ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2015 р. Справа №917/1186/15

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР",

вул. Лучанська 1-Б, с. Юсківці Лохвицького району Полтавської області, 37222

про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-УТР" про зобов'язання повернути позивачу 2498,748 т. зерна кукурудзи згідно договору складського зберігання зерна №030701, укладеного між сторонами 03.07.2013р.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, всупереч умовам укладеного договору, взяті на себе зобовязання, передбачені п. 8.1. Договору, щодо повернення зерна не виконав.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (в матеріалах справи), в судове засідання не з'явився, вимог суду, викладених в ухвалі про порушення провадження по справі та ухвалі про відкладення розгляду справи, не виконав.

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні судом встановлено не було.

Зважаючи на те, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, проте відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторін, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача, за наявними у ній матеріалами, у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд встановив, що між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - Поклажодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛУКСОР-УТР" (надалі - Зерновий склад, відповідач, на час укладення договору - ТОВ "Амарант") було укладено договір складського зберігання зерна №030701 від 03.07.2013 р. (надалі - Договір), відповідно до якого Поклажедавець зобов'язався передати Продукцію, а Зерновий склад зобов'язався прийняти її на зберігання на умовах, визначених Договором.

При цьому сторони узгодили наступне:

- Зерновий склад надає послуги Поклажодавцю по прийманню Продукції, доведенню до базисних кондицій по сміттєвій домішці і вологості, збереженню та відвантаженню на залізничний /автомобільний транспорт (п. 1.2. Договору);

- індивідуальне зберігання Продукції в окремому сховищі не передбачено (п. 2.2 Договору);

- Зерновий склад зобов'язаний забезпечити лабораторний аналіз, зважування, збереження, сушку, активне вентилювання, очистку прийнятої Продукції з доведенням її до базисних кондицій (п. 2.4.1 Договору);

- якість Продукції встановлює лабораторія Зернового складу згідно ДСТУ та ГОСТу. У випадку незгоди Поклажодавця з визначенням якості Продукції лабораторією Зернового складу арбітром виступає лабораторія державної інспекції ( п. 2.4.2 Договору);

- при прийманні Продукції Поклажодавцю не пізніше наступного робочого дня видаються складські документи (п.2.4.3 Договору );

- Зерновий склад зобов'язаний проводити заходи по оздоровленню Продукції для забезпечення стійкості в зберіганні у відповідності з Інструкцією по зберіганню (п.2.4.5 Договору);

- Зерновий склад несе відповідальність в обсягах, які передбачені Цивільним кодексом України та Законом України "Про зерно та ринок зерна в Україні" (п. 6.1 Договору);

- строк зберігання зерна - до подання Поклажодавцем вимоги про його повернення, але не довше ніж на строк до 31.03.2014 р. (граничний термін зберігання) з урахуванням положень п. 2.5.14 даного Договору (п. 8.1 Договору);

- договір набирає чинності з моменту його укладання діє до виконання Сторонами своїх зобов'язань (п. 8.2 Договору);

- Зерновий склад зобов'язаний письмово не пізніше ніж за сім днів до закінчення граничного строку зберігання зерна попередити Поклажодавця про його закінчення і визначити строк витребування зерна (п. 8.3 Договору);

- зерно, передане на зберігання, є власністю Поклажодавця (п. 9.1 Договору);

- Зерновий склад не має права розпоряджатися зерном, крім випадків, передбачених Законом (п. 9.2 Договору ).

Позивач пояснив, що протягом дії Договору ним було передано на зберігання відповідачу 9 657,50 т. кукурудзи 3 класу, що підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями складських квитанцій №131 від 17.10.2013 р., №422 від 10.10.2013 р., №634 від 17.10.2013 р., №170 від 17.10.2013 р. №189 від 30.10.2013 р. (а.с. 14-18, оригінали оглянуті в судовому засіданні).

В подальшому, як зазначає позивач, частину зерна в кількості 25,422 т. було списано, що підтверджується актами про списання, товарно-транспортними накладними (а.с. 19-49) та частину в кількості 7133,33 т. відвантажено, що підтверджується актами прийому здачі виконаних робіт, накладними наявними в матеріалах справи (а.с. 50-101).

Отже, як стверджує позивач, 2498,748 т. зерна залишилися не повернуті відповідачем (9657,50 - 25,422-7133,33 = 2498,748 т.).

В зв'язку з цим, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повідомити про строк відвантаження та терміново повернути належне йому зерно, однак вказана вимога залишена відповідачем без задоволення.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором зберігання.

Відповідно до статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами статті 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем

Відповідно ч. 1 статті 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, позивачем було передано на зберігання на умовах, передбачених укладеним між сторонами договором зерно в кількості 9 657,50 т. Факт передачі підтверджується складськими квитанціями наявними в матеріалах справи підписаних та скріплених печатками сторін, а саме №131 від 17.10.2013р. - 2550т., №422 від 10.10.2013р. - 3000т., №634 від 17.10.2013р. - 3500т., №170 від 17.10.2013р. - 550т., №189 від 30.10.2013р. - 57,5т.

Однак, відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання з повернення належного позивачу зерна, що також вказане не було спростовано відповідачем.

У відповідності до п. 24 статті 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" складські документи на зерно - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа. До складських документів, згідно зі статтею 37 зазначеного Закону, належить також й складська квитанція.

Згідно умов договору, позивач виконав свої зобов'язання, передав на зберігання Зерновому складу зерно в кількості 9657,50 т. (згідно наявних в матеріалах справи складських квитанцій), що підтверджуються наданими позивачем документами.

Відповідно до статті 953 ЦК України, зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Вимога про повернення зерна від 13.05.2015р. за вих. №130-2-12/2335та докази її направлення відповідачу наявні в матеріалах справи (а.с.102-104).

Відповідно до статті 957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 ГПК України).

Частиною 1 статті 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно частини другої цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо повернення позивачу 2498,748 т. зерна кукурудзи (9657,50т. - 25,422т. - 7133,33т. = 2498,748т.). Вимоги позивача в обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Відповідно до статей 4-3, 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не спростував.

У відповідності до статті 49 ГПК України судові витрати у справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 43, ч. 1 ст. 49, ст. ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор-Утр" (37222, Полтавська обл., Лохвицький район, с. Юсківці, вул. Лучанська, 1-Б, ,) повернути Публічному акціонерному товариству "Державна продовольчо-зернова корпорація України", (вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033, код 37243279) 2498,748 т. зерна кукурудзи, неповернутого згідно договору №030701 від 03.07.2013 р.

3. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області на протязі 10 днів.

Суддя Кульбако М.М.