донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

29.09.2015р. справа №908/3582/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників сторін:
від позивача 1: від позивача 2: не зявився; не зявився;
від відповідача: не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуДепартаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя;
на рішення господарського суду Запорізької області
від25.08.2015р. (повний текст підписано 28.08.2015р.)
по справі№908/3582/15 (суддя Азізбекян Т.А.)
за позовом1)Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя; 2)Міського комунального підприємства «Основаніє», м. Запоріжжя
до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-січ», м. Запоріжжя
провнесення змін до п.1 додаткової угоди від 01.12.2011р. до договору оренди майна № 67/05 від 02.12.2002р.

В С Т А Н О В И В:

Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (Позивач 1) та Міське комунальне підприємство «Основаніє», м. Запоріжжя (Позивач 2) звернулись до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Січ» (Відповідач) з вимогами про внесення змін до п.1 додаткової угоди від 01.12.2011р. до договору оренди майна № 67/05 від 02.12.2002р. та викладення його у запропонованій редакції.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 25.08.2015р. у задоволені позовних вимог Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Міського комунального підприємства «Основаніє» було відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції було вмотивоване недоведеністю Позивачем наявності передбачених діючим законодавством підстав для зміни договору, встановленою законодавчою забороною запроваджувати зміну ціни договору після його виконання та безпідставним пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено Відповідачем.

Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 25.08.2015р. у справі №908/3582/15 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду першої інстанції Скаржник зазначає неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, порушення процесуального та невірне застосування норм матеріального права, а саме: порушення ст.6 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони в укладеному договорі не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо їх обовязковість для сторін випливає зі змісту таких актів або із суті відносин між сторонами, необізнаність про наявність у Відповідача статусу фінансової установи на дату укладання договору, правомірність запровадження судом змін до договору датою у минулому, наявність визначених законом підстав для запровадження спірних змін.

За результатами автоматизованого розподілу справи сформовано колегію суддів у наступному складі: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2, ОСОБА_3

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 16.09.2015р. порушене апеляційне провадження із призначенням розгляду скарги на 29.09.2015р. о 11.50год.

Судове засідання апеляційної інстанції здійснювалось з фіксацією у протоколі судового засідання у порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Представник Скаржника та Позивач 2 у судове засідання 29.09.2015р., попри вжиті судом заходи не зявились, про причини неявки не повідомили.

Представник Відповідача у судове засідання 29.09.2015р. не зявився, однак проти апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у наданому через канцелярію відзиві на апеляційну скаргу (а.с.а.с.122-128).

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як було встановлено місцевим судом та вбачається із матеріалів справи 02.12.2002р. між Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради (Орендодавець), Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове обєднання №5» (Балансоутримувач) та Відкритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Оранта-Січ», (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №67/05 (а.с.а.с 17-19), відповідно до п.1.1 якого Орендареві було передано в строкове оплатне користування нежитлове приміщення, загальною площею 35,93 м.кв., розташоване в будинку 16 по вулиці Малиновського в місті Запоріжжі, вартістю 11778,00грн. станом на 30.11.2002р. згідно звіту про незалежну оцінку та висновку про його вартість.

В п. 1.2 цього договору передбачено, що приміщення має використовуватися для розміщення офісу орендаря.

На виконання п. 2.1 договору, передача об'єкту оренди була підтверджена актом прийому-передачі від 02.12.2002р. (а.с.20).

Відповідно до п.11.1. строк договору оренди становить 3 роки, з 02.12.2002р. по 02.12.2005р. Додатковими угодами строк дії договору був продовжений: додатковою угодою від 22.12.2005р.(а.с.21) - на 5 років, додатковою угодою від 01.04.2011р.(а.с.25) на 3 роки, додатковою угодою від 27.10.2014р.(а.с.28) до 02.12.2016р.

Також додатковими угодами від 30.04.2010р.(а.с.24 зворотна сторона) та 01.08.2012 р.(а.с.27 зворотна сторона) до договору оренди внесено зміни в частині заміни Балансоутримувача з Комунального підприємства «ВРЕЖО № 5» на Комунальне підприємство «ВРЕЖО № 11», а потім на Міське комунальне підприємство «Основаніє».

Згідно з додатковою угодою від 01.06.2011р.(а.с.26) до договору оренди змінено Орендодавця з Управління житлового господарства Запорізької міської ради на Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради.

Також з матеріалів справи вбачається, що 01.12.2011р. сторони уклали додаткову угоду до договору оренди від 02.12.2002р. (а.с.27) відповідно до якої при визначені розміру орендної плати була використана ставка орендної плати на рівні 18% від вартості майна (для офісних приміщень), таким чином, розмір орендної плати за грудень 2011р. дорівнював 158,08грн.* 2,784855=440,23 грн.* І інф. (грудня).

