КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2015 р. Справа№ 910/8452/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Гарник Л.Л.

Остапенка О.М.

за участю секретаря Халько В.А.,

та представників:

від позивача - Лесик М.А. - дов. №15-06/2015 від 15.06.2015р.,

від відповідача - Бородкін Д.І. - дов. №02-01/05.01.15 від 05.01.2015р.,

від третьої особи -Тищенко А.В. - дов. №9.1-22/664 від 02.06.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційний центр» (далі - ДП «ІЦ») Міністерства юстиції України

на рішення господарського суду м.Києва від 22.06.2015р.

у справі №910/8452/15-г (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом ДП «ІЦ» Міністерства юстиції України

до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ)

" Арт-мастер"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Міністерство юстиції України

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 22.06.2015р. у справі №910/8452/15-г відмовлено ДП "ІЦ" Міністерства юстиції України у задоволенні позову.

Не погоджуючись з винесеним рішенням, ДП "ІЦ" Міністерства юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Арт-мастер» просить у задоволенні апеляційної скарги ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.09.2015р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача і третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

26.12.2012 р. між ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, в особі генерального директора Добжанського Віталія Броніславовича, і ТОВ "Арт-мастер", в особі директора Ковальської Вікторії Олексіївни, було укладено авторський договір №А-4/26.12.12 про надання виключного права на використання комп'ютерної програми, умовами якого передбачено, що відповідач надає, а позивач отримує право на використання Комп'ютерної програми (ліцензію) в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, та виплачує відповідачу в порядку та на умовах договору, роялті.

Відповідно до п. 1.1. договору, під терміном "Комп'ютерна програма" для цілей цього договору розуміється об'єкт авторського права (набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату): "Програмний комплекс "Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні правопорушення".

Згідно п. 13.1. договору, строк дії договору становить 5 років, відлічується, починаючи з 01.01.2013 р. та діє до 31.12.2017 р. (включно). У разі, якщо жодна із сторін не заявить у письмовій формі про свій намір розірвати даний договір за 20 (двадцять) календарних днів до закінчення строку дії даного договору, він вважається пролонгованим на кожний наступний п'ятирічний строк.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України, встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, згідно положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Так, статтею 433 Цивільного кодексу України визначено, що об'єктами авторського права є твори, а саме:

1) літературні та художні твори, зокрема: романи, поеми, статті та інші письмові твори; лекції, промови, проповіді та інші усні твори; драматичні, музично-драматичні твори, пантоміми, хореографічні, інші сценічні твори; музичні твори (з текстом або без тексту); аудіовізуальні твори; твори живопису, архітектури, скульптури та графіки; фотографічні твори; твори ужиткового мистецтва; ілюстрації, карти, плани, ескізи і пластичні твори, що стосуються географії, топографії, архітектури або науки; переклади, адаптації, аранжування та інші переробки літературних або художніх творів; збірники творів, якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності;

2) комп'ютерні програми;

3) компіляції даних (бази даних), якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності;

4) інші твори.

Твори є об'єктами авторського права без виконання будь-яких формальностей щодо них та незалежно від їх завершеності, призначення, цінності тощо, а також способу чи форми їх вираження. Авторське право не поширюється на ідеї, процеси, методи діяльності або математичні концепції як такі. Комп'ютерні програми охороняються як літературні твори. Компіляції даних (бази даних) або іншого матеріалу охороняються як такі. Ця охорона не поширюється на дані або матеріал як такі та не зачіпає авторське право на дані або матеріал, що є складовими компіляції.

Згідно положень ч. 1 ст. 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" (далі - Закон) комп'ютерна програма - набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату (це поняття охоплює як операційну систему, так і прикладну програму, виражені у вихідному або об'єктному кодах).

Пунктом 3 частини 1 статті 8 вказаного Закону передбачено, що об'єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме комп'ютерні програми.

Відповідно до частини 1 статті 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

За умовами статті 30 ЦК України, дієздатністю є здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до положень частин 1-2 статті 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду.

