ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2015 р. Справа № 911/3182/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 ОСОБА_1», м.Житомир

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тема-Б», м.Вишневе

про стягнення 82323,23 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2

Від відповідача: ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 ОСОБА_1» (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тема-Б» (далі відповідач) про стягнення 82323,23 грн.

Провадження у справі №911/3182/15 порушено відповідно до ухвали суду від 24.07.2015 року та призначено справу до розгляду на 06.08.2015 року.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 06.08.2015 року не зявився та надіслав клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладався на 25.08.2015 року.

Позивач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судове засідання 25.08.2015 року не зявився.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.08.2015 року подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, та клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладався до 08.09.2015 року.

В судовому засіданні 08.09.2015 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач проти позову заперечував.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи, та дослідивши надані сторонами докази та пояснення, судом встановлено наступне.

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕМА-Б» (відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 ГРУП» (позивач) було укладено Договір на поставку товару №59 від 28.11.2013 року до 31.12.2013 року (далі -і Договір). Договір був пролонгований до 31.12.2014 року на підставі п. 5.1.

Позивач зазначив, що на виконання умов Договору поставив відповідачу рис пропарений в кількості та по ціні згідно видаткової накладної № 000221 від 21.07.2004 року на суму 179960,00 грн. Товар по кількості та якості отримав завідувач складом ОСОБА_4 на підставі довіреності №900 від 21.07.2014 року. Факт отримання товару відповідачем не заперчено та не спростовано.

Згідно з п.3.2 Договору розрахунки за товар проводяться шляхом проведення оплати вартості товару Покупцем на поточний рахунок Продави протягом двох календарних днів з дня відвантаження товару.

Однак, як стверджує позивач, відповідач своєчасно та в повному обсязі за товар не розрахувався, оплатив товар частково 24.07.2014 року на суму 150000,00 грн., решта товару на суму 29960,00 грн. на момент звернення до суду залишилась неоплаченою.

20.08.2015 року, тобто після порушення провадження у справі, відповідач здійснив оплату за поставлений товару у сумі 29 960,00 грн., що підтверджується оригіналом платіжного доручення № 13829.

Таким чином, в частині суми основного боргу відсутній предмет спору, однак, відповідна сплата суми основного боргу після подання позову не впливає на наведені в позові решту нарахувань.

Позивач, посилаючись на п. 3.5. Договору, який передбачає, що в разі порушення терміну розрахунків, Продавець має право відкоригувати ціну одиниці товару у відповідності до офіційного курсу долара США на день відвантаження та день оплати, зазначив, що на момент відвантаження товару 21.07.2014 року офіційний курс долара США відносно гривні становив 11,649106, 20.07.2015 року (подання позову) курс становив 21,148803. У звязку з чим, просить стягнути з відповідача 24431,99 грн. коригування до зміни курсу долара (курсової різниці).

На підставі п. п.9.1. Договору позивач просить стягнути з відповідача також збитки, які полягають у виплатах банку за користування кредитними коштами (22% річних) в сумі 6041,97 грн.

У звязку з простроченням виконання грошового зобовязання позивач просить стягнути з відповідача на підставі п. 9.2. Договору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення, що за розрахунком позивача складає 3950,62 грн.; 891,41 грн. 3% річних та 17047,24 грн. інфляційних, що нараховані на суму основного боргу.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем оплати товару на суму 29 960,00 грн., яка була сплачена відповідачем 20.08.2015 року за платіжним дорученням № 13829 після порушення провадження у справі, що є підставою для припинення провадження у справі у відповідній частині позовних вимог.

Щодо стягнення суми боргу з урахуванням курсової різниці, відповідно до п.3.5. Договору передбачено, що у випадку, якщо фактичний розрахунок Покупець проводить з порушенням строку, встановленого для оплати, то ціна одиниці товару коригується Продавцем у відповідності до офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ на день надходження коштів за отриманий товар.

Однак, Договором не передбачено безумовного обовязку покупця розраховуватись з врахування курсової різниці. Відповідна умова до п.3.5. Договору фактично надає Продавцю (позивачу) право коригування ціни одиниці товару, доказів чого суду не надано. Також, позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача з вимогою про сплату боргу з врахуванням курсової різниці.