Додатковою угодою від 27.10.2014р.(а.с.28) сторони внесли зміни до п.1.1. договору, а саме змінили предмет оренди на частину нежитлового приміщення Х підвалу (літ. А-8) загальною площею 32,15 кв.м. в будинку 16 по вулиці Малиновського в місті Запоріжжі, у складі S приміщення №1 площею 1,95 кв.м., S частини приміщення №2 площею 6,5 кв.м. та торгівельного залу №3 площею 23,7 кв.м., вартістю 90350,00грн. станом на 30.11.2013р. за 40,6 кв.м., вартістю 71545,63грн. за 32,15 кв.м. згідно звіту про незалежну оцінку та висновку про його вартість. Також цією угодою було змінено розмір орендної ставки з 18% на 40%, відповідно до рішення Запорізької міської ради № 47 від 06.04.2011р., запровадивши з 03.12.2013р. розмір орендної плати за грудень 2013р. на рівні 2396,78грн.

Відповідно до п. 3.5. договору, розмір орендної плати може бути переглянутий на вимогу однієї із сторін в разі зміни методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках передбачених законодавством.

При цьому, згідно п.11.2 договору зміни та доповнення до нього можуть мати місце за погодженням сторін та оформлюватися додатковою угодою.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що в результаті планової перевірки фінансово-господарської діяльності, проведеної Державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області на початку 2015р., було виявлено, що додаткова угода від 01.12.2011р. була укладена із застосуванням невірного розміру річної орендної ставки. А саме, замість орендної ставки у розмірі 40 %, яка спеціально передбачена для розміщення фінансових установ, була застосована ставка у розмірі 18 % - передбачена для офісів.

Також Позивачі вказують на те, що під час укладання додаткової угоди від 01.12.2011р. не було враховано спеціальний статус Відповідача, який передбачений положеннями ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 2 Закону України «Про страхування».

Виходячи з матеріалів справи, Позивачем 1 було надіслано на адресу Відповідача лист № 1298/01/01-07 від 26.03.2015р. (а.с.29) про необхідність приведення у відповідність до чинних нормативно-правових актів додаткову угоду від 01.12.2011р. разом із відповідним проектам Додаткової угоди, що передбачала розповсюдження орендної ставки у розмірі 40% на правовідносини з 01.12.2011р. із встановленням розміру орендної плати за грудень 2011р. у сумі 807,20грн. з подальшою інфляційної індексацією та оплатою з 01.12.2011р. по 02.12.2013р.

Відповідач своїм листом № 1271 від 10.04.2015р. відмовився від підписання додаткової угоди, запропонував підготувати та направити додаткову угоду до вищезазначеного договору на збільшення розміру орендної плати з моменту отримання та підписання зазначеної угоди на майбутній час. (а.с.31).

За таких обставин, Позивачі звернулися до суду з позовними вимогами про внесення змін до п.п. 1, 2 додаткової угоди від 01.12.2011р. до договору оренди майна № 67/05 від 02.12.2002р. шляхом викладення в наступній редакції:

Пункт 1.2 розділу 1 Предмет договору договору оренди від 02.12.2002 № 67/05 викласти в новій редакції: 1.2. Приміщення передається в оренду для розміщення фінансової установи площею 22,15 кв. м. та розміщення відділу з продажу непродовольчих товарів площею 10 кв. м..

2. Внести зміни до пункту 2 додаткової угоди від 01.12.2011р. до договору оренди від 02.12.2002 № 67/05, виклавши його в наступній редакції: Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 розмір орендної плати становить:

Ор = Вп*Сор*І інф.*Ім/ 100 % *12,

де: Вп вартість орендованого приміщення, визначена експертним шляхом (станом на 30.11.2002р.) становить 11 778,00 грн. за 35,93 кв. м., вартість орендованого приміщення площею 32,15 кв. м. 10 538,90 грн.;

Сор орендна ставка, яка встановлюється: 40% - розміщення фінансової установи на площі 22,15 кв. м.; 18 % - розміщення відділу з продажу непродовольчих товарів, площею 10 кв.м.;

І інф. індекс інфляції з дати проведення незалежної оцінки обєкта оренди до дати перерахунку орендної плати 2,772 (грудень 2002 грудень 2011); Ім. індекс інфляції за базовий місяць розрахунку орендної плати;

Ор - орендна плата розраховується згідно з рішенням сесії Запорізької міської ради № 47 від 06.04.2011р. таким чином:

Ор1 = 7260,86 грн. * 40% * 2,772 / 100% * 12= 670,90 грн.

