РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2015Справа №910/5931/15-г

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал»

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 5 932,96 грн

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Боярська Г.П. (довіреність № 5/2014 від 30.12.2014 року)

ВСТАНОВИВ :

12.03.2015 року до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» (далі - позивач) до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 5 932,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що 22.06.2011 року в м. Києві по вул. Кільцева дорога відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Opel Astra, державний номерний знак НОМЕР_1, що був забезпечений за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 18.03.2011 року, укладеним між приватним акціонерним товариством «Українська екологічна страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія») та товариством з обмеженою відповідальністю «Парус Інвест», якому належав забезпечений транспортний засіб. Іншим учасником вказаної дорожньо-транспортної пригоди був автомобіль KIA, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2

Відповідно до страхового акту № 09-11/2306 від 28.09.2011 року ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» прийняло рішення визнати страховим випадком дорожньо-транспортну пригоду, що відбулась 22.06.2011 року та виплатити ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 5 932,96 грн. Проте страхове відшкодування згідно вказаного акту виплачене ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» потерпілій особі - ОСОБА_2, не було.

15.10.2012 року між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3) був укладений договір відступлення права вимоги (цесія) виплати страхового відшкодування, згідно з умовами якого ОСОБА_2 відступила, а ФОП ОСОБА_3 прийняв і зобов'язується оплатити усі права вимоги, що виникли у ОСОБА_2 до ПрАТ«Українська екологічна страхова компанія», у зв'язку із фактом настання дорожньо-транспортної пригоди, що відбулась 22.06.2011 року.

15.10.2012 року між ФОП ОСОБА_3 та позивачем був укладений договір про надання фінансових послуг факторингу № 1/15-10/2012, згідно з умовами якого ФОП ОСОБА_3 відступив, а позивач прийняв усі права вимоги за грошовими зобов'язаннями, що виникли у ФОП ОСОБА_3 з договору про відступлення права вимоги (цесії) виплати страхового відшкодування від 15.10.2012 року.

Постановою Господарського суду міста Києва від 11.11.2013 року по справі № 5011-46/12625-2012 ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» було визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

З огляду на те, що ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» зобов'язання з виплати страхового відшкодування в розмірі 5 932,96 грн на користь жодного із кредиторів виконані не були, позивач звернувся до суду та просив, на підставі пункту «ґ» ч. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 5 932,96 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 року по справі № 910/5931/15-г, позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача шкоду в розмірі 5 932,96 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2015 року апеляційну скаргу відповідача було залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 року по справі № 910/5931/15-г - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.08.2015 року касаційну скаргу відповідача було задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2015 року та рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 року по справі № 910/5931/15-г - скасовано, справу № 910/5931/15-г направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2015 року справу № 910/5931/15-г прийнято до розгляду, судове засідання призначено на 14.09.2015 року.

14.09.2015 року через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю бути присутнім в іншому судовому засіданні.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, представник позивача, в порушення вимог ст. ст. 32, 33 ГПК України, не долучив документи, що підтверджують викладені обставини.

З огляду на те, що матеріали справи містять усі необхідні для повного, всебічного та об'єктивного розгляду спору документи, а також зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає вирішенню спору, суд дійшов висновку про те, що клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні представник відповідача проти розгляду справи за відсутності представника позивача не заперечував, надав пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечував.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду від 21.08.2015 року не виконав.

В судовому засіданні 14.09.2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши пояснення повноважного представника відповідача, судом встановлено наступне.

Між закритим акціонерним товариством «Українська екологічна страхова компанія» та товариством з обмеженою відповідальністю «Парус Інвест» був укладений договір страхування, що підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/0379759 (далі - поліс № АА/0379759), копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно з п. 6 полісу № АА/0379759, був забезпечений транспортний засіб - Opel Astra OTGF 69, номерний знак НОМЕР_1.

