РІШЕННЯ

"17" вересня 2015 р.Справа № 921/790/15-г/11

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Сидорук А.М. Розглянув справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1 /поштова адреса: АДРЕСА_2/

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_3

про стягнення заборгованості в сумі 21 241 грн. 78 коп..

За участю представників сторін:

позивача: не з"явився;

відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3- представник.

Суть справи: Фізична особа- підприємець ОСОБА_4, кв. АДРЕСА_1 /поштова адреса: АДРЕСА_2/ звернувся до господарського суду Тернопільської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_3 про стягнення заборгованості в сумі 21 241 грн. 78 коп..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови договору № ЛВ - 000590 від 04 липня 2014 року, а саме не здійснено повної оплати за поставлений товар, в наслідок чого у відповідача виникла заборгованість в сумі 9 600 грн. 00 коп., на яку нараховано 298 грн. 26 коп. - 3% річних; 4 492 грн. 80 коп. - інфляційні втрати; 3 970 грн. 72 коп. - пеню та 2 880 грн. 00 коп. - штрафу.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 06 серпня 2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 18 серпня 2015 року. В порядку ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 02 вересня 2015 року та 17 вересня 2015 року відповідно. Зобов`язано відповідача надати суду документально обґрунтований відзив на позовну заяву.

02 вересня 2015 року на адресу господарського суду Тернопільської області від відповідача надійшло клопотання б/н від 02.09.2015 р. про витребування у позивача доказів. В обґрунтування даного клопотання, відповідач зазначає, що останнім придбано у позивача шини в кількості 2 шт. згідно договору № Л0815 від 18.02.2014 р. на загальну суму 6 603 грн. 33 коп. які в подальшому виявились не належної якості. За дані шини відповідач розрахувався в повному обсязі. Відповідачем повернуто позивачу неякісний товар, що підтверджується заявкою на проведення технічної експертизи від 23.09.2014 р., однак нові шини відповідач не одержав. Тому просить суд витребувати у позивача договір № Л0815 від 18.02.2014 р. розрахунковий документ в підтвердження оплати відповідачем коштів в сумі 6 603 грн. 33 коп..

Відповідно до ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

Розглянувши дане клопотання суд зазначає, що предметом даних позовних вимог є неналежне виконання відповідачем умов договору № ЛВ - 000590 від 04 липня 2014 року а не договору № Л0815 від 18.02.2014 р., а тому суд відмовляє у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки дані докази не стосуються предмету даного спору.

Представник позивача в судове засідання 17 вересня 2015 року не з"явився, втім 14 вересня 2015 року на адресу господарського суду Тернопільської області від позивача надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог та клопотання про розгляд справи без участі представника позивача із супровідним листом б/н від 10 вересня 2015 року. В поданих письмових пояснень позивач зазначає, що відповідно до умов договору № ЛВ-000590 від 04.07.2014 р. та видаткових накладних надано відповідачу товар, який був прийнятий останнім без заперечень. Зауважень щодо кількості та якості поставленого товару ФОП ОСОБА_4 не отримував. Розділом 5 даного договору передбачений порядок пред"явлення покупцем претензій щодо якості поставленого відповідно до договору товару, зокрема, в разі виявлення дефектів товару є обов"язковим складання покупцем акту з детальним описом дефекту і фактичних обставин його виявлення і передача його факсом менеджерам постачальника не пізніше 48 годин з моменту виявлення дефекту. Претензія покупця приймається постачальником лише в тому випадку, якщо встановлено, що товар проданий покупцеві від ФОП ОСОБА_1 (даний факт визначається за серійним номером, який вказаний в гарантійному талоні). В разі виявлення дефектів (в процесі монтажу, використання і зберігання) шини, причиною яких може бути неналежна якість. Сповіщення постачальника є обов"язковим.

Як зазначає позивач у письмових поясненнях, від відповідача не було отримано жодної інформації про виявлені дефекти товару, що був поставлений відповідно до договору № 000590 від 04.07.2014 р. та видаткової накладної № 1813 від 05.07.2014 р..

17 вересня 2015 року на адресу господарського Тернопільської області від відповідача надійшов відзив на позов. В даному відзиві останній не визнає позовні вимоги. Зазначає, що між сторонами укладено договір поставки № ЛВ-000590 від 04.07.2014 р., відповідно до якого ФОП ОСОБА_4 зобов"ячався поставити ФОП ОСОБА_2 товар (автомобільні шини), а останній, у свою чергу, прийняти та своєчасно оплатити грошові кошти за поставлений товар.

Пунктом 8.1 договору передбачено, що усі суперечки і розбіжності за даним договором врегульовуються шляхом переговорів. Якщо сторони не прийдуть до згоди протягом 10-ти днів, суперечки підлягають розгляду в суді. Відповідач зазначає у відзиві на позов, що позивач не звертався до відповідача з претензіями.

Окрім того, відповідач посилається на ст.. 638 ЦК України та зазначає, що в даному договір відсутні істотні умови договору та зазначає, що вказаний договір прив'язаний лише до видаткової накладної № 1813 від 05.07.2014 р., в якій підпис від іменні ОСОБА_4 вчинений іншою особою.

Також вважає, що штрафні санкції в розмірі 11 941 грн. 00 коп. надмірно великі порівняно із збитками позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні 17 вересня 2015 року заперечив щодо позовних вимог із підстав наведених у відзиві на позов та просив суд в позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши доводи представника відповідача, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

04 липня 2014 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 /надалі - Постачальник/ та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 /надалі Покупцем/ було укладено договір № ЛВ-000590, відповідно до умов якого Постачальник зобов"язується на протязі дії договору поставляти Покупцю товар за його замовленнями окремими партіями за цінами, в асортименті (за номенклатурою) та кількості, згідно з видатковими накладними, які є невід"ємною частиною договору, а Покупець зобов"язується приймати та оплатити товар на встановлених договором умовах (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 1.2. договору загальна сума договору буде визначена як загальна вартість товару, що вказана у підписаних сторонами видаткових накладних. Поставка товару здійснюється на підставі цього договору, а також видаткових накладних, які складаються на кожну партію товару окремо (п. 2.2. договору).

Згідно п. 2.4. договору датою виконання Постачальником обов"язків з поставки товару (датою поставки) є дата відмітки в видатковій накладній про прийняття товару Покупцем. Покупець гарантує, що особа котра здійснюватиме фактичне приймання Товару й підписання видаткових (товаро - транспортних) накладних, матиме достатній об"єм повноважень на вчинення таких дій від імені Покупця (п. 2.5. договору).

Відповідно до п. 4.1. договору ціни товару вважаються остаточно визначеними сторонами в видатковій накладній на момент постачання партії товару.

Згідно п. 4.3. договору Покупець зобов"язаний провести повний розрахунок за отриманий товар у термін 10 (десяти) днів від дати поставки. Оплата товару проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок Постачальника (4.5. договору).

Відповідно до п. 5.1. договору в разі виявлення дефектів товару є обов"язковим складання Покупцем акту з детальним описом дефекту і фактичних обставин його виявлення і передача його факсом менеджерам Постачальника не пізніше 48 годин з моменту виявлення дефекту. Претензія Покупця приймається Постачальником лише в тому випадку, якщо встановлено, що товар проданий Покупцеві від ФОП ОСОБА_1 (даний факт визначається за серійним номером, який вказаний в гарантійному талоні). В разі виявлення дефектів (в процесі монтажу, використання і зберігання) шини, причиною яких може бути неналежна якість. Сповіщення Постачальника є обов"язковим (п. 5.2. договору).

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами і у відповідності із ст. 11 цього кодексу - однією з підстав виникнення зобов'язань.

Так, між позивачем і відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або у інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 9 600 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною № 1813 від 05 липня 2014 року, яка підписана та скріплена печатками сторін.

Як стверджує позивач у позовній заяві, відповідач в порушення п. 4.3. договору не розрахувався за отриманий товар, у зв"язку з чим на момент подачі позовної заяви /29.07.2015 р. - дата формування позовної заяви/ за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 9 600 грн. 00 коп., що підтверджується матеріалами справи.

З метою досудового врегулювання спору, 23 червня 2015 року позивачем на адресу відповідача надіслано лист-вимогу № 518 з вимогою сплатити заборгованість в сумі 9 600 грн. 00 коп.. Однак, дана вимога відповідачем залишена без відповіді та заборгованість не була погашена.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Приймаючи до уваги наведене та беручи до уваги те, що всупереч умов договору № ЛВ-000590 від 04.07.2014 р. та вимог діючого законодавства, свої зобов'язання по оплаті вартості поставленого товару відповідач не виконав в повному обсязі, а тому суд визнає позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар за договором в сумі 9 600 грн. 00 коп. правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Позивач у позовній заяві, просить суд стягнути з відповідача, який прострочив виконання грошового зобов"язання 298 грн. 26 коп. - 3 % річних, 4 492 грн. 80 коп. інфляційні нарахування, 3 970 грн. 72 коп. пеню та 2 880 грн. 00 коп. штраф, які нараховані за період з 16.07.2014 р. по 29.07.2015 р..

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В силу ч. ч.1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Закон України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" № 543/96-ВР від 22 листопада 1996 року з наступними змінами регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Статтею 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що «платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін". А згідно статті 3 вказаного Закону „розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.6.2 договору при порушені термінів оплати, Покупець виплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,2 % від несплаченої вартості партії товару за кожен день прострочення оплати. При прострочені оплати більше ніж на 14 днів, крім пені Покупець сплачує штраф у розмірі 30 % від вартості неоплаченої партії товару, за кожен випадок такої несплати.

Оцінюючи зазначені позовні вимоги в цій частині, господарський суд констатує, що розрахунок пені заявлений позивачем відповідає умовам договору, однак здійснено не вірно, оскільки відповідно до ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Господарським судом здійснено перерахунок нарахованої пені, яка становить 1 251 грн. 42 коп. за період з 16.07.2014 р. /дата коли зобов"язання мало бути виконано/ до 14.01.2015 р. /шестимісячний строк, коли зобов"язання мало бути виконано/.

Утім, відповідач просив суд зменшити розмір штрафних санкцій, посилаючись на ту обставину, що розмір штрафних санкцій в розмірі 11 641 грн. 00 коп. надмірно великі порівняно із збитками позивача. Просить суд врахувати причину не виконання зобов"язання боржником, оскільки крім укладеного даного договору № ЛВ-000590 від 04.07.2014 р., відповідач придбав у позивача шини марки 315/70R22.5-18 Boto ВТ688 151/148L в кількості 2 шт. згідно договору № Л0815 від 18.02.2014 р. на загальну суму 6 603 грн. 33 коп., які в подальшому виявились неналежної якості. Гроші в сумі 6 603 грн. 33 коп. були передані особисто представнику позивача. Відповідач повернув позивачу неякісний товар, що підтверджується заявою на проведення технічної експертизи від 23.09.2014 р., однак нові шини від позивача не одержав. Окрім того, відповідач зазначає, що проживає за адресою: АДРЕСА_3. На його утриманні перебувають двоє непрацездатних осіб, а також кожного місяця останній оплачує кредит. В підтвердження надав копію довідки № 1006 від 16.09.2015 р. ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" про заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України суду надано право при прийнятті рішення у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені). Отже, за даними приписами закону повністю звільнити сторону від відповідальності за заявленими вимогами суд не вправі.

Зменшення розміру неустойки передбачено також ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм закону та поданих сторонами доказів, суд вважає, що позивачем жодним чином не підтверджено наявність понесених значних збитків, внаслідок невиконання зобовязань відповідачем, відтак, зважаючи на викладені у клопотанні обставини, не допускаючи заінтересованості кредитора у порушенні зобовязання боржником суд зменшує суму пені на 50%, - до 625 грн. 71 коп..

При цьому, господарський суд враховує що:

- штраф та пеня є лише санкціями за невиконання грошового зобов'язання, а не основним боргом, тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не вправі. При зменшенні розміру пені позивач не несе значних негативних наслідків в своїй господарській діяльності;

- крім стягнення пені позивач заявив проценти річних, інфляційні нарахування, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши представлені позивачем розрахунки, беручи до уваги, що періоди нарахування відповідають чинним вимогам законодавства, а тому суд прийшов до висновку, що нараховані 3 % річних та інфляційні нарахування є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Стосовно заперечень наведених відповідачем у відзиві на позов суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідач у відзиві зазначає, що позивачем не використано досудове врегулювання спору, що передбачено п. 8.1. договору № ЛВ-000590 від 04 липня 2014 року.