Ор 2- 3278,04 грн. * 18% * 2,772/100 % * 12 = 136,30 грн.

Ор = Ор (орендаря) + Ор. (суборендаря) = 670,90 грн. + 136,30 грн. = 807,20 грн.

Таким чином, розмір орендної плати за оренду орендованого приміщення за грудень 2011р. дорівнює 807,20 грн.

Інші умови додаткової угоди від 01.12.2011р. залишаються без змін.

Співставляючи зміст запропонованих у позові змін до договору оренди із пропозиціями щодо змін, надісланими Відповідачеві разом із листом 1298/01/01-07 від 26.03.2015р., апеляційний суд наголошує, що на відміну від надісланого проекту додаткової угоди до договору оренди, запроваджені (спірні за позовом) зміни передбачають зміну і п.1.2. договору.

Поряд з цим, місцевим судом було встановлено, що Відповідач сплатив Позивачу орендну плату, розмір якої був передбачений п.2 Додаткової угоди від 01.12.2011р., тобто виконав усі умови договору в 2011, 2012рр.

Також з матеріалів справи вбачається, що Відповідач звернувся до суду з заяву про застосування строку позовної давності (а.с.96), яку місцевий суд, розглянувши, задовольнив.

Таким чином, у задоволені позовних вимог про внесення змін до Додаткової угоди було відмовлено в повному обсязі.

Оцінюючи правильність застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального законодавства в контексті встановлених обставин, апеляційний суд зазначає наступне:

Як випливає зі зміст ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у Позивачів субєктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку Відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для Позивача зумовлює відмову у задоволені позову.

Виходячи з правової природи укладеного між сторонами Договору №67/05 від 02.12.2002р., який у розумінні ст.ст.4, 151 Цивільного кодексу УРСР, діючого на момент його укладання, є належною правовою підставою для виникнення для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обовязків, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а зважаючи на триваючий характер таких правовідносин і в контексті відповідних положень Господарського і Цивільного кодексу України, що підлягають застосуванню до правовідносин за вказаним договором в силу п.4 Прикінцевих положень та п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цих Кодексів відповідно.

Позивачі, як сторони розглядуваного Договору, відповідно до п.8.1. Договору мають право ініціювати зміни до нього, а отже мають субєктивне матеріальне право звертатися із відповідним позовом. При цьому, за своєю сутністю заявлений позов опосередковує такий спосіб судового захисту як зміна правовідносин (п.6 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України), що у світлі ч.ч.1, 3 ст.653 Цивільного кодексу України передбачає захист прав Позивачів шляхом запровадження інших порівняно з існуючими умов договору та відповідну зміну зобовязань.

В свою чергу, порушенням з боку Відповідача у такому випадку має бути протиправне ухилення від виконання обовязку запровадити спірні зміни до умов укладеного договору, адже субєктивному праву Позивача запровадити зміни до договору оренди, спрямовані на збільшення розміру орендної плати, будуть кореспондуватися обовязки інших сторін цього договору прийняти такі зміни лише у разі, якщо це передбачено законодавством.

Разом із тим, спеціальними положеннями ч.2 ст.21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України, що кореспондується із ч.ч.1,2 ст.286 Господарського кодексу України. При цьому, такими актами можуть бути, зокрема, і ті, що запроваджують зміни до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою КМУ №786 від 04.10.1995р., що узгоджується із згадуваною Скаржником правовою позицією, сформульованою Верховним Судом України у постанові від 18.03.2015р. у справі №14/59/5022-941/2012 (18/18/5022-404/2012).

Крім того, за загальними правилами, встановленими ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.188 Господарського кодексу України зміни до договору запроваджуються за взаємною згодою сторін. При цьому, відповідно до ст.654 Цивільного кодексу України такі зміни у розглядуваному випадку мають опосередковуватися відповідною додатковою угодою за підписом Орендодавця, Орендаря та Балансоутримувача, адже всі вони визначені стороною розглядуваного договору оренди, що узгоджується із п.11.2. цього договору. Також, ст.ст.651 і 652 Цивільного кодексу України визнають підставами для зміни умов договору істотне порушення зобовязань за ним однією з сторін або істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору.

Положення ч.ч.1, 2 ст.652 Цивільного кодексу України передбачають можливість у судовому порядку запровадити зміни до договору у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладанні договору, якщо сторони не дійшли згоди щодо приведення договору у відповідність із обставинами, які істотно змінились.

