ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2015р. Справа№ 914/2137/15

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Полюхович Х.М.

Позивач: Публічне акціонерне товариство Львівобленерго (79026, вул.Козельницька, 3, м. Львів; ідентифікаційний код 00131587)

Відповідач: Публічне акціонерне товариство Шахта Надія (80086, с.Сілець, Сокальський район, Львівська область; ідентифікаційний код 00178175)

про стягнення заборгованості

ціна позову: 189063,73грн.

Представники:

Позивача: ОСОБА_1 представник (довіреність №502-4157/2 від 19.12.14р.);

Відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність №09/23 від 01.09.2015р.), ОСОБА_3 представник (довіреність №09/01 від 02.01.2015р.), ОСОБА_4 представник (довіреність №09/19 від 07.08.2015р.).

Суть спору:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Публічного акціонерного товариства Львівобленерго до Публічного акціонерного товариства Шахта Надія про стягнення 29748,35грн. пені, 16543,35грн. 3% річних та 142772,03грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.07.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 21.07.2015р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, викладених в ухвалах від 21.07.2015р., 02.09.2015р. у відповідності до вимог ст.69 ГПК України, строк розгляду справи продовжено терміном на 15 днів. В судовому засіданні 15.09.2015р. оголошено перерву до 09год. 30хв. 17.09.2015р.

Представникам Сторін по явці оголошено права та обовязки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 38, 59 ГПК України. Крім того, в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровані чи оголошені Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та письмові повідомлення про оголошення ухвал) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст.20, 22, 28, 38, 59 ГПК України.

Заяв про відвід судді не надійшло.

Представник Позивача в судове засідання зявилась, позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення з обґрунтуванням наявності підстав для стягнення з Відповідача заборгованості. 24.07.2015р. від представника Позивача надійшла довідка №30589/15 у якій зазначено повідомлення про відсутність підстав передбачених п.2 ч.1 ст.62 ГПК України з додатками, згідно опису. 02.09.2015р. надійшло клопотання №3897/15 про продовження строку розгляду справи терміном на 15 днів, яке судом задоволено. 14.09.2015р. від Позивача надійшло заперечення на відзив на позовну заяву (вх.№38702/15). 15.09.2015р. за вх.№38749/15 від Позивача надійшли матеріали витягу з програмного забезпечення щодо проведених оплат. Суд оглянув та долучив до матеріалів справи подані документи.

Представники Відповідача в судове засідання зявились, проти позову заперечили з підстав, наведених у відзиві та запереченнях на позовну заяву. 19.08.2015р. на виконання вимог ухвали суду від 06.07.2015р. надійшло клопотання №34849/15 про долучення документів до матеріалів справи з додатками, згідно опису. 31.08.2015р. на виконання вимог ухвали суду від 21.07.2015р. надійшли письмові пояснення №36338/15 з додатками, згідно опису. 02.09.2015р. надійшов відзив на позовну заяву №36652/15 з додатками, згідно опису. 15.09.2015р. у канцелярію Господарського суду Львівської області надійшли заперечення відповідача проти позову (вх.№38831/15). Також, 15.09.2015р. Відповідачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи копій документів з додатками згідно опису (вх..№38833/15), яке судом задоволено. Крім того, 15.09.2015р. за вх.№38835/15 Відповідачем подано заяву про звільнення від відповідальності. Суд оглянув та долучив до матеріалів справи подані документи.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 (витребування доказів) ГПК України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши документи і матеріали, подані до суду, заслухавши пояснення представників Сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Публічне акціонерне товариство Львівобленерго перейменоване з Відкритого акціонерного товариства Львівобленерго відповідно до вимог Закону України Про акціонерні товариства, що підтверджується, зокрема, п.1.1. статуту Публічного акціонерного товариства Львівобленерго, нова редакція якого зареєстрована 27.04.2012р.

