ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2015 р. Справа № 907/915/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Скрипчук О.С.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG» б/н від 31.08.2015 року (вх. № 01-05/3998/15 від 08.09.2015 року)

на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 25.08.2015 року

у справі № 907/915/15

за позовом: Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG», Швейцарська конфедерація кантон Аппенцель-Ауссерроден, м. Герізау

до відповідача-1: Українсько-австрійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал Карпати», м. Чоп Закарпатської області

до відповідача-2: Виконавчого комітету Батівської селищної ради, смт. Батьово Берегівського району Закарпатської області

про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 довіреність від 23.01.2015 року № 15.00607-;

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2: не зявився;

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «SOTRA HOLDING AG» звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Українсько-австрійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал Карпати» та Виконавчого комітету Батівської селищної ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 242544, видане 03.02.04 року Виконавчим комітетом Батівської селищної ради.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.08.2015 року (суддя Кривка В.П.) в прийнятті позовної заяви Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG» відмовлено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України.

Не погоджуючись з даною ухвалою місцевого господарського суду Акціонерне товариство «SOTRA HOLDING AG» подало апеляційну скаргу б/н від 31.08.2015 року (вх. № 01-05/3998/15 від 08.09.2015 року), в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 25.08.2015 року та направити справу до Господарського суду Закарпатської області для вирішення питання про порушення провадження у справі та подальшого розгляду справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті ухвали порушив приписи ст.ст. 1, 12, 62 ГПК України. А саме скаржник стверджує, що ГПК України не містить вичерпного переліку спорів, що відносяться до підвідомчості господарських судів. Питання дійсності правовстановлюючого документа на нерухоме майно, що використовується субєктом господарювання в господарських відносинах, відносить до господарського спору.

Відповідачем 2 було подано до суду клопотання № 284 від 22.09.2015 року, в якому просить розглядати справу без участі його представника.

Відповідачем 1 було подано до суду клопотання № 144/17 від 25.05.2009 року про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника у судове засідання. Дане клопотання відхилене, з огляну на те, що відповідно до ст. 102 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження. Відповідачем 1 не було подано клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та не подав клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги.

Згідно ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 11.09.2015 року явка сторін не визнавалась обовязковою.

При цьому, слід зазначити, що Господарський процесуальний кодекс України не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа. Так, юридичну особу за посадою може представляти її керівник. Інші особи, які є штатними працівниками юридичної особи, можуть бути її представниками, якщо вони діють у межах, визначених законодавством чи установчими документами юридичної особи.

Частиною 3 ст. 28 ГПК України визначено, що представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 242544, видане 03.02.04 року Виконавчим комітетом Батівської селищної ради. З посиланням, зокрема, на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 112, 432 ЦК УРСР, ст.ст. 4,11,325-327, 355,357,1131,1134, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, глави 10 ст.ст. 134, 176 ГК України. Позивач зазначає, що свідоцтво про право власності видане Виконавчим комітетом Батівської селищної ради є таким, що порушує його права і охоронювані законом інтереси, що є підставою для визнання його недійсним.

Місцевий господарський суд з посланням на Інформаційний лист Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 року № 01-8/98 «Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, повязані із здійсненням права власності та його захистом» дійшов висновку, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно не містить ніякої вимоги, що була б адресована позивачеві, і не створює для останнього жодного обовязку; свідоцтво про право власності на обєкт нерухомості не є самостійним актом державного органу у розумінні ст. 12 ГПК України, видається на виконання рішення органу державної влади (правовстановлюючий документ) і окремо від нього не може бути предметом спору, а тому не підлягає розгляду господарським судом. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно не підпадає під визначення акту у розумінні ст. 12 ГПК України, у звязку з чим, місцевий господарський суд дійшов висновку, що в прийнятті позовної заяви слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а суд може захистити таке право та інтерес способами, що встановлений договором або законом.

Згідно п.1.4. Положення "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно" від 07.02.2002, № 7/5 (в редакції станом на момент винесення оскаржуваного свідоцтва) реєстрація прав власності на нерухоме майно (далі - реєстрація прав) - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів, коштом особи, що звернулася до БТІ.

Відповідно до п. 6 Положення оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності, зокрема, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Отже, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформляється відповідне право, а не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється.

Не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що поданий позивачем позов про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно не підлягає вирішенню в господарських судах України, оскільки частиною 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності. Отже з урахуванням статей 1, 41, 12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер. Дана правова позиція підтримана в постанові Вищого господарського суду від 16.04.2013 року у справі № 5002-33/4254-2012.

При цьому, судом першої інстанції не враховано роз'яснення викладені у пункті 4.3 постанови Пленум Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", що господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 25.08.2015 року слід скасувати, а матеріали справи скерувати на розгляд Господарському суду Закарпатської області.

Керуючись ст. ст. 62, 99, 101, 103, 104, 105, 106 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 25.08.2015 року у справі № 907/915/15 скасувати, а матеріали справи скерувати на розгляд господарському суду Закарпатської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено і підписано 28.09.2015 року

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

суддя Дубник О.П.

суддя Матущак О.І.