Між тим, в розглядуваному випадку підставою для запровадження змін до умов договору оренди, виходячи з наведених підстав позову та встановлених обставин, виступає саме допущена, зокрема Позивачами, при укладанні додаткової угоди від 01.12.2011р. помилка відносно розміру ставки орендної плати, яка має бути застосована з огляду на статус Орендаря як фінансової установи. Таким чином, означені спірні зміни не зумовлені жодною із передбачених приведеними вище нормами законодавства чи умовами договору обставиною, адже первісно визначену за договором (в редакції угоди від 01.12.2011р.) ставку орендної плати не було змінено уповноваженим органом до тієї, що вимагають запровадити Позивачі через зміни в перебігу орендних правовідносин, а помилка у визначені розміру ставки не є ані зміною умов господарювання, ані істотним порушенням з боку Орендаря чи істотною зміною обставин, як про це справедливо наголосив місцевий суд.

Відтак, як правомірно зазначив суд першої інстанції, в розглядуваному випадку відсутні визначені діючим законодавством підстави для зміни розміру орендної плати всупереч бажання Позивачів у світлі положень ч.1 ст.19 Конституції України та ч.ч.1, 2 ст.14 Цивільного кодексу України. При цьому, приведена у апеляційній скарзі судова практика касаційних інстанцій жодною мірою не спростовує висновку місцевого суду, оскільки підстави для запровадження змін договору оренди в цій справі та справі №14/59/5022-941/2012 (18/18/5022-404/2012) відрізняються.

Також апеляційний суд погоджується із застосуванням судом приписів ч.3 ст.632 Цивільного кодексу України, який містить пряму заборону зміни ціни договору після його виконання та зазначає, що в розглядуваному контексті та при обраному способу судового захисту означена заборона у повній мірі кореспондується із визначеними ч.ч.1, 3 ст.653 Цивільного кодексу України наслідками змін договору. Дійсно, зміна умов можлива лише відносно існуючого зобовязання, тоді як здійснення орендних платежів згідно із діючими на момент їх вчинення умовами щодо розміру оплати припинило існування відповідного зобовязання щодо оплаченого періоду в силу ст.599 Цивільного кодексу України.

Проте, колегія судів звертає увагу на проігнороване місцевим судом недотримання визначеного ч.2 ст.188 Господарського кодексу України порядку ініціації змін до договору, оскільки вказана у позовній заяві редакція запроваджуваних змін не є тотожною із пропозиціями змін, які надсилалися Відповідачеві і відхилення яких зумовило подання позову. Фактично, спірні зміни до додаткової угоди від 01.12.2012р. є новою офертою у розумінні ч.1 ст.641 Цивільного кодексу України по відношенню із первісними пропозиціями, доказів подання якої на розгляд Відповідачеві до звернення із позовом матеріали справи не містять, тоді як за змістом ч.4 ст.188 Господарського кодексу України саме неузгодження сторонами тієї редакції змін, щодо запровадження яких подано позов, має передувати і є підставою для подальшого подання позову. Проте вказана обставина лише є додатковим доводом на користь визначених місцевим судом результатів розгляду позовних вимог.

Посилання Скаржника на необізнаність відносно наявності у Відповідача статусу фінансової установи не тільки не усувають наявність вказаних вище підстав, які унеможливлюють задоволення позовних вимог, але й самі по собі (посилання) апеляційним судом сприймаються критично, адже з початку орендних правовідносин назва Орендаря містила слова «страхова компанія». В свою чергу, ч.3 ст.2 Закону України «Про страхування» (в редакції, що діяла на момент укладання договору оренди) дозволяла використовувати ці слова виключно в назві тих юридичних осіб, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності, а п.1 ч.1 ст.1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, що діяла на дату укладання договору оренди та у всіх подальших редакціях) відносила страхові компанії до фінансових установ.

За таких обставин, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя підлягає залишенню без задоволення, а переглядуване рішення - без змін, що згідно із ст. 49 Господарського процесуального кодексу України має наслідком віднесення на рахунок Скаржника витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя на рішення Господарського суду Запорізької області від 25.08.2015р. (повний текст підписано 28.09.2015р.) у справі №908/3582/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Запорізької області від 25.08.2015р. (повний текст підписано 28.08.2015р.) у справі №908/3582/15 залишити без змін.

3. Постанова апеляційної інстанції набирає сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Д.О. Попков

Судді: О.В.Стойка

ОСОБА_3

Надруковано 6 прим.: 1,2- Позивачам; 3- Відповідачу; 4. -у справу; 5.- ДАГС;6. -ГСЗО