РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2015Справа №910/18947/15

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Хмельницька обл., м.Кам'янець-Подільський, ідентифікаційний номер НОМЕР_1

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел», м.Київ,

про стягнення 76 920 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Кляровська Л.В. - адв.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, Хмельницька обл., м.Кам'янець-Подільський звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел», м.Київ про стягнення збитків в розмірі 76 920 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов агентського договору №0807/13 від 07.08.2014р. в частині належного надання туристичних послуг, внаслідок чого Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 було завдано збитків на загальну суму 76 920 грн.

Відповідач у судове засідання 16.09.2015р., як і в попереднє засідання суду, не з'явився, представника не направив, відзиву на позов не надав, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався, правової позиції по суті спору не висловив.

Проте, за висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 04210, м.Київ, Оболонський район, проспект Героїв Сталінграду, буд.6А.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 12.08.2015р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Судову кореспонденцію було вручено адресату, що підтверджується поштовим повідомленням №979.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду на наявні в матеріалах справи докази отримання відповідачем ухвали від 12.08.2015р., суд дійшов висновку про належне повідомлення вказаного учасника судового процесу про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у відповідача можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з судовим рішенням у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З приводу неявки відповідача в судові засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судом також враховано, що ухвалою від 12.08.2015р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач не з'явився в судові засідання, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши всі представлені заявником докази, господарський суд встановив:

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з позовом про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено протиправність поведінки Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел»; наявність заподіяних позивачу діями відповідача збитків в заявленому до стягнення розмірі; причинно-наслідковий зв'язок між ними. Одночасно, при розгляді спору стосовно стягнення збитків правової оцінки також вимагає вина заподіювача збитків.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на порушення відповідачем умов агентського договору №0807/13 від 07.08.2014р. в частині належного надання туристичних послуг, внаслідок чого Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 було завдано збитків на загальну суму 76 920 грн.

Виходячи з принципів повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, досліджуючи наявність в діях Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел» ознак протиправної поведінки, господарським судом встановлено наступне.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов'язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов'язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про туризм» визначено, що учасниками відносин, що виникають при здійсненні туристичної діяльності, є юридичні та фізичні особи, які створюють туристичний продукт, надають туристичні послуги (перевезення, тимчасового розміщення, харчування, екскурсійного, курортного, спортивного, розважального та іншого обслуговування) чи здійснюють посередницьку діяльність із надання характерних та супутніх послуг, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства (туристи, екскурсанти, відвідувачі та інші), в інтересах яких здійснюється туристична діяльність.

Суб'єктами, що здійснюють та/або забезпечують туристичну діяльність, є, зокрема: туристичні оператори - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність; туристичні агенти - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність з реалізації туристичного продукту туроператорів та туристичних послуг інших суб'єктів туристичної діяльності, а також посередницьку діяльність щодо реалізації характерних та супутніх послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про туризм» суб'єкти туристичної діяльності мають право виробляти і реалізовувати туристичні послуги згідно із законодавством.

Як свідчать матеріали справи, 07.08.2014р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (турагент) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел» (туроператор) було укладено агентський договір №0807/13, відповідно до п.2.1 якого турагент зобов'язується за дорученням та від імені туроператора за винагороду здійснити посередницьку діяльність по укладанню договорів на туристичне обслуговування з третіми особами (туристами).

Пунктом 4.6.1 договору №0807/13 від 07.08.2014р. передбачено, що за надання посередницьких послуг туроператор сплачує турагенту винагороду у визначений правочином спосіб.

Договір набуває сили з моменту підписання та діє необмежений час (п.11.1 договору №0807/13 від 07.08.2014р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №0807/13 від 07.08.2014р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 Цивільного кодексу України).

У ст.611 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

За умовами п.1.4 договору №0807/13 від 07.08.2014р. туристичний продукт - це комплекс туристичних послуг, який поєднує не менше, ніж дві послуги. Такими послугами в складі турпродукту можуть бути: послуги з авіаперевезення, послуги з трансферу автомобілем чи автобусом з аеропорту до готелю та у зворотному напрямку, та/або готельні послуги, та/або екскурсійні послуги, та/або страхові послуги, та/або додаткові послуги (оренда автомобіля, послуги VIP-залів аеропортів, додаткові екскурсійні послуги, послуги гідів-перекладачів, спортивних інструкторів, провідників, інші).

Пунктом 3.2 укладеного між сторонами правочину передбачено обов'язок турагента укладати договори на туристичне обслуговування з третіми особами (туристами) від імені туроператора та за вартістю, встановленою останнім, своєчасно замовляти турпродукт шляхом подання туроператору замовлення у письмовій формі, по факсу чи у інший спосіб та здійснювати переказ туроператору вартості турпродукту незалежно від фактичного отримання грошових коштів від туриста.

У п.1.7 договору №0807/13 від 07.08.2014р. зазначено, що підтвердженням замовлення турагента є відповідь туроператора, в тому числі, за допомогою електронних чи факсимільних засобів зв'язку. Така відповідь може бути надана шляхом виставлення турагенту рахунку-фактури на оплату.

