ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2015 р. Справа № 907/368/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого - судді Скрипчук О.С.

Суддів Дубник О.П.

Юрченка Я.О.

При секретарі судового засідання Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 22.06.2015 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 08.06.2015 року

у справі № 907/368/15

за позовом: Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м.Ужгород

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Ужгород

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Ужгород

про розірвання договору безкоштовного користування автозупинкою-комплексом від 27.12.2006 року № 23, що знаходиться на АДРЕСА_1, укладеного між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради та ФОП ОСОБА_2 та зобов'язання ФОП ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні автозупинкою-комплексом, шляхом звільнення та передачі даної автозупинки-комплексу по акту приймання-передачі Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради.

за участю представників:

від позивача: Пекар В.І. - довіреність № 24-12/4 від 05.01.2015 року;

від відповідача: ОСОБА_5 - довіреність № 3582 від 06.11.2012 року;

від третьої особи: ОСОБА_3 - підприємець; ОСОБА_6 - довіреність № 1768 від 03.07.2013 року;

ВСТАНОВИВ:

Департамент міського господарства Ужгородської міської ради звернувся до Господарського суду Закарпатської області із позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору безкоштовного користування автозупинкою - комплексом від 27.12.2006 року №23, що знаходиться на АДРЕСА_1, укладеного між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради та ФОП ОСОБА_2 та зобов'язання ФОП ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні автозупинкою - комплексом, шляхом звільнення та передачі даної автозупинки - комплексу по акту приймання - передачі Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 08.06.2015 року у справі № 907/368/15 (суддя Карпинець В.І.) позов Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради задоволено. Суд виніс рішення, яким розірвав договір №23 від 27.12.2006 року безкоштовного користування автозупинкою - комплексом, що знаходиться на АДРЕСА_1, укладений між Управлінням майном міста Ужгородської міської ради (правонаступник - Департамент міського господарства Ужгородської міської ради) та ФОП ОСОБА_2 Зобов'язав Фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 звільнити автозупинку - комплекс, що знаходиться на АДРЕСА_1, шляхом передачі даної автозупинки - комплексу по акту приймання - передачі Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради.

Не погоджуючись з даним рішенням, ФОП ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу б/н від 22.06.2015 року, в якій просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 08.06.2015 року скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права і процесуального права. А саме скаржник стверджує, що визнання за ОСОБА_3 права на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1, згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2013р. не є істотною зміною обставини, якою сторони керувалися при укладенні даного договору.

Позивачем та третьою особою не було подано до суду відзивів на апеляційну скаргу.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 21.07.2015 року було змінено склад колегії суддів.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.12.2006р. між Управлінням майном міста (правонаступник - Департамент міського господарства Ужгородської міської ради) (позивачем) та ФОП ОСОБА_2 (відповідачем) було укладено договір № 23 безкоштовного користування авто зупинкою - комплексом (далі - договір №23). Згідно умов договору ФОП ОСОБА_2 було передано для здійснення підприємницької діяльності (продажу квітів), в безоплатне користування місце на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1 (п.1.1. договору).

Договір укладається на термін 10 (десять) років. Після закінчення терміну дії договору відповідач має переважне право на укладення договору оренди (п. 2.1 договору №23).

Відповідно до розділу 4 договору зміна умов договору, припинення, розірвання договору між сторонами можливе лише за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Також 20.03.2012р. між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (позивачем) та ФОП ОСОБА_2 (відповідачем) було укладено договір № 61 безкоштовного користування автозупинкою - комплексом (далі - договір №61, а.с. 31). Згідно умов ФОП ОСОБА_2 було передано для здійснення підприємницької діяльності (продажу квітів), в безоплатне строкове користування місце на облаштування автобусної зупинки - комплекса "Водоканал" по вул. Собранецька в м. Ужгороді (п.1.1. договору №61).

Договір укладається на термін 10 (десять) років. Після закінчення терміну дії договору відповідач має переважне право на укладення договору оренди (п. 2.1 договору №61).

Відповідно до розділу 4 договору №61 зміна умов договору, припинення, розірвання договору між сторонами можливе лише за згодою сторін, або на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2013р. у справі №712/15508/12 (яке набрало законної сили) було розірвано шлюб укладений 05.09.1992р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та проведено розподіл спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Зокрема, визнано за ОСОБА_2 право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на зупинці "Водоканал" за адресою м. Ужгород, вул. Собранецька, а за ОСОБА_3 визнано право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці за адресою АДРЕСА_1.

Даним рішенням міськрайонного суду було встановлено, що спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 було будівництво приміщень квіткових магазинів на автобусних зупинках за адресою: АДРЕСА_1, які в подальшому були передані у власність Ужгородської міської ради, згідно Положення про порядок будівництва та використання міських автозупинок -комплексів (затвердженого рішенням Ужгородської міської ради № 894 від 28.02.2006 року).