Цивільна правоздатність та дієздатність позивача щодо набуття останнім у використання об'єктів права інтелектуальної власності могла бути обмежена лише за рішенням суду, або у випадку віднесення такої діяльності до ліцензованих видів діяльності.

Згідно п. 6.3 статуту позивача, генеральний директор діє без довіреності та самостійно вирішує питання діяльності позивача, розпоряджається майном та коштами позивача і укладає договори.

Тобто, позивач набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через генерального директора, саме у такий спосіб позивач і набув прав та обов'язків за оспорюваним договором, який укладено від імені останнього за підписом генерального директора.

За умовами пункту 13.1 договору, строк його дії почався з 01.01.2013 р., тому фінансовий план позивача на 2012 рік не має жодного значення та не впливає на правомірність укладення та виконання спірного договору.

Згідно з фінансовим планом на 2013 рік, в складі розділу 014 "Адміністративні витрати" - 014/5 "Інші адміністративні витрати", згідно з розшифруванням на аркуші 10 фінансового плану (Інформація до фінансового плану на 2013 рік Таблиця 5), позивачем заплановані витрати на операційну оренду та роялті (014/5/6).

Відповідно до п. 1.6. та п. 1.7. зазначеного положення, адміністратор Реєстру - державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (далі - Адміністратор). Адміністратор забезпечує технічне і технологічне створення та супроводження програмного забезпечення Реєстру, надання реєстраторам доступу до нього, збереження і захист даних, що містяться у Реєстрі, проводить навчання щодо наповнення та користування Реєстром, а також виконує інші функції, передбачені цим Положенням.

При цьому, пунктом 1.1 положення регламентовано порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні правопорушення (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього.

Водночас, такий порядок не регулює правовідносини, що виникають під час створення Реєстру та під час укладення договорів, в тому числі з приводу розроблення Реєстру, а відтак, - зміст та умови Положення про Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні правопорушення не може ставитися в залежність щодо наявності повноважень у позивача укладати спірний договір, за умовами якого позивач не є розробником Реєстру бланків.

Місцевий суд правильно зазначив, що п. 1.6. Положення лише встановлює, що створення Реєстру покладається на Держінформ'юст, проте не визначає у який спосіб позивач має забезпечити таке створення - самостійно чи за допомогою залучення третіх осіб, в тому числі на підставі укладеного договору з такими особами, або у будь який інший спосіб.

Також Положення про Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні правопорушення не містить жодних обов'язкових умов до того, хто має бути власником комп'ютерної програми: "Програмний комплекс "Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні правопорушення".

Таким чином, чинне законодавство не містить прямого обов'язку для позивача самостійно створювати Реєстр без залучення третіх осіб, а також обов'язку щодо належності права власності на розроблену комп'ютерну програму "Програмний комплекс "Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні правопорушення" виключно державі чи самому позивачу.

Тому твердження позивача про те, що останній, як адміністратор реєстру, не мав права укладати ліцензійний договір, при цьому, самостійно не створюючи програмного забезпечення, яке перебувало у державній власності, є недоведеним та безпідставним.

Отже, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності під час укладення оспорюваного правочину, а положення останнього не суперечать жодним положенням законодавства (чинного на момент його укладення).

Тому місцевий суд законно і обґрунтовано відмовив ДП «ІЦ» Міністерства юстиції України у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний суд не може послатись на висновок експертів №2572/15-53/2573/15-35 від 18.06.2015р., який було зроблено в аналогічній справі, оскільки апеляційному суду скаржник надав не завірену копію названого висновку, а клопотань про проведення аналогічної експертизи в даній справі учасниками процесу заявлено не було.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ДП «ІЦ» Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення господарського суду м. Києва від 22.06.2015р. у справі №910/8452/15-г - без змін.

Справу №910/8452/15-г повернути до господарського суду м.Києва.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді Л.Л. Гарник

О.М. Остапенко