Полісом № АА/0379759 також передбачено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

22.06.2011 року в м. Києві по вул. Кільцева дорога відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Opel, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, а також автомобіля KIA, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, що підтверджується довідками, виданими ОСОБА_2 та ОСОБА_4 інспектором ВОМДТП підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, копії яких долучені до матеріалів справи.

Постановою Солом'янського районного суду міста Києва від 21.07.2011 року винним у вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу адміністративних правопорушень України, визнано ОСОБА_4 (водія автомобіля Opel Astra, державний номерний знак НОМЕР_1).

З матеріалів справи, а саме з наказу про прийняття на роботу № 14 від 09.03.2010 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_4 з 09.03.2010 року був прийнятий на роботу на посаді водія автотранспортних засобів до товариства з обмеженою відповідальністю «Парус Інвест».

Автомобіль Opel Astra, державний номерний знак НОМЕР_1, був закріплений за ОСОБА_4 що підтверджується наказом про закріплення відповідального за транспортним засобом № 1-ТЗ від 10.01.2011 року, копія якого наявна у матеріалах справи.

Судом встановлено, що 22.06.2011 року під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 виконував свої трудові обов'язки, що підтверджується подорожнім листом службового легкового автомобіля серії ЛА № 021595, копія якого долучена до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У зв'язку із настанням страхового випадку, 24.06.2011 року товариство з обмеженою відповідальністю «Парус Інвест» звернулось до приватного акціонерного товариства «Українська екологічна страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія») із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від страхувальника.

27.07.2011 року ОСОБА_2 звернулась до ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від потерпілої особи.

Відповідно до страхового акту № 09-11/2306 від 28.09.2011 року ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» прийняло рішення визнати страховим випадком дорожньо-транспортну пригоду, що відбулась 22.06.2011 року, та виплатити ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 5 932,96 грн.

Проте страхове відшкодування згідно акту № 09-11/2306 від 28.09.2011 року в розмірі 5 932,96 грн виплачене ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» потерпілій особі - ОСОБА_2, не було, що підтверджується довідкою про сплату страхового відшкодування № 244 від 07.08.2012 року, копія якої долучена до матеріалів справи.

15.10.2012 року між ОСОБА_2 (далі - цедент) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - цесіонарій, ФОП ОСОБА_3) був укладений договір відступлення права вимоги (цесія) виплати страхового відшкодування (далі - договір цесії), згідно з умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, на підставі ст. 512-519 Цивільного кодексу України, цедент відступає цесіонарію, а цесіонарій приймає і зобов'язується оплатити цеденту усі права вимоги, що виникли у цедента, у зв'язку із фактом настання дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) за участю автомобіля Opel Astra, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, відповідальність якого застрахована згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 17.03.2011 року, номер полісу АА/0379759, в страховій компанії ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія».

Відповідно до п. 1.1 договору цесії, внаслідок укладення цього договору цесіонарій займає місце цедента (як кредитора) в зобов'язаннях, що виникли із вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди, у тому числі права одержання грошового відшкодування нанесеної шкоди майну цедента, від винної особи, страхової компанії або від Моторного (транспортного) страхового бюро України, в передбачених законом випадках.

Пунктом 1.2 договору цесії передбачена характеристика права вимоги, що передається цесіонарію цедентом за цим договором: загальна сума боргу (страхове відшкодування), право вимоги сплати якого передається цедентом, складає 5 932,00 грн.

Згідно з п. 1.3.2, 1.3.3 договору цесії, зобов'язаними особами (боржниками) є ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» та Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, ОСОБА_2 маючи право вимоги до ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» у розмірі 5 932,96 грн, передала ФОП ОСОБА_3 право вимоги у меншому розмірі, а саме - 5 932,00 грн.

15.10.2012 року між ФОП ОСОБА_3 (далі - клієнт) та товариством з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» (далі - фактор, позивач) був укладений договір про надання фінансових послуг факторингу № 1/15-10/2012 (далі - договір факторингу).

Відповідно до п. 1.1 договору факторингу, в порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт передає фактору, а фактор приймає і зобов'язується оплатити клієнтові усі права вимоги за грошовими зобов'язаннями, що виникли у клієнта з договору про відступлення права вимоги (цесії) виплати страхового відшкодування від 15.10.2012 року (надалі іменується основний договір).