14.09.2006р. між Відкритим акціонерним товариством Львівобленерго (правонаступником якого є Позивач) (Постачальник) та Публічним акціонерним товариством Шахта Надія (Споживач) укладено Договір про постачання електричної енергії №90028 (надалі-Договір), відповідно до п.1.1 якого, Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю зазначеною в додатку №9 Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору; точка продажу електричної енергії: зазначена в додатку №6 Однолінійна схема.

Відповідно до п.2.3.3 Договору, Споживач зобовязується оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків №2 Порядок розрахунків та №9 Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії; здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії між електромережею Постачальника та електроустановками Споживача згідно з додатком №7а (7б) Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії (п.2.3.4).

У п.5 Додатку №2 від 01.11.2007р. до Договору зазначено, що остаточний розрахунок Споживача за електричну енергію спожиту протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого Постачальником електричної енергії рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених ПКЕЕ. Під час визначення суми платежу остаточного розрахунку за поточний розрахунковий період враховуються суми проведеної в попередніх та поточному розрахункових періодах оплати споживання електричної енергії за поточний розрахунковий період.

Як зазначено в п.7 Додатку №2 від 01.11.2007р. до Договору, тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку.

Пунктом 9.3 Договору передбачено, що спірні питання та розбіжності виконання умов Договору, щодо яких Сторонами не буде досягнуто згоди, вирішуються у порядку, встановленому законодавством України.

У п.9.4 Договору зазначено, що Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2007 року; Договір вважається щоразу продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. В матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази повідомлення однією із Сторін іншої про припинення його дії або перегляд його умов.

Згідно доводів Позивача, викладених у позовній заяві та підтверджених у судовому засіданні, Відповідачем отримано під підпис рахунки Позивача на оплату за використану електричну енергію (рахунки наявні в матеріалах справи). Проте, як пояснив представник Позивача, зазначені вище рахунки Відповідачем оплачувались із порушенням термінів здійснення платежів.

Підтвердженням виникнення у Відповідача зобовязань по сплаті за Договором є наявні в матеріалах справи отримані Відповідачем рахунки Позивача за реактивну енергію за період з вересня 2013р. по квітень 2015р. на загальну суму 283879,71грн. (11363,57 + 16891,45 + 15055,20 + 14206,02 + 12302,04 + 14630,18 + 14198,80 + 17934,04 + 13525,22 + 13594,63 + 13696,98 + 12698,26 + 13412,12 + 14091,65 + 12112,49 + 13030,31 + 15945,62 + 14928,43 + 13576,94 + 16685,76 = 283879,71) та рахунки за активну електричну енергію за період з вересня 2013р. по квітень 2015р. на загальну суму 27870762,52грн. (1168152,52 + 1245856,58 + 1269823,97 + 1156159,24 + 1071769,09 + 1239012,79 + 1211508,90 + 1279426,15 + 1203605,48 + 1359462,13 + 1325944,74 + 1380113,44 + 1410118,74 + 1422288,46 + 1482962,99 + 1729474,06 + 1671008,08 + 1684205,46 + 1764566,75 + 1795302,95 = 27870762,52).

Підтвердженням здійснення Відповідачем оплат по виставлених рахунках є дані самих рахунків та пояснення представників обох Сторін та дані розрахунків Позивача, які в частині нарахування та здійснення оплат основного боргу за Договором, не оспорювались Відповідачем.

Згідно до наявних в матеріалах справи рахунків Позивача Відповідачу, Відповідачем допускались порушення строків виконання зобовязань за Договором, дати та суми яких відображені в розрахунку боргу Відповідача, що доданий до позовної заяви.

Відповідно до п.8 Додатку №2 від 01.11.2007р. до Договору, у разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених Договором, Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування пені, суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно із ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

У ч.1 ст.612 ЦК України зазначено, що Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що Відповідачем порушувались зобовязання щодо строків здійснення оплати за Договором, а відтак, з врахуванням положень п.8 Додатку №2 від 01.11.2007р. до Договору, у Позивача виникло право на стягнення з Відповідача пені, 3% річних та інфляційних нарахувань.

