РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2015Справа №910/19056/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській Г.С.

розглянувши справу № 910/19056/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНО»;

до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

товариство з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг»

про визнання поруки припиненою.

за участю представників сторін:

від позивача: Кубрак Ж.Б., довіреність б/н від 04.06.2015р.;

від відповідача: Козирь Т.О., довіреність № 3-243110/17949 від 22.09.2015р.;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «РЕНО» (надалі - позивач) до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - відповідач) про визнання поруки за Договором №02-01-10/3 від 11.09.2012р. припиненою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі Договору поруки № 02-01-10/3 від 11.09.2012р., укладеним між відповідачем та позивачем, останній є поручителем виконання зобов'язань ТОВ «Агрохолдинг» перед позивачем за умовами Кредитного договору № 02-01-10 від 01.04.2010р. Так, позивачу стало відомо, що до вказаного кредитного договору без згоди позивача були внесені зміни щодо збільшення умов основного зобов'язання позичальника та підвищення розміру процентів за користування кредитними коштами, відповідно, і збільшення обсягу відповідальності поручителя (позивача), що в силу приписів частини першої статті 559 Цивільного кодексу України призводять до припинення поруки

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2015р. порушено провадження у справі № 910/19056/15 та призначено її розгляд на 03.09.2015р.

03.09.2015р. від відповідача через канцелярію суду надійшли відзив на позовну заяву та клопотання про залучення іншого відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг», яке також підписувало Договір поруки № 02-01-10/3 від 11.09.2012р., на якому ґрунтуються позовні вимоги.

Ухвалою суду від 03.09.2015р. суд відмовив в задоволенні клопотання зазначеного відповідача та відповідно до статті 27 ГПК України залучив до участі у справі товариство з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, оскільки вказана особа є боржником за кредитним договором, в забезпечення виконання якого було укладено Договір поруки № 02-01-10/3 від 11.09.2012р. з позивачем. Отже, рішення у даній справі може вплинути на обсяг зобов'язань ТОВ «Агрохолдинг» перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». У зв'язку з чим розгляд справи було відкладено на 23.09.2015р.

Присутній у судовому засіданні 23.09.2015р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду від 03.09.2015р. не виконав, письмові пояснення по суті заявлених позовних вимог не подав.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника третьої особи суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від третьої особи не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника третьої особи, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.09.2012р. між публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», в якості кредитора (далі - відповідач), товариством з обмежено відповідальністю «РЕНО», в якості поручителя (далі - позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг», в якості боржника (далі - третя особа) було укладено Договір поруки №02-01-10/3 (далі - Договір поруки), за умовами якого позивач зобов'язався перед відповідачем відповідати в повному об'ємі за своєчасне та повне виконання третьою особою зобов'язань за Договором про невідновлювальну кредитну лінію № 02-01-10 від 01.04.2010р. (далі - Кредитний договір), укладеного між відповідачем та третьою особою, за умовами якого було надано кредит третій особі в розмірі 8 170 000,00 доларів США, з виплатою 10,0% річних, в разі порушення пункту 8.3 (пп. b, d, e, f) Кредитного договору - в розмірі 15% річних,у разі порушення п. 8.3. (пп. a, c, g, h, i, j, k, l, ,m, n, o, p, q) Кредитного договору - в розмірі 12% річних, а за користування кредитом з моменту, зазначеного в пп. «б, в» п.3.1 Кредитного договору, з виплатою процентів в підвищеному розмірі, строком погашення кредиту 30.06.2018р. (згідно Графіка пониження ліміту, згідно з Додатком № 1 до Кредитного договору).

Відповідно до умов п. 1.3 Договору поруки, позивач засвідчив, що він ознайомлений з умовами Кредитного договору та згоден з цими умовами.

В свою чергу, між відповідачем та третьою особою 01.04.2010р. було укладено Кредитний договір № 02-01-10 від 01.04.2010р., в умови якого за згодою позивача, Додатковою угодою № 5 від 11.09.2012р. було внесено зміни, шляхом викладення Кредитного договору в новій редакції.