Згідно з п. 1.2 договору факторингу, в силу цього договору фактор займає місце клієнта (як кредитора) в зобов'язаннях які виникли із вищезазначеного договору відносно усіх прав клієнта, у тому числі права одержання від боржника сум основного боргу, відсотків, неустойки у повному обсязі.

Пунктом 1.3 договору факторингу передбачена характеристика прав, переданих фактору клієнтом за цим договором: загальна сума боргу - 5 932,96 грн.

Зобов'язаними особами (боржниками) є ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» та Моторне (транспортне) страхове бюро України (п. п. 1.4.1, 1.4.2 договору про надання фінансових послуг).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Згідно з ч. 2 ст. 350 Господарського кодексу України, загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Статтею 1079 Цивільного кодексу України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовими вважаються, зокрема, такі послуги: залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; фінансовий лізинг; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; надання гарантій та поручительств; переказ коштів; факторинг.

Відповідно до п. 3.2 статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Маркс.Капітал» (позивача), затвердженого протоколом загальних зборів учасників товариства № 1-15 від 03.02.2015 року (далі - статут позивача), зазначено, що предметом діяльності товариства, створеного згідно з цим статутом є: факторинг; переказ коштів; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; залучення фінансових активів від юридичних осіб із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; надання гарантій та поручительств; надання позик; надання послуг фінансового лізингу.

Пунктом 3.3 статуту позивача передбачено, що здійснення діяльності визначеної п. 3.2 цього статуту, становить виключну діяльність товариства та здійснюється за умови дотримання вимог законодавства про фінансові послуги.

Так, договір про надання фінансових послуг факторингу № 1/15-10/2012 15.10.2012 року має належний суб'єктний склад.

Суд зазначає, що ФОП ОСОБА_3 отримав за договором цесії від ОСОБА_2 право вимоги в розмірі 5 932,00 грн, проте передав позивачу за договором факторингу право вимоги у більшому розмірі, а саме - 5 932,96 грн, що суперечить положенням ст. 514 Цивільного кодексу України.

У зв'язку з тим, що ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» зобов'язання з виплати страхового відшкодування в розмірі 5 932,96 грн на користь жодного із кредиторів виконані не були, позивач звернувся до суду та просив, на підставі пункту «ґ» ч. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також п. 1.4.2 договору факторингу, стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - відповідач) грошові кошти в розмірі 5 932,96 грн.

За наслідками перегляду справи № 910/5931/15-г постановою Вищого господарського суду України від 11.08.2015 року касаційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України було задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2015 року та рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 року - скасовано, справу № 910/5931/15-г направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Направляючи справу № 910/5931/15-г на новий судовий розгляд, Вищий господарський суд України зазначив, зокрема, що колегія суддів вважає передчасним і такими, що не відповідає в повній мірі обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права висновок судів про те, що у ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» недостатньо коштів та майна для погашення заборгованості, у зв'язку з чим ця заборгованість підлягає стягненню з відповідача, відповідно до ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ч. ст. 354 Господарського кодексу України, за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 355 Господарського кодексу України, об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Згідно з ч. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що у ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія», як страховика, виник обов'язок виплатити страхове відшкодування в розмірі 5 932,96 грн потерпілій особі - ОСОБА_2, яка передала своє право вимоги до ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» ФОП ОСОБА_3, останній в свою чергу передав вказане право вимоги позивачу.

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 15.02.2013 року в справі № 5011-46/12625-2012 за заявою підприємства із стовідсотковим іноземним капіталом «ААЗ Трейдінг Ко» до ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» про банкрутство, зокрема, відповідача визнано кредитором останнього, визнано вимоги позивача на суму 1 644 182,94 грн (1 073,00 грн - судовий збір та 1 643 109,94 грн - страхове відшкодування) та затверджено реєстр вимог кредиторів.