Щодо стягнення 29748,35грн. пені.

Відповідно до позовної заяви та доданих до такої розрахунків, Позивач просить стягнути з Відповідача 29748,35грн. пені, розрахованої за період з 01.11.2014р. по 29.04.2015р. включно, в тому числі 29470,36грн. пені за несвоєчасну оплату рахунків за активну електроенергію та 277,99грн. пені за несвоєчасну оплату рахунків за реактивну електроенергію.

У п.4.2.1 Договору встановлено, що Споживач несе відповідальність за внесення платежів, передбачених Договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Сума пені зазначається у розрахунковому документі окремим рядком.

Відповідно до п.8 Додатку №2 від 01.11.2007р. до Договору, у разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених Договором, Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування пені, суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Приписами ч.2 ст.343 ГК України, встановлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши правильність розрахунку пені суд зазначає, що розмір пені 29748,35грн. розрахований Позивачем, не перевищує подвійного розміру облікової ставки НБУ та розрахований вірно, а заявлені вимоги до стягнення пені є підставними.

При цьому суд брав до уваги, що відповідно до п.7 Додатку №2 від 01.11.2007р. до Договору, тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку. Відтак, при перевірці правильності проведення розрахунків в частині періодів нарахування судом береться до уваги вищенаведене положення до п.7 Додатку №2 від 01.11.2007р. до Договору.

Суд також зазначає, що у заяві про звільнення від відповідальності від 15.09.2015р. (вх.№38835/15) Відповідач просить (підпункт 2 заяви) вважати таку заяву заявою про зменшення розміру неустойки.

Відповідачем у зазначеній заяві наводяться наступні доводи:

- згідно наказу Міністра вугільної промисловості України від 05.03.1998р. ДВАТ «Шахта «Надія», правонаступник ПАТ «Шахта «Надія», підлягала ліквідації як така, що завершила відпрацюваня запасів в межах, установлених шахтних одиниць. Керівництво шахти, виробничо-економічно обґрунтувавши, довело спроможність роботи підприємства і збереженість тисячі робочих місць;

- на даний час ПАТ «Шахта «Надія»» - підприємство, корпоративні права якого належать Міністерству енергетики та вугільної промисловості, працює без державних фінансових дотацій.

Також, у запереченнях проти позову (від 15.09.2015р. вх.№38831/15) Відповідач додатково зазначає наступне:

- основною причиною збитків стало те, що ціна на продукцію була нижча за собівартість;

- усі борги перед Позивачем Відповідач погасив (представника пояснено, що мається на увазі основні борги, а не штрафні санкції чи 3% річних та інфляційні);

- заборгованість, що утворювалась за Договором, не була існуючою продовж тривалого періоду;

- рішення суду щодо стягнення заборгованості призведе до додаткової заборгованості Відповідача;

- на балансі підприємства знаходиться дитячий садочок;

- підприємство бере активну участь у спонсорській допомозі школам, громадам, соціально незахищеним верствам населення, активно підтримує військових, які мобілізовані, та їх сімї

Крім того, суд бере до уваги дані звіту про фінансові результати Відповідача за 2014р., балансу за 2014р. та звіту про рух грошових коштівз яких вбачається важке фінансове становище Відповідача (документи додані згідно клопотання від 15.09.2015р. вх.№38833/15), оскільки підприємство є збитковим.

Приписами ч.3 ст.551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Відтак, беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні доводи про завдані збитки, суд не вправі застосовувати наведену норму законодавства при вирішенні даного спору.

Суд зазначає, що відповідно ч.2 ст.233 ГК України, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази того, що порушення Відповідачем зобовязання завдало збитків іншим учасникам господарських відносин.

