РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2015Справа №910/18583/15

За позовом Державного підприємства «Проектно-конструкторський технологічний інститут Львівхарчпроект»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна компанія «Укрексперт»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області.

про стягнення 8 336, 82 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Саітгареєва Л.Б.

від третьої особи: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Проектно-конструкторський технологічний інститут Львівхарчпроект» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна компанія «Укрексперт» про стягнення заборгованості за договором оренди від 30.12.2003 р. у розмірі 8 336, 82 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем щодо внесення орендних платежів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2015 р. порушено провадження у справі № 910/18583/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 17.08.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

06.08.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що з березня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Національна компанія «Укрексперт» не в повній мірі сплачує орендні платежі за договором від 30.12.2003 р., у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 8 336, 82 грн.

При цьому, відповідач зазначає, що заборгованість виникла внаслідок наявності певних проблем у господарській діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна компанія «Укрексперт», однак на даний час останнє має на меті погасити заборгованість найближчим часом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2015 р. залучено до участі у розгляді даної справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області.

11.09.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Державної фітосанітарної інспекції у Львівській області надійшла заява вступ у справу третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, яка обґрунтована тим, що останнє є балансоутримувачем нежитлових приміщень 2-го поверху по вул. Вітовського, 18 у місті Львові.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Однак, розглянувши заяву Державної фітосанітарної інспекції у Львівській області та дослідивши зміст позовних вимог Державного підприємства «Проектно-конструкторський технологічний інститут Львівхарчпроект» суд дійшов висновку, що рішення у даній справі не вплине на права та обов'язки Державної фітосанітарної інспекції у Львівській області, а відтак - у даному випадку відсутні передбачені законом підстави для залучення останньої третьою особою у даній справі.

За таких обставин, суд відмовляє Державній фітосанітарній інспекції у Львівській області у задоволенні клопотання про залучення третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у даній справі.

У даному судовому засіданні представник відповідача в усному порядку визнав позов.

Представники позивача та третьої особи на виклик суду не з'явились.

Приймаючи до уваги, що учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представників позивача та третьої особи не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками провадження, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 16.09.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.12.2003 р. Державним підприємством «Проектно-конструкторський технологічний інститут Львівхарчпроект» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Національна компанія «Укрексперт» підписано договір оренди нерухомого державного майна, відповідно до якого позивач зобов'язався передати, а відповідач - прийняти у строкове платне користування нерухоме державне майно - нежитлові приміщення 2-го поверху будівлі Державного підприємства «КТП Львівхарчпроект» №№ 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29,30, 31 (згідно поверхового плану) загальною площею 182, 7 кв.м., що є на балансі позивача та знаходяться по вул. Вітовського, 18 у місті Львові.

Відповідно до п. 2.1. договору відповідач вступає у строкове користування з дати підписання акту приймання-передачі.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.3. договору орендна плата за базовий місяць оренди - жовтень 2003 року становить 1 623, 56 грн. без урахування податку на додану вартість. Орендна плата перераховується не пізніше 10-го числа наступного за звітним до державного бюджету з урахуванням щомісячного індексу інфляції: 30 % орендної плати - до державного бюджету та 70 % - на рахунок позивача.

Договір, відповідно до п. 10.1., діє з дати підписання акту приймання-передачі протягом п'яти років та у разі відсутності заяви однієї зі сторін про його припинення або змін протягом місяця після закінчення терміну дії договору, вважається пролонгованим на той самий термін та на тих самих умовах,

01.03.2004 р. сторонами підписано акт приймання-передачі нерухомого державного майна - нежитлових приміщень 2-го поверху будівлі Державного підприємства «КТП Львівхарчпроект» №№ 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29,30, 31 (згідно поверхового плану) загальною площею 182, 7 кв.м. по вул. Вітовського, 18 у місті Львові.

Відповідно до підписаного сторонами додатку № 1 від 09.04.2004 р., який є невід'ємною частиною договору оренди від 30.12.2013 р., останній укладений на 10 років та діє з дати підписання акту приймання-передачі.

