ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2015 р. Справа № 923/1429/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Короткій Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1, м.Київ

до відповідача-1: Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", м.Херсон

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОСТ ПРЕМІУМ", м.Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача: ОСОБА_2, м.Київ

про визнання недійсним договору та скасування свідоцтва про право власності

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3,, представник за довіреністю від 27.03.2015р.;

від відповідача-1: не прибув;

від відповідача-2: не прибув;

від 3-ї особи: ОСОБА_4, представник за довіреністю від 20.08.2015р.

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОСТ ПРЕМІУМ" (відповідач 2) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача: ОСОБА_2, в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 р., укладений між Приватним акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" відповідальне за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору про спільну діяльність від 30.01.2004 р. із Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм» та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОСТ ПРЕМІУМ" в частині продажу на користь ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 разом із додатками до вказаного договору, в тому числі актом приймання-передачі майнових прав від 17.06.2013 р., а також просить визнати недійсним свідоцтво про право власності серія НОМЕР_1, індексний №5887351 від 09.07.2013 р., видане Реєстраційною службою Головного управління юстиції у місті Києві щодо оформлення (реєстрації) права власності за ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» на квартиру АДРЕСА_2.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідачі в судове засідання не прибули, причини неявки не повідомили, хоч були належним чином повідомлені про час та місце його проведення. Ухвалу суду про порушення справи отримали, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.83, 84).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача, проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

Враховуючи викладене, суд на підставі ст.75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, які прибули в судове засідання, суд -

в с т а н о в и в:

27 грудня 2010 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Земля-50» (Кредитор), громадянка України ОСОБА_2 (Новий Кредитор) та Договір про спільну діяльність від 30 січня 2004 року між Приватним акціонерним товариством «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та Українською студією телевізійних фільмів, оператором якого виступає Приватне акціонерне товариство «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (Боржник) на підставі ст.ст.512-519 Цивільного кодексу України уклали Договір про відступлення права вимоги (а.с.116), за умовами якого кредитор, який набув права вимоги за Договором №219/F-B про відступлення права вимоги від 15.06.2007 р., відступає, а Новий Кредитор набуває право вимоги, належне Кредиторові згідно Інвестиційного договору №219/ F (про інвестування в житлове будівництво) від 16.11.2005 р. За цим договором Новий Кредитор одержує право замість Кредитора вимагати від Боржника виконання ним всіх своїх зобов'язань, передбачених умовами Основного договору, у тому числі передачі у власність Нового Кредитора двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 92,62 кв.м., побудованої за рахунок інвестиційних внесків при умові сплати Новим Кредитором за передання права вимоги за Основним договором суми у розмірі 917793,00 грн. на поточний рахунок Кредитора.

Матеріалами справи підтверджується, що 27.12.2010 р. за актом приймання-передачі до Договору №219/ F-С про відступлення права вимоги від 27.12.2010 р. (а.с.27) ОСОБА_2 отримано наступні документи:

1. Інвестиційний договір №219/ F (про інвестування у житлове будівництво) від 16.11.2005 р.;

2. Додаткова угода №1 від 10.05.2007 р. до Інвестиційного договору №219/ F (про інвестування у житлове будівництво) від 16.11.2005 р.;

3. Договір №219/ F-В про відступлення права вимоги від 15.06.2007 р.;

4. Додаткова Угода №2 від 20.12.2010 р. до Інвестиційного договору №219/ F (про інвестування у житлове будівництво) 16.11.2005 р.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 27.12.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено кредитний договір №221/10/Z, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит на придбання майнових прав на об'єкт інвестування квартиру АДРЕСА_1 в сумі 440000,00 грн. ОСОБА_1 (позивач) не заперечував проти отримання своєю дружиною кредиту, про що зроблено відповідний напис на тексті вищевказаного кредитного договору (а.с.14).

27.12.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) було укладено Договір іпотеки (а.с.28), за умовами якого забезпечується виконання Іпотекодавцем зобов'язань, що випливають з укладеного з Іпотекодержателем Кредитного договору №221/10/Z від 27.12.2010 р.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено 14.09.2007 року (а.с.34). Розірвано шлюб між вищевказаними особами на підставі рішення Дніпровського райсуду м.Києва 23.10.2012 року.

