КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2015 р. Справа№ 910/8813/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

розглянув апеляційну скаргу ТОВ "Ренесанс Траст" на рішення господарського суду м.Києва від 16.06.2015 року № 910/8813/15 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідаьністю "Подільський край"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренесанс Траст"

про стягнення 996 827,08 грн.

за участю представників сторін:

позивача-Бойко А.В., Бойко В.М. за довіреністю

відповідача-Лабатюк Я.М. за довіреністю

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 16.06.2015 у справі №910/8813/15 позов задоволено, з відповідача на користь позивача стягнуто 645 040 грн. заборгованості за договором поставки, 260 549,21грн. інфляційних втрат, 10 213,73 грн. три відсотки річних, 173 777,49 грн. пені та витрати по сплаті судового збору в сумі 19 936,54 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення суду, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, вважає рішення місцевого суду таким, що підлягає скасуванню.

Представники позивача проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили залишити їх без задоволення, рішення суду без змін.

Крім того, представниками позивача. В судовому засіданні заявлено клопотання про забезпечення позову, яке обґрунтовано тим, що судом першої інстанції, відповідачеві надавався строк для добровільної сплати боргу, тоді як останній сплатив заборгованість частково. Оскільки відповідач визнав борг, але оскаржує рішення суду, свідчить про його наміри уникнути виконання рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

Клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до змісту інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики забезпечення позову" N 01-8/2776 від 12.12.2006 року при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Також, колегія суддів апеляційного суду враховує, що відповідно до роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії

Разом з тим, доказів того, твердження позивача про можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування є голослівними.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 27.11.2014 між ТОВ "Подільський край" (позивач, Постачальник) та ТОВ "Ренесанс Траст" (відповідач, Покупець) укладено договір поставки № 274/14, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язався передати у власність Покупця у зумовлений строк борошно 1-го ґатунку безтарне, а Покупець - прийняти вказаний товар та сплатити за нього визначену договором суму, яка визначається згідно з накладними. Оплата кожної партії здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок протягом 14 календарних днів від дати поставки товару.

Позивачем на адресу відповідача було направлено претензію № 21 від 23.02.2015, з вимогою сплатити існуючу заборгованість та неустойку за порушення строків оплати поставленого товару на підставі п. 5.2 договору, однак зазначена претензія відповідачем залишена без відповіді та задоволення.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що на виконання умов договору поставив товар, але відповідач сплатив його вартість частково в зв'язку з чим, станом на 07.03.2015 утворилась заборгованість в розмірі 763 438грн. За неналежне виконання зобов'язань, на суму заборгованості позивачем нарахована пеня в сумі 88 678,78грн., 3% річних - 5 959,02грн., інфляція -138 751,28грн.

Задовольняючи позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, господарський суд виходив з того, що факт невиконання відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати поставленого товару підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи. Перевіривши наведені позивачем у позові та долучені до заяви про зменшення позовних вимог розрахунки вищевказаних санкцій, відповідно до яких позивач просить стягнути з відповідача 173 777,49 грн. пені, 1 0213,73 грн. трьох відсотків річних та 260 549,21 грн. інфляційних втрат, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість та арифметичну вірність, в зв'язку з чим задовольнив позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача зазначених сум.

Заперечуючи проти рішення, відповідач вказує на те, що відповідно до ст. 77 ГПК України суд повинен був відкласти розгляд справи в зв'язку з поданням позивачем заяви про збільшення позовних вимог; справа розглянута у відсутності представника відповідача, чим позбавлено відповідача подати заперечення на позов.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Дослідивши і з'ясувавши всі обставини та матеріали справи, які мають значення для вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Президія Вищого господарського суду України від 19.07.2010 р. N 04-06/113 «Про внесення змін і доповнень до деяких роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України і президії Вищого господарського суду України» зазначила наступне: Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - четвертою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи призначено на 12.05.2015.