Зазначене твердження судом відхиляється з огляду на наступне.

Досудове врегулювання господарських спорів передбачено статтею 5 ГПК України, згідно якої сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою. Порядок досудового врегулювання спорів визначається цим Кодексом, якщо інший порядок не встановлено діючим на території України законодавством, яке регулює конкретний вид господарських відносин.

Однак, Закон, навіть за умови встановлення сторонами договором досудового врегулювання спору, не позбавляє права однієї із сторін права на звернення до суду за захистом свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу.

Так, Рішенням Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України від 9.07.2002 р. N15-рп/2002 встановлено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Заперечення відповідача про те, що в договорі № ЛВ-000590 від 04.07.2014 р. відсутні істотні умови договору в розумінні ст. 638 ЦК України та за відсутності домовленості сторін щодо цих умов, договір не може вважатися укладеним спростовується чинним законодавством та матеріалами справи, а саме, відповідно до положень ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, істотними умовами цивільно -правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь -якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно п. 1.1. договору Постачальник зобов"язується на протязі дії договору поставляти Покупцю товар за його замовленнями окремими партіями за цінами, в асортименті (за номенклатурою) та кількості, згідно з видатковими накладними, які є невід"ємною частиною договору, а Покупець зобов"язується приймати та оплатити товар на встановлених договором умовах.

Як вбачається з видаткової накладної № 1813 від 05.07.2014 р. в ній поряд з іншими умовами безпосередньо вказано вид товару (назва товару), термін поставки (дата) та вартість товару.

Строк договору є однією із складових його змісту. Строком дії господарського договору є час, упродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на підставі цього договору. Строк дії договору встановлюється сторонами з урахуванням вимог законодавства чи актів державних органів. Згідно зі ст. 252 Цивільного кодексу України початок строку чи його закінчення можуть визначатися вказівкою на календарну дату або на подію, що має неминуче настати.

Згідно п. 9.1. договору - договір набирає сили з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 р., а в частині виконання грошових зобов"язань до їхнього повного виконання.

Таким чином, здійснивши системний аналіз умов договру № ЛВ-000590 від 04.07.2014 р., зміст правовідносин, що склалися між сторонами, у розрізі з нормами матеріального права, що їх регулюють, суд не вбачає підстав погодитись із даними запереченнями відповідача, так як між сторонами укладено правочин, що відповідає нормам цивільного та господарського права, його умови та дії сторін свідчать про погодження усіх істотних умов, встановлених цивільним законодавством України до даного виду договору.

Крім того, відповідач зазначає, що у видатковій накладній № 1813 від 05.07.2014 р. підпис від імені ОСОБА_4 вчинений іншою особою. Втім, суд звертає увагу відповідача на те, що п. 2.5. договору Покупець гарантує, що особа котра здійснюватиме фактичне приймання Товару й підписання видаткових (товаро - транспортних) накладних, матиме достатній об"єм повноважень на вчинення таких дій від імені Покупця

Відповідно до ст.ст. 33,43 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На день розгляду справи докази погашення відповідачем заявлених позивачем вимог в матеріалах справи відсутні.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог, а відповідачем в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростовано, господарський суд дійшов висновку, що позов нормативно та документально доведений, та підлягає до часткового задоволення, в сумі 17 898 грн. 77 коп., з яких: 9 600 грн. 47 коп. - сума основного боргу, 4 492 грн. 80 коп. - інфляційні нарахування, 298 грн. 26 коп. - 3 % річних, 2 880 грн. 00 коп. - штрафу та 625 грн. 71 коп. пені.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на сторін пропорційно вимогам, правомірність яких встановлена судом.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, кв. АДРЕСА_1 /поштова адреса: АДРЕСА_2/,ідентифікаційний код НОМЕР_2 - 9 600 грн. 47 коп. - суму основного боргу, 4 492 грн. 80 коп. - інфляційні нарахування, 298 грн. 26 коп. - 3 % річних, 2 880 грн. 00 коп. - штрафу, 625 грн. 71 коп. пені та 1 539 грн. 47 коп. в повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

3. На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторонами може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його прийняття (підписання - 23 вересня 2015 року) через місцевий господарський суд.

Суддя А.М. Сидорук