Позивач посилається на приписи ст.60 Сімейного кодексу України, згідно яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У позові позивач стверджує, що в липні 2015 року під час розгляду Окружним адміністративним судом м.Києва адміністративної справи №826/6090/15 дізнався, що 17.06.2013 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №2, предметом якого виступили майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (якій після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію було присвоєно №441), належні позивачу та його дружині. Позивач наголошує, що жодного волевиявлення на розпорядження майновими правами на квартиру та/або на укладення будь-яких договорів щодо майнових прав не виявляв. Тобто, належні йому майнові права вибули із його володіння не з його волі. На думку позивача,укладений між відповідачами договір суперечить ст.ст.655-656, ст.203, 321, 319, 658 ЦК України.

На підтвердження своєї позиції позивач посилається на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2015 р. у справі №910/1941/14 за позовом Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілтек ЛТД» та Приватного акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» про визнання договору недійсним, в якому суд встановив: «При цьому повноважень на виконання укладених за довіреністю договорів, а також на підписання документів на таке виконання позивачем не надавалось, а відтак - укладення Приватним акціонерним товариством «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» оспорюваного інвестиційного договору та інших документів (правочинів) на його виконання суперечать як положенням довіреності, так і положенням договору про спільну діяльність».

Суд не приймає вищевказане посилання до уваги, оскільки у вищезазначеній справі інший суб'єктний склад сторін, а відповідно до приписів ст..35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач звертає увагу, що в оспорюваному договорі купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 р. не зазначено будь-якої інформації про наявність довіреності на підписання договору. В акті прийому передачі майнових прав на житлове приміщення від 17.06.2013 р. також відсутнє посилання на довіреність щодо підписання від імені всіх учасників документу на виконання договору. Крім того, підписання Відповідачем 1 документів на виконання договору (будь-якого) суперечить положенням договору про спільну діяльність від 30.01.2004 р., тобто фактично Відповідач 1 не був уповноважений підписувати акт прийому передачі майнових прав на житлове приміщення від 17.06.2013 р. Після укладення оспорюваного договору Відповідач 1 на його підставі здійснив державну реєстрацію права власності на квартиру №441 та отримав свідоцтво про право власності індексний номер 5887351 від 09.07.2013 р. Зазначене свідоцтво також є недійсним зважаючи на те, що воно було видане на підставі недійсного договору.

ОСОБА_2 проти позову заперечує, наполягає на тому, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору про відступлення права вимоги від 27.12.2010 р. не набула з незалежних від неї причин. 25.09.2014 р. не перебуваючи у шлюбі придбала у власність зовсім інше нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, яка не є спільною власністю подружжя.

Матеріалами справи підтверджується, що 17.06.2013 року між Приватним акціонерним товариством «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум» (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого Продавець продає, а Покупець купує майнові права на об'єкти нерухомості, що знаходяться в адміністративно-житловому комплексі з підземним паркінгом в Дніпровському районі м. Києва по АДРЕСА_1

25.09.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОСТ ПРЕМІУМ» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно із п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" - правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи із змісту ст. 215 ЦК України договір може бути визнано недійсним виключно з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, або якщо його недійсність встановлена законом.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З огляду на приписи ст..70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Під час розгляду справи судом встановлено, що після розірвання шлюбу розподілу або виділення часток в спільній сумісній власності подружжя (щодо майнових прав) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відбувалось. На думку суду, позивач, стверджуючи, що має право на частку в спільній сумісній власності подружжя, не надав суду належних доказів розміру своєї частки, обсягів майнових прав, тобто не надав доказів порушення свого права, за захистом якого звернувся..

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 р. задоволенню не підлягає. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги щодо визнання договору недійсним, - позовна вимога щодо визнання недійсним Свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1, індексний №5887351 від 09.07.2013 р., виданого реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві щодо оформлення (реєстрації) права власності за ТОВ «ПОСТ ПРЕМІУМ» на квартиру АДРЕСА_2, - задоволенню не підлягає.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За приписами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного рішення.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

На підставі вищевикладених норм права та керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, - суд

в и р і ш и в:

1.Відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Повне рішення складено 21.09.2015 р.

Суддя В.В.Литвинова