Туроператор зобов'язується приймати до розгляду замовлення турагента, проводити бронювання туристичних послуг, згідно прийнятим до виконання замовленням, у відповідності до проведеного бронювання проводити оформлення туристичних послуг, оформляти туристичні ваучери, проїзні документи, страхові поліси на ім'я туристів, а також програми туру, передавати їх представнику турагента або безпосередньо замовникам.

У п.4.7 договору №0807/13 від 07.08.2014р. передбачено обов'язок туроператора передати турагенту туристичні ваучери, проїзні документи, візи, страхові поліси туристів тільки після сплати повної вартості замовлення.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов підписаногоміж сторонами правочину позивачем було укладено окремі договори на туристичне обслуговування, а саме №35 від 30.12.2014р. з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та №36 від 30.12.2014р. з ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

У відповідності до додатків №1 до договорів №35 від 30.12.2014р. й №36 від 30.12.2014р. туристична подорож повинна була бути здійснена у період з 22.02.2015р. по 03.03.2015р.

Вартість турпродукту за договором №35 від 30.12.2014р. згідно п.4.1 вказаного правочину становила 44 440 грн., а за договором №36 від 30.12.2014р. - 32 480 грн., що загалом складало 76 920 грн.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було здійснено відповідні замовлення на бронювання турів за вказаними правочинами.

Наразі, про прийняття означених замовлень до виконання відповідачем, вказують наявні в матеріалах справи рахунки-фактури №SF-285904 від 30.12.2014р. на суму 19 558,62 грн., №SF-285906 від 30.12.2014р. на суму 19 558,62 грн., №SF-285899 від 30.12.2014р. на суму 19 558,62 грн. та №SF-286104 від 09.01.2015р. на суму 10126,71 грн., що були виставлені Товариством з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел» на оплату турпродуктів.

Наведені вище рахунки були оплачені позивачем, що підтверджується представленими заявником платіжними дорученнями №2-3 від 06.01.2015р. на суму 19 558,62 грн., №2 від 06.01.2015р. на суму 19 558,62 грн., №4 від 06.01.2015р. на суму 19 558,62 грн. та №5 від 06.01.2015р. на суму 10126,71 грн., що скріплені печатками банку про проведення грошового переказу, та банківськими виписками з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Отже, з наведеного вбачається, що заявником було належним чином виконано свої зобов'язання з оплати прийнятих відповідачем до виконання замовлень на надання туристичних послуг в обсязі, що був визначений безпосередньо Товариством з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел» у відповідних рахунках-фактурах.

Як вказувалось вище, умовами укладеного між сторонами правочину передбачено обов'язок туроператора передати турагенту туристичні ваучери, проїзні документи, візи, страхові поліси туристів тільки після сплати повної вартості замовлення.

Суд зазначає, що джерелом цивільного права є правові звичаї, зокрема звичаї ділового обороту. Цивільний кодекс України містить норми, присвячені правовому звичаю як джерелу цивільного права. Звичаєм Цивільний кодекс визнає правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин (ч. 1 ст. 7 Цивільного кодексу України).

Звичай є загальноприйнятим правилом поведінки, яке не виражене прямо ні в законі (нормативному акті), ні в договорі сторін, але не суперечить їм. Отже, звичаї діють у разі відсутності прямих приписів у нормативному акті або в договорі.

Звичай повинен бути усталеним правилом поведінки, тобто досить визначеним за своїм змістом і широко застосовуваним у майновому обороті (наприклад, традиції виконання тих чи інших договірних зобов'язань; інші вимоги, які звичайно пред'являються). Ознака усталеності передбачає, що звичай, внаслідок його багаторазового застосування, сприймається у суспільстві або у його значної частини як правило поведінки, якого дотримуються без додаткової формалізації, зокрема в силу історичних, національних, суспільних традицій.

Цивільний кодекс України визначає місце звичаїв в системі норм цивільного права. Відповідно до ч.2 ст.7 Цивільного кодексу України звичай може застосовуватися до певних цивільних правовідносин, якщо ці відносини не врегульовані цивільно-правовими нормами, а також за умови, якщо ці звичаєві правила поведінки не суперечать договору або актам цивільного законодавства.

Видом правового звичаю є звичай ділового обороту, під яким розуміється усталене правило поведінки, яке широко застосовується у певній сфері підприємницької діяльності. Традиційно найпоширенішими звичаями ділового обороту є звичаї в торгівлі, розрахункових операціях, торговельному мореплавстві тощо.

Відповідно до ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

З огляду на характер договірних відносин сторін, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був надати послуги у розумні строки, але в будь-якому випадку до початку туру.