Зокрема, за умовами Кредитного договору в новій редакції від 11.09.2012р. Банк відкрив Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 8 170 000 доларів США, а Позичальник зобов'язався повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти до 30.06.2018р. і сплатити за користування кредитними коштами проценти в наступному порядку:

- 10,0% річних за період користування з 11.09.2012р. до терміну повернення кредиту (пп. а, п.3.1);

- у разі порушення позичальником строків погашення кредиту, 15,0% річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом;

- 15,0% річних за період з терміну повернення кредиту, а також у випадку порушення строків повернення кредиту.

Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору, в редакції згідно Додаткової угоди № 5 від 11.09.2012р. визначено, що видача кредитних коштів у межах кредитної лінії здійснюється траншами в строк з 11.09.2012р. по 30.05.2018р. по письмових заявка Позичальника, за згодою Банку.

Видача кредитних коштів здійснюється згідно графіку збільшення ліміту:

- 5 270 000,00 доларів США - з дати підписання цієї Додаткової угоди до Договору (тобто з 11.09.2012р.);

- 8 170 000,00 доларів США - з 01.06.2013 року.

Умовами п. 2.2 Договору поруки встановлено обов'язок позивача відповідати перед відповідачем у тому ж обсязі, що і третя особа, в тому числі за основним боргом, виплаті щомісячних відсотків та підвищених відсотків виплаті комісійної винагороди, сплати неустойки за основним боргом та відсотками, а також по відшкодуванню усіх збитків.

Крім того, за умовами п. 4.4 Договору поруки передбачено, що внесення змін та доповнень до Кредитного договору, внаслідок якого збільшується обсяг відповідальності Поручителя (позивача), не допускається без погодження з Поручителем.

Однак, як зазначає позивач у позові, без його згоди, Додатковою угодою № 6 від 14.09.2012р. до Кредитного договору були внесені зміни в п. 2.1 Кредитного договору та викладено його в наступній редакції:

Видача кредитних коштів здійснюється згідно графіку збільшення ліміту:

- 5 670 000,00 доларів США - з дати підписання цієї Додаткової угоди до Договору (тобто з 14.09.2012р.);

- 8 170 000,00 доларів США - з 10.10.2012 року.

До того ж, без згоди позивача, Додатковою угодою № 7 від 18.02.2013р. Кредитний договір було викладено в новій редакції, зокрема, в п. 2.1 встановлено, що видача кредитних коштів у межах кредитної лінії здійснюється траншами в строк з 11.09.2012р. по 30.05.2018р. по письмових заявка Позичальника, за згодою Банку.

Видача кредитних коштів здійснюється згідно графіку збільшення ліміту:

- 5 670 000,00 доларів США - з 14.09.2012р.;

- 8 170 000,00 доларів США - з 10.10.2012 року.

Умовами п.3.1 Кредитного договору збільшено розмір процентної ставки, а саме:

- 10,0% річних за період користування з 11.09.2012р. до терміну повернення кредиту (пп. а, п.3.1);

- у разі порушення позичальником строків погашення кредиту, 20,0% річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом;

- 20,0% річних за період з терміну повернення кредиту, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів.

Відтак, внаслідок внесених додатковими угодами № 6 від 14.09.2012р. та № 7 від 18.02.2013р. змін до Кредитного договору, збільшились періоди нарахування річних процентів, збільшено розмір процентних ставок за період з терміну повернення кредиту, а також у випадку порушення строків повернення кредиту. Окрім того, в п. 8.3 Кредитного договору збільшилась процентна ставка за користування кредитними коштами, визначена в п.3.1, з 10% до 20%, у разі порушення умов п.8.3 Кредитного договору.

З огляду на вищевикладене, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд визнати поруку за Договором поруки № 02-01-10/3 від 11.09.2012р., укладеного між ТОВ «РЕНО», ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Агрохолдинг», припиненою на підставі ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України, оскільки відбулись зміни умов зобов'язання без згоди позивача, внаслідок чого збільшилась його відповідальність за спірним Договором.

Проаналізувавши та оцінивши подані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на викладене нижче.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії.

Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звернутись до господарського суду за захистом своїх порушених прав і охоронюваних законом інтересів (ст. 1 ГПК України).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а за п. 7 ч. 2 цієї статті - припинення правовідношення.

За положеннями ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України, припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Таким чином, за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України, припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Викладене вище узгоджується з позицією, викладеною Верховним Суд України у постановах від 21.05.2012 у справі № 6-69 цс11 та від 21.05.2012 у справі № 6-88 цс11, застосування яких є обов'язковим для господарського суду відповідно до ст. 111-28 ГПК України.

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

Із положень статті 554 Цивільного кодексу України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 Цивільного кодексу України).

Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з п.4.1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зміна умов зобов'язання, забезпеченого порукою, без згоди поручителя може припинити поруку лише у випадку, коли зазначене призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя за забезпеченим порукою зобов'язанням.

Збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни забезпеченого порукою зобов'язання суди повинні розуміти як: підвищення розміру процентів або встановлення нових умов щодо порядку зміни розміру процентної ставки, що призведе до її збільшення; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти; установлення або збільшення розміру неустойки; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним тощо.

Господарські суди мають враховувати, що згода поручителя надається в порядку та у спосіб, який передбачений договором поруки. Якщо договором поруки передбачено зміну його умов за письмової згоди сторін, то у такому разі саме лише повідомлення кредитором або боржником поручителя про зміну умов договору не є доказом надання поручителем згоди.

У разі якщо поручитель під час укладення договору поруки погодив встановлення у майбутньому розміру процентної ставки за кредитним договором на підставі додаткових договорів, то таке встановлення процентної ставки за додатковими договорами не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя і не може бути підставою для припинення договору поруки згідно із статтею 559 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджується, що внесення змін до Кредитного договору № 02-01/10 від 01.04.2010р. призвели до збільшення обсягу відповідальності позивача. Так, збільшення відповідальності позивача внаслідок зміни основного зобов'язання виникло, зокрема, у зв'язку з встановленням нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення за Кредитним договором, розширення змісту основного зобов'язання третьої особи, що полягає у зміні строків видачі кредитних коштів, внаслідок чого збільшився період плати процентів за користування ними. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази погодження позивачем під час укладення Договору поруки встановлення у майбутньому розміру процентної ставки за Кредитним договором на підставі додаткових договорів.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що позивачем не надано доказів застосування відповідачем підвищених відсотків за користування кредитом, оскільки фактично нарахування відсотків за кредитним договором здійснюється за ставкою 10%, а відтак, відповідальність позивача, як поручителя, не збільшилась. Також, відповідач зазначає, що згідно з умовами п.2. Договору поруки позивач зобов'язався відповідати перед Банком у рівному обсязі з Позичальником, в тому числі і по підвищених процентах. Отже, відповідач вважає, що позивач надав згоду на підвищення процентів по кредитному договору та відповідальність за підвищеними відсотками.

Суд критично ставиться до вказаних заперечень та відхиляє їх як необґрунтовані та безпідставні, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів погодження з позивачем умов Кредитного договору згідно з додатковими угодами № 6 від 14.09.2012р. та № 7 від 18.02.2013р. Також, суд зазначає, що обумовлений п. 2 Договору поруки обов'язок позивача відповідати перед Банком у рівному обсязі з Позичальником, за основним боргом, сплаті щомісячних процентів та підвищених процентах тощо, виникає лише за умови погодження такого підвищення розміру процентів за кредитним договором. Крім того, суд зауважує, що фактичне нарахування відповідачем відсотків за кредитним договором за ставками, визначеними у погодженій позивачем редакції кредитного договору, не спростовує збільшення таких ставок додатковими угодами № 6 від 14.09.2012р. та № 7 від 18.02.2013р. до Кредитного договору без погодження з позивачем.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивачем належними та допустимими доказами доведено обставини, на які він посилається у позові, та відповідачем не спростовані, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог та визнав позов про визнання поруки припиненою таким, що підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати поруку за Договором поруки № 02-01-10/3 від 11.09.2012 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», товариством з обмеженою відповідальністю «РЕНО» та товариством з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг», припиненою.

3. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, 60; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНО» (08290, Київська обл., м. Ірпінь, смт. Гостомель, вул.. Радгоспна, 34; ) витрати по сплаті судового збору в сумі 1218 грн. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 28.09.2015р.

Суддя А.І. Привалов