Згідно з підписаним сторонами додатком № 2 від 27.10.2014 р., який є невід'ємною частиною договору оренди від 30.12.2013 р., сторони домовились вважати вказаний договір оренди переукладеним на новий термін із збереженням всіх істотних умов; термін дії договору встановлено до 01.03.2019 р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення зобов'язань за договором оренди від 30.12.2013 р. щодо внесення орендних платежів, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 8 336, 82 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно з ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні норми закріплені також і в Господарському кодексу України.

Так, відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Розглядаючи даний спір по суті, судом встановлено, що договір оренди від 30.12.2013 р. укладений за правилами Цивільного кодексу Української РСР, статтею 256 якого встановлено, що за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що договір майнового найму між громадянами на строк більше одного року повинен бути укладений у письмовій формі.

За приписами ст. 47 Цивільного кодексу Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі.

Норми Цивільного кодексу Української РСР не передбачали обов'язкового посвідчення договору майнового найму.

З 01.01.2004 р. набрав чинності Цивільний кодекс України та відповідно до пункту 9 його Прикінцевих та перехідних положень до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Згідно зі ст. 793 Цивільного кодексу України (в редакції, яка була чинною станом на момент підписання додатку № 1 від 09.04.2004 р. до договору від 30.12.2003 р.) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно ж до ст. 793 Цивільного кодексу України (в редакції, яка була чинною станом на момент підписання додатку № 2 від 27.10.2014 р. до договору від 30.12.2003 р.) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до ст. 794 Цивільного кодексу України (у редакції Закону України від 11.02.2010 р. № 1878-VI) право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

З змістом листа Міністерства юстиції України № Ж-25069-19 від 22.01.2007 р. якщо сторони бажали внести зміни до основного договору - договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), який був укладений за правилами Цивільного кодексу Української РСР від 1963 року, та у разі, якщо нові відносини між ними містили ознаки, закріплені у ст.ст. 793, 794 Цивільного кодексу України, то сторони мали укладати додатковий договір, який підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації в Державному реєстрі правочинів.

В той же час, як вбачається з наявних у справі документів та не спростовано учасниками провадження у справі, додатки до договору оренди від 30.12.2003 р., якими вносились зміни до вказаного договору в частині строку його дії, нотаріально не посвідчені та їх державну реєстрацію відповідно до закону не проведено.

Доказів зворотнього суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частиною 1 статі 210 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

За змістом ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Приписами ст. 654 Цивільного кодексу України закріплено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Тож, виходячи з аналізу вищенаведених норм, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації фактично є неукладеним, у разі не вчинення вказаних дій.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Здійснивши оцінку наявних у справі доказів та встановлених судом обставин за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи з аналізу норм законодавства України, що регулюють відносини оренди майна, суд дійшов висновку, що додатки № 1 від 09.04.2004 р. та № 2 від 27.10.2014 р. до договору від 30.12.2003 р., якими вносились зміни до вказаного договору фактично є неукладеними (нечинними). у зв'язку з недотримання сторонами вимог закону щодо їх нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

До аналогічних висновків у подібних правовідносинах дійшов також Вищий господарський суд України при перегляді у касаційному порядку справи № 920/2155/13, про що зазначено у постанові від 03.07.2014 р.

Відтак, приймаючи до уваги, що за змістом ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини, враховуючи, що вимоги позивача у даній справі ґрунтуються на порушенні Товариством з обмеженою відповідальністю «Національна компанія «Укрексперт» зобов'язань за договором від 30.12.2003 р., в редакції додатків № 1 від 09.04.2004 р. та № 2 від 27.10.2014 р., зважаючи, що за висновками суду вказані додатки є неукладеними, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених Державним підприємством «Проектно-конструкторський технологічний інститут Львівхарчпроект» вимог.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведені у позовній заяві, позивачем суду не наведено.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Витрати по сплаті судового бору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 21.09.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.