Позивач при зверненні до суду стверджує, що ОСОБА_3 не може реалізувати своє право (визнане рішенням Ужгородським міськрайонним судом від 16.09.2013р. у справі №712/15508/12) на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, розміщеному на автобусній зупинці за адресою АДРЕСА_1 через наявність договору № 23 безкоштовного користування автозупинкою-комплексом від 20.03.2012 року № 61.

Враховуючи те, що відповідач продовжує користуватися квітковим магазином, що на автобусній зупинці за адресою АДРЕСА_1, позивач звернувся з письмовою пропозицією (викладеною у листі від 03.03.2015р.) до відповідача про розірвання даного договору в добровільному порядку. Даний лист був залишений без відповіді та належного реагування.

При винесенні рішення колегія суддів виходила з наступного.

Як вже було вище зазначено, згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2013р. у справі №712/15508/12 третя особа має право здійснювати підприємницьку діяльність у квітковому магазині, що на автобусній зупинці за адресою м.Ужгород, АДРЕСА_1 та користуватись даним об'єктом.

Станом на даний час, на згаданому вище об'єкті, підприємницьку діяльність здійснює відповідач, на підставі договору №23 безкоштовного користування автозупинкою - комплексом від 27.12.2006р.

ФОП ОСОБА_3 звертався до Господарського суду Львівської області із позовом до ФОМ ОСОБА_2 за участі третіх осіб на стороні позивачів Виконавчого комітету Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради про визнання припиненим зобов'язання відповідача за договором № 23 та його права безкоштовного користування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1 (далі - спірне приміщення); про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням шляхом примусового звільнення від неправомірного перебування у ньому осіб та майна відповідача.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.03.2015 року у справі № 907/651/14, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.05.2015 року в позові ФОП ОСОБА_3 відмовлено, з тих підстав, станом на момент винесення рішення договір № 23 від 27.12.2006 року є чинним, а відтак не відпала правова підстава використання приміщення ФОП ОСОБА_2.

За таких обставин, Департамент міського господарства Ужгородської міської ради звернувся до суду із позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору та усунення перешкод в користуванні об'єктом. Позивач зазначає, що існування договору № 23 від 27.12.2006 року перешкоджає територіальній громаді міста Ужгорода законно і добросовісно використовувати комунальну власність та забезпечувати виконання рішення суду, яке відповідно до Конституції України є обов'язковим до виконання.

Згідно Положення про Департамент міського господарства Ужгородської міської ради останній здійснює, зокрема, облік об'єктів комунальної власності міста та оперативне управління ними.

Позивач стверджує, що договір № 23 від 27.12.2006 року безкоштовного користування автозупинкою - комплексом підлягає розірванню на підставі ст. 652 ЦК України, у зв'язку із істотною зміною обставин, якими керувались сторони при укладенні договору. Істотною зміною обставин справи позивач зазначає, те що згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2013р. право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці за адресою АДРЕСА_1, було визнано за ОСОБА_3

Судом встановлено, що власником автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном за адресою АДРЕСА_1 є Ужгородська міська рада.

В п.4.2. договору № 23 від 27.12.2006 року сторони передбачили, що останній може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Вимогами ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Вимогами ст. 652 ЦК України передбачені умови зміни або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин.

Так відповідно до п. 1 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до п. 2 ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Згідно п. 3 ст. 652 ЦК України у разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

Пунктом 4 ст. 652 ЦК України передбачено, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Так, перша умова полягає в тому, що під час укладення договору №23 безкоштовного користування автозупинкою - комплексом від 27.12.2006р., позивач не міг знати що у в 2013 році обставини зміняться так, що право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині за адресою АДРЕСА_1 судом буде надано іншій особі (а саме третій особі). Знаючи про такі обставини та те, що вони настануть, позивач не укладав би з відповідачем спірний договір на умовах зазначених у ньому.

Друга умова полягає в тому, що обставини щодо надання третій особі, на підставі судового рішення, права на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині за адресою АДРЕСА_1 самостійно не можуть бути усунені позивачем. Адже, в односторонньому порядку позивач не може припинити дію договору № 23 чи внести у нього зміни шляхом заміни користувача автозупинкою-комплексом.

Третя умова полягає в тому, що станом на даний час існування договору №23 від 27.12.2006р. безкоштовного користування автозупинкою - комплексом на АДРЕСА_1 укладеного між ФОП ОСОБА_2 та Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради унеможливлює законне і добросовісне використання позивачем комунальної власності.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України "Про автомобільні дороги" вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про дорожній рух» до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ними органів у сфері дорожнього руху належить, зокрема, влаштування місць для зупинок транспортних засобів, стоянок і відпочинку учасників дорожнього руху та створення інших об'єктів дорожнього сервісу.

Власники доріг, вулиць або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях, що знаходяться у їх віданні (ч. 1 ст. 24 Закону України "Про дорожній рух").