В судовому засіданні 12.05.2015 були присутні представники обох сторін, а відповідно до розписки, представники повідомлені про відкладення розгляду у справі на 16.06.2015р.

Разом з тим, представник відповідача в судове засідання, призначене на 16.06.2015 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Таким чином, твердження відповідача про те, що його представник брав участь у судовому засіданні у м. Львові не приймаються до уваги ще й тому, що до апеляційної скарги не надано доказів таких доказів ( повістка, ухвала суду).

Крім того, з моменту порушення провадження у справі ухвалою від 10.04.2015 до прийняття місцевим судом рішення 16.06.2015, у відповідача було достатньо часу для надання заперечень та доказів у спростування позовних вимог як особисто так і поштовим зв'язком.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд справи відбувся відповідно до приписів ст. 69 ГПК України, а за відсутності відповідного клопотання сторін щодо продовження строку вирішення спору, у господарського суду не має підстав для продовження строку розгляду справи за власною ініціативою.

Отже, твердження відповідача про порушення місцевим судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції з цих підстав.

Відповідно до Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в України» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти господарських операцій.

Перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, а підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний і підпис може бути скріплений печаткою, з видаткових накладних вбачається, що товар був прийнятий представником відповідача, про що свідчить підписи на накладних, що завірені печаткою відповідача. Таким чином, видаткові накладні є належними та допустимими доказами здійснення постачання товару відповідачу, що обумовлює його обов'язок оплатити товар в порядку передбаченому договором.

Заперечень щодо належності підпису на накладних уповноваженими особами відповідача про отримання товару не оспорюється.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що визначаються законами, а також із дій осіб, які за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є договори, які можуть укладатися як письмово так і усно. Укладенням усної угоди є виконання сторонами певних зобов'язань у момент їх вчинення, зокрема, передача матеріальних цінностей, видача накладних тощо. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як свідчать матеріали справи, позивач за накладними передав товар, а відповідач прийняв та зобов'язався сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріали справи містять копії накладних з підписами представників обох сторін та скріплені печатками, довіреності на отримання матеріальних цінностей.

Доказів належної та своєчасної оплати за поставлений товар не має.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відлік семиденного строку починається з наступного дня після пред'явлення кредитором вимоги за загальним правилом обчислення строків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з листом-вимогою № 21 від 23.02.2015 про необхідність сплати боргу, з дорученням розрахунку пені, але відповідачем вимога виконана не була, відповідь на лист на адресу позивача не надісланий.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і не ототожнюються із санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань, про що правильно зазначив апеляційний господарський суд.

При цьому, положення статті 625 Цивільного кодексу України застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов'язання в незалежності від наявності вини у його діях.

Таким чином, вимоги про стягнення річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу є обґрунтованими.

За змістом ст.ст.549 ЦК України, 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Стягнення штрафних санкцій у вигляді пені, сторонами передбачено у п. 5.2 укладеного договору.

Вищий господарський суд України в постанові пленуму від 26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначав: передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Ці процесуальні права можна реалізувати лише до прийняття рішення, тобто в суді першої інстанції.

Так, позивач скористався правами, наданими ст. 22 ГПК України.

Заперечення відповідача про безпідставність збільшення позовних вимог колегія суддів відхиляє з огляду на те, що відповідно до часткової оплати за отриманий товар, позивач уточнив позовні вимоги в частині основного боргу, разом з тим, інфляційні втрати, 3% річних та розмір пені розраховані в межах ст. 232 ГК України, ст. 549 ЦК України.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ТОВ "Ренесанс Траст" залишити без задоволення, рішення господарського суду м.Києва від 16.06.2015 у справі № 910/8813/15- без змін.

2. Заяву Товариства з обмеженою відповідаьністю "Подільський край" про забеспечення позову залишити без задоволення.

3. Матеріали справи повернути господарському суду м.Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

повний текст постанови підписаний 22.09.2015

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала