язку з чим, відповідач без відповідної правової підстави користується, належним позивачу на праві власності нерухомим майном, а саме: частиною будівлі адміністративного корпусу літера „А1, розміщеної за адресою м. Вінниця, вул. Тарногродського № 40, яка складається із приміщень на I- поверсі: 1/2 частини приміщення 2-1 площею 1,25 кв.м., 1/2 частини приміщення 2-2 площею 17,5 кв.м., 1/2 частини приміщення 2-22 площею 1,2 кв.м. та приміщень з 2-3 по 2-20 загальною площею 252,95 кв.м. та частиною приміщень адміністративного корпусу, позначеної на плані літерою „А", що складає 51/1000 частки, загальною площею 539,8 кв.м., яка складається із приміщень II- поверху: приміщення 4-25, приміщення 4-26 по приміщення 4-33, 1/2 частини приміщення 4-34, площею 3,5 кв.м., 1/2 частини 4-1, площею 8,7 кв.м.; із приміщень ІІІ-поверху: приміщень 6-29 по приміщення 6-32, 1/2 частини приміщення 6-33, площею 3,9 кв.м. 1/2 частини приміщень 6-1, площею 8,6 кв.м. за адресою с. Стрижавка, Вінницького району, Вінницької області по вул. Тарногродського, буд. 40.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що відповідач перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, чим порушує право власності останнього.

Колегією суддів не приймаються до уваги посилання скаржника на той факт, що господарським судом Вінницької області було безпідставно стягнуто з відповідача, який є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 2-ої категорії 1218,00 грн. судових витрат за результатами розгляду позовної заяви, оскільки відповідно до пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, в той час як ОСОБА_3 є відповідачем по справі.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 3.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" де зазначено, що статтею 5 Закону визначено, зокрема, випадки, коли окремі органи, здійснюючи надані їм законодавством повноваження, звільняються від сплати судового збору як позивачі. У вирішенні питання про те, чи здійснюють відповідні органи у спірних правовідносинах свої повноваження, господарському суду слід виходити з норм законів та інших актів законодавства України, якими передбачено такі повноваження. Зокрема, наведене стосується здійснення Національним банком України та його органами функцій кредитора останньої інстанції для банків і організації системи рефінансування (пункт 3 статті 7 Закону України "Про Національний банк України") з наданням відповідних кредитів та здійсненням інших операцій, зазначених у статті 42 згаданого Закону, оскільки у пов'язаних з цим правовідносинах Національний банк України реалізує надані йому законом повноваження.

Якщо ж згадані органи звертаються до господарського суду не у зв'язку з виконанням своїх повноважень, або з вимогами, не пов'язаними з тими, за подання позовів щодо яких їх звільнено від сплати судового збору, або коли їх звільнено від такої сплати лише як позивачів, а вони беруть участь у справі не як позивачі, то вони зобов'язані сплачувати судовий збір у загальному порядку.

Інші доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки їм була надана вичерпна правова оцінка судом першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, які відповідно до статей 33, 34 ГПК України засвідчують певні обставини і на яких ґрунтується висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 08.06.15 р. у справі №902/20/15 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 902/20/15 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Дужич С.П.