З вищенаведеного слідує, що Ужгородська міська рада, як власник дороги де знаходиться зупинки на АДРЕСА_1, зобов'язана забезпечувати безпечні умови щодо посадки і висадки пасажирів.

Відповідно до умов п.3.2 договору №23 від 27.12.2006 року Управління майном міста Ужгорода передало ОСОБА_2 у безоплатне користування місце на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1. Натомість ОСОБА_2 зобов'язалась забезпечувати: належні умови посадки та висадки пасажирів; належний санітарно-гігієнічний і естетичний стан будівлі та автобусної зупинки, дотримуватись чинних правил торгівлі і надання якісних послуг, використовувати комплекс за цільовим призначенням.

Четверта умова полягає в тому, що із суті договору № 23 безкоштовного користування автозупинкою - комплексом від 27.12.2006р. не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона - позивач.

Враховуючи вищенаведене та наявність рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2013р. у справі №712/15508/12 (яке набрало законної сили), яким визнано за ОСОБА_3 право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці за адресою АДРЕСА_1 та з урахуванням тієї обставини, що відповідач добровільно не бажає розірвати спірний договір, суд першої інстанції обґрунтовано задоволив позов в частині розірвання договору.

Безпідставним є твердження апелянта про те, що визнання за ОСОБА_3 права на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1 (згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2013р. не є істотною зміною обставини) якою сторони керувалися при укладенні даного договору, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що Управління майном міста Ужгорода та Департамент міського господарства Ужгородської міської ради укладали договори безплатного користування автозупинкою-комплексом № 23 від 27.12.2006 року та № 61 від 20.03.2012 року з ФОП ОСОБА_2, в період коли остання перебувала в шлюбі з ОСОБА_3

В рішенні Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2013 року встановлено, що здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_2 було розпочато за час перебування її у шлюбі з ОСОБА_3 Також, у зазначеному рішенні зазначено, що ОСОБА_2 стверджує той факт, що у здійсненні її підприємницької діяльності допомагав їй чоловік, а саме після отримання дозвільних документів здійснював будівництво, оплачував роботу будівельників, контролював здійснення будівництва та займався підприємницькою діяльністю з продажу квітів. Даним рішенням було визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 будову квіткових магазинів на автобусних зупинках в АДРЕСА_1, в яких здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_2, оскільки такий квітковий бізнес на даних об'єктах було започатковано подружжям ОСОБА_7 за рахунок спільних зусиль. У зв'язку з чим, рішенням суду, зокрема , було проведено розподіл спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_2 право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на зупинці "Водоканал" за адресою м. Ужгород, вул. Собранецька, а за ОСОБА_3 визнано право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення, Конституційного Суду, від 19.09.2012, № 17-рп/2012 «У справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України" майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що сторони укладаючи спірний договір строком на 10 років до 27.12.2016 року не могли знати про те, що у 2013 році право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині за адресою АДРЕСА_1 судом буде надано іншій особі (а саме третій особі). А відтак, позивач знаючи про такі обставини та те, що вони настануть, не укладав би з відповідачем спірний договір на 10 років.

Апелянт вважає, що існування договору № 23 від 27.12.2006 року не перешкоджає третій особі реалізувати своє право (визнане рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2013р.) на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці за адресою АДРЕСА_1. Однак, колегія суддів не може погодитись із зазначеним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про місцеве самоврядування» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування законом.

Отже, право третьої особи на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1 може бути реалізоване лише коли позивач укладе із ФОП ОСОБА_9 договір користування зазначеною автозупинкою.

Під час дії договору № 23 від 27.12.2006 року, укладеного між Управлінням майном м. Ужгорода та ФОП ОСОБА_2 щодо безкоштовного користування зупинкою в комплексі з торговим павільйоном на АДРЕСА_1, Департамент міського господарства Ужгородської міської ради не має правових підстав укладати договори із третіми особами щодо користування зазначеною зупинкою. А відтак, дія договору № 23 від 27.12.2006 року перешкоджає ФОП ОСОБА_3 реалізувати своє право на здійснення підприємницької діяльності у квітковому магазині, що на автобусній зупинці за адресою АДРЕСА_1 (яке було визнане рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2013р.).

Відповідно до п. 4.3. договору № 23 від 27.12.2006 року сторони погодили, що у разі припинення або розірвання договору ПП ОСОБА_2 зобов'язана повернути Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради об'єкт користування на умовах визначених договором.

Враховуючи те, що позовні вимоги щодо розірвання договору підлягають до задоволення, а відтак і підлягають до задоволення позовні вимоги щодо зобов'язання ФОП ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні автозупинкою - комплексом, шляхом звільнення та передачі даної автозупинки - комплексу по акту приймання - передачі Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 08.06.2015 року є законне і підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1.Рішення Господарського суду Закарпатської області від 08.06.2015 року у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу направити в Господарський суд Закарпатської області.

Повний текст постанови складено та підписано 21.09.2015 року.

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

суддя Дубник О.П.

суддя Юрченко Я.О.