Крім того, відповідно до п.3 ст.83 ГПК України, приймаючи рішення, господарський суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Суд зазначає позицію, аналогічну визначену пунктом 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013р., що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК). У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), а також в абзацах першому-четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами). Судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами) №18 від 26.12.2011р. зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

При цьому, діючим законодавством не передбачено необхідності звернення відповідача до суду з заявою про зменшення неустойки, а також не обмежено суд в розмірах зменшення неустойки (постанова Вищого господарського суду України від 21.08.2013р. у справі №911/571/13-г).

Враховуючи вищенаведене, в тому числі ступінь вини Відповідача, винятковість випадку; беручи до уваги те, що станом на час подання позову (в тому числі згідно доводів Позивача) основний борг Відповідача перед Позивачем (за зазначений до стягнення період) відсутній та те, що матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази того, що порушення Відповідачем зобовязання завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені на 50%, а відтак, до стягнення підлягає 14874,18грн. пені.

Щодо стягнення 16543,35грн. 3% річних та 142772,03грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до позовної заяви та доданих до такої розрахунків, Позивач просить стягнути з Відповідача 16543,35грн. 3% річних та 142772,03грн. інфляційних нарахувань, які розраховані за період з 24.12.2013р. по 29.04.2015р.

Відповідно до п.8 Додатку №2 від 01.11.2007р. до Договору, у разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених Договором, Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування пені, суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

У п.1 ч.1 ст.530 ЦК України зазначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань № 14 від 17.10.2013р. встановлено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних (п. 4.2 Постанови).

Перевіривши правильність проведеного розрахунків 3% річних та інфляційних нарахувань суд зазначає, що такі проведені не вірно, оскільки невірно розрахована кількість днів прострочення за період з 24.12.2013р. по 31.12.2013р. Так, Позивачем зазначено, що кількість днів прострочення за період з 24.12.2013р. по 31.12.2013р. становить 9 днів, тоді як фактично така становить 8 днів. Крім того, кількість днів прострочення при обрахунку 3% річних за період з 24.01.2014р. по 31.01.2014р. також становить не 9 днів, а 8 днів.

Враховуючи вищенаведене, перевіривши правильність розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 16543,35грн. 3% річних підлягають до задоволення в розмірі 16422,51грн.; вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 142772,03грн. інфляційних нарахувань підлягають до задоволення в розмірі 142532,47грн.; в решіт частині позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань слід відмовити.

Крім того, з приводу доводів Відповідача про те, що Позивачем до подання позову не заявлялось Відповідачу вимог чи претензій про сплату пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, а також не складалось актів, суд зазначає, що описане вище чинне законодавство не ставить в залежність право на заявлення до стягнення пені, 3% річних чи інфляційних нарахувань від наявності чи відсутності досудової вимоги або претензії.

З даного приводу суд також зазначає, що відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 09.07.2002р. N15-рп/2002 (справа N 1-2/2002), положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами; встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Додатково суд зазначає, що передбачені п.4.4 Договору акти про порушення складаються в інших, аніж зазначені відповідачем випадках. Чинним ж законодавством не передбачено обовязку складання акту про порушення в разі протермінування грошового зобовязання за Договором.

Відповідно до вимог ст.4.-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

15.09.2015 року у відповідності до вимог ст. 85 ГПКУкраїни оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 21.09.2015р.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд зазначає (і аналогічна правова позиція викладена у п.2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013р., що судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами ст.ст. 4-3, 4-7, 20, 22, 28, 32, 33, 34, 36, 43, 49, 69, 82-87, 115-116 ГПК України, - суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Публічне акціонерне товариство Шахта Надія (80086, с.Сілець, Сокальський район, Львівська область; ідентифікаційний код 00178175) на користь Публічного акціонерного товариства Львівобленерго (79026, вул. Козельницька, 3, м. Львів; ідентифікаційний код 00131587) 14874,18грн. пені, 16422,51грн. 3% річних, 142532,47грн. інфляційних нарахувань та 3774,09грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.