Судом зазначалось, що тури, замовлення на які були прийняті відповідачем, повинні були відбутись у період з 22.02.2015р. по 03.03.2015р., тобто саме до цього моменту туроператором і повинні були бути виконанні свої зобов'язання за договором №0807/13 від 07.08.2014р.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечені, Товариством з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел» свої обов'язки за договором №0807/13 від 07.08.2014р. виконано не було, турпродукт на замовлення заявника на надано, відповідні туристичні ваучери, проїзні документи, візи, страхові поліси не передано.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, ухвалами від 27.07.2015р. та від 12.08.2015р. відповідача було зобов'язано надати докази повного чи часткового виконання своїх зобов'язань за договором №0807/13 від 07.08.2014р. та передання туристам за договорами №35 від 30.12.2014р. та №36 від 30.12.2014р. документів, перелік, яких визначено п.4.7 спірного правочину.

Однак, відповідачем витребуваних документів надано не було, доказів належного виконання своїх обов'язків за спірним правочином не представлено.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За таких обставин, судом встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел» умов укладеного між сторонами правочину в частині виконання прийнятих на себе зобов'язань відносно надання турпродукту та передання туристам туристичних ваучерів, проїзних документів, віз, страхових полісів, що у відповідності до зазначених вище норм чинного законодавства є однією зі складових елементів складу цивільного правопорушення.

Судом зазначалось, що нормами цивільного законодавства України передбачено презумпцію вини заподіювача збитків. При цьому, станом на момент вирішення спору по суті відповідачем своєї вини у вчиненні правопорушення (недотримання взятих на себе зобов'язань) та невиконанні умов договору №0807/13 від 07.08.2014р. не спростовано.

Щодо заявленого позивачем до стягнення розміру збитків господарський суд зазначає наступне.

Як вказувалось вище, на виконання умов договору №0807/13 від 07.08.2014р. та для забезпечення туристів за договорами №35 від 30.12.2014р., №36 від 30.12.2014р. відповідними турпродуктами позивачем було перераховано відповідачу на підставі відповідних рахунків грошові кошти на загальну суму 68 802,57 грн.

Одночасно, повернення заявником грошових коштів за договорами №35 від 30.12.2014р. ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та №36 від 30.12.2014р. ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в сумі 76 920 грн. не свідчить про завдання збитків саме у цьому розмірі, оскільки фактична вартість послуг, що не були надані відповідачем, становила саме 68 802,57 грн.

Слід також зауважити, що у даному випадку у суду відсутні підстави вважати різницю між сумою грошових коштів, що були перераховані відповідачу, та повернутими туристам за договорами №35 від 30.12.2014р. та №36 від 30.12.2014р., збитками у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди). При цьому, суд звертає увагу заявника, що відповідно до приписів статті 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі виконання відповідачем своїх зобов'язань. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (аналогічну правову позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків»).

Проте, всупереч присів ст.34 Господарського процесуального кодексу України позивачем наведених вище доказів представлено не було, факту беззапеченого отримання відповідного прибутку у разі належного виконання відповідачем своїх обов'язків за договором №0807/13 від 07.08.2014р. не доведено.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що керуючись принципами здійснення підприємницької діяльності, що визначені чинним законодавством, а також порядком формування цін, в тому числі на туристичні продукти, позивач самостійно міг формувати вартість туру, за яку здійснював його продаж кінцевим туристам, тобто самостійно визначати розмір прибутку для себе, проте, наведене ніяким чином не вказує на наявність у відповідача обов'язку на відшкодування збитків саме з урахуванням кінцевої ціни продажу туру, що була визначена позивачем на власний розсуд. Тобто, обставини щодо повернення грошових коштів позивачем контрагентам за договорами №35 від 30.12.2014р., №36 від 30.12.2014р. не є беззаперечним доказом спричинення збитків саме у заявленому до стягнення розмірі.

До того ж, суд зауважує, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У ст.11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов'язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Отже, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги позицію Конституційного суду України, суд дійшов висновку, що дійсний розмір завданих відповідачем збитків дорівнює сумі грошових коштів, що були сплачені заявником за ненадані відповідачем послуги, а отже, становить саме 68 802,57 грн.

Наразі, суд зазначає, що причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел» та завданими Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 збитками полягає в тому, що у разі належного виконання відповідачем своїх обов'язків за договором №0807/13 від 07.08.2014р. в частині надання турпродукту та передання туристам туристичних ваучерів, проїзних документів, віз, страхових полісів, у позивача, як туроператора у правовідносинах з туристами за договорами №35 від 30.12.2014р. та №36 від 30.12.2014р., не виник би обов'язок з повернення останнім вартості турів.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел» про стягнення збитків в розмірі 76 920 грн. підлягають частковому задоволенню на суму 68 802,57 грн.

Згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Хмельницька обл., м.Кам'янець-Подільський до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел», м.Київ про стягнення збитків в розмірі 76 920 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ньюз тревел» (04210, м.Київ, Оболонський район, проспект Героїв Сталінграда, буд.6А, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) збитки в розмірі 68 802,57 грн. та судовий збір в сумі 1634,20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішення законної сили.

У судовому засіданні 16.09.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 21.09.2015р.

Суддя М.О.Любченко