Крім того, відповідну умову п. 3.5. Договору не можливо застосувати, оскільки в Договорі не зафіксовано ціну товару в доларовому еквіваленті на момент поставки, і Договором передбачено застосування курсу долара відносно гривні лише на момент оплати. Додатково, необхідно зазначити, що у п.3.5. не визначена формула, відповідно до якої здійснюється перерахунок вартості товару, між Сторонами не досягнуто домовленості щодо курсу, який був на момент відвантаження товару або підписання Договору.

Таким чином, позовна вимога про стягнення 24431,99 грн. коригування до зміни курсу долара (курсової різниці) задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про відшкодування збитків у сумі 6041,97 грн. на підставі п. 9.1. Договору, які є сумою, сплаченою банку за користування кредитними коштами, позивачем не обґрунтовано та не доведено повязаність відповідних витрат з наведеним в позові простроченням оплати. Плата за користування кредитними коштами є самостійним зобовязанням, яке виникає з кредитних відносин і суду не надано обґрунтувань та доказів повязаності кредитних коштів зі спірними господарськими відносинами.

Відповідно до частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Зі змісту статей 614, 623 Цивільного кодексу України та статті 226 Господарського кодексу України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобовязання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; 4) вина.

Таким чином, позовна вимога в частині стягнення збитків задоволенню не підлягає у звязку з відсутністю факту заподіяння збитків та причинного звязку.

У звязку з несвоєчасною оплатою товару позивач з урахуванням ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України на підставі п. 9.2. Договору просить стягнути з відповідача за порушення терміну розрахунків пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення, що за розрахунком позивача складає 3950,62 грн.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, період заборгованості обраховано з 23.07.2014 року по 20.07.2015 року (362 дні) та обмежено згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України 184 днями.

Оскільки, товар був поставлений 21.07.2014 року, два дні на оплату обраховуються з наступного за поставкою дня, відповідно прострочення настає з 24.07.2014 року. Таким чином, період прострочення триває з 24.07.2014 року і враховуючи шестимісячне обмеження позивачем нарахування пені, початок нарахування не впливає на кількість днів нарахування, відтак і на суму пені.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Згідно наданого позивачем розрахунку, пеня нарахована на прострочену суму основного боргу за фактичний період прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що відповідає вимогам ст. 549 Цивільного кодексу України, п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Таким чином, вимога про стягнення пені правомірна і підлягає задоволенню.

Також, у звязку з простроченням виконання грошового зобовязання позивач просить стягнути з відповідача 891,41 грн. 3% річних та 17047,24 грн. інфляційних, що нараховані на суму основного боргу.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, нарахування 3% річних та інфляційних проведено виходячи із фактичної суми заборгованості, за період з 23.07.2014 року по 20.07.2015 року, що як вже встановлено судом, є помилковим в частині початку прострочення. Таким чином, 3% річних та інфляційні підлягають нарахуванню за період з 24.07.2014 року по заявлений в позові 20.07.2015 року і підлягають задоволенню за розрахунком суду в сумі 891,41 грн. 3% річних та 16567,88 грн. інфляційних.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 3950,62 грн. пені, 891,41 грн. 3% річних та 16567,88 грн. інфляційних.

Оскільки відповідач сплатив 29 960,00 грн. основного боргу після подачі позовної заяви, на день розгляду справи відсутній предмет спору в частині стягнення основного боргу в сумі 29 960,00 грн., тому відповідно до п. 11 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі у відповідній частині.

В решті позовних вимог позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, який сплатив суму основного боргу після звернення позивача до суду, відшкодування судових витрат покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, включаючи суму основного боргу, сплачену після подання позову.

Керуючись ст. ст. 33, 49, п. 11 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тема-Б» (08132, Київська обл., м. Вишневе, вул. Промислова, 5, код 36460480) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 ОСОБА_1» (10029, м. Житомир, вул. Ватутіна, 184, к. 302, код 39190679) 3950,62 грн. пені, 891,41 грн. 3% річних та 16567,88 грн. інфляційних та 1140,05 грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В частині стягнення 29960,00 грн. основного боргу провадження у справі припинити.

4. В задоволенні решти позову відмовити.

Суддя А.Ю. Кошик