З матеріалів справи, а саме із заяви позивача про грошові вимоги, що надійшла до Господарського суду міста Києва 14.11.2012 року, вбачається, що позивач просив суд визнати його грошові вимоги до ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» у розмірі 1 643 109,94 грн, що виникли в тому числі на підставі договору про надання фінансових послуг факторингу № 1/15-10/2012 від 15.10.2012 року.

Постановою про визнання боржника банкрутом Господарського суду міста Києва від 11.11.2013 року в справі № 5011-46/12625-2012, ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Пунктом «ґ» ч. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов'язки за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов'язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов'язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом (ч. 20.3 ст. 20 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до ч. 39.1 ст. 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Враховуючи положення ст. 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд дійшов висновку про те, що участь у Моторному (транспортному) страховому бюро України є обов'язковою умовою діяльності будь-якого страховика, в тому числі ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія».

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Частиною 1 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, зокрема, строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважається таким, що настав; виконання зобов'язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбачених цим розділом (розділ III «Ліквідаційна процедура» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Положеннями ч. 1 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» закріплено, що організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів ліквідатор у встановленому цим Законом порядку.

Частиною 2 вищевказаної статті встановлено, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та оцінку майна банкрута; пред'являє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Після завершення всіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс, до якого, зокрема, додаються відомості за результатами інвентаризації майна боржника та перелік ліквідаційної маси; реєстр вимог кредиторів з даними про розміри погашених вимог кредиторів. Господарський суд після заслуховування звіту ліквідатора та думки членів комітету кредиторів або окремих кредиторів виносить ухвалу про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу (ч. 1 ст. 46 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», якщо ліквідатор не виявив майнових активів, що підлягають включенню до складу ліквідаційної маси, він зобов'язаний подати господарському суду ліквідаційний баланс, який засвідчує відсутність у банкрута майна.

Згідно з ч. 2 вищевказаної статті, якщо за результатами ліквідаційної процедури після задоволення вимог кредиторів не залишилося майна, господарський суд виносить ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута.

З огляду на положення ст. ст. 20, 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд дійшов висновку про те, що обов'язковою умовою прийняття на себе відповідачем обов'язків страховика, що ліквідується, є недостатність у останнього коштів та/або майна для виконання свої зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд зазначає, що враховуючи наведені положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» факт відсутності майнових активів у визнаного банкрутом боржника, та неможливість у зв'язку з цим здійснити розрахунок за його зобов'язаннями, підтверджується ухвалою господарського суду про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, складеними за результатами закінчення ліквідаційної процедури боржника, здійснення комплексу дій щодо пошуку, інвентаризації, оцінки та продажу майна боржника та задоволення вимог кредиторів в порядку черговості, визначеної законодавством.

Частинами 1, 2 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач належних і допустимих в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказів, які б підтверджували недостатність у боржника (ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія») коштів та/або майна для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо виплати страхового відшкодування в розмірі 5 932,96 грн, суду не надав. А отже позивач не довів наявність обов'язкової умови прийняття на себе відповідачем вказаного зобовязання ПрАТ «Українська екологічна страхова компанія».

Крім того, за допомогою комп'ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)» суд встановив, що станом на день винесення даного рішення, останнім процесуальним документом у справі про банкрутство № 5011-46/12625-2012 є ухвала Господарського суду міста Києва про призначення справи до розгляду від 02.09.2015 року, якою справу № 5011-46/12625-2012 прийнято до свого провадження суддею Чеберяком П.П., розгляд справи призначено на 23.09.2015 року. Затвердження судом звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу не відбулось.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 5 932,96 грн є передчасною, необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу господарських витрат суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з огляду на те, що позов задоволенню не підлягає, суд вважає за необхідне покласти судовий збір на позивача. Розмір судового збору становить 1 827,00 грн, що складає 1,5 розміру мінімальної заробітної плати. Наведене узгоджується з приписами п. 2.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час подання даного позову).

Керуючись статтями 32, 33, 34, 44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18 вересня 2015 року.

Cуддя Я.А. Карабань