КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2015 р. Справа№ 910/20638/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Хрипуна О.О.

за участю секретаря судового засідання Вага В.В.

за участю представників

від прокуратури: Пантюхов В.О.

від позивача: Бех О.А., Баран М.Ф.

від відповідача: Костишена В.Л., Косан В.Л.

від третьої особи 1: Степаненко В.В.

від третьої особи 2: Пасічник К.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" на рішення Господарського суду м. Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20638/13 (головуючий суддя Цюкало Ю.В., судді Селівон А.М., Стасюк С.В.)

за позовом Концерну "Військторгсервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані"

про визнання недійсним правочину

та

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані"

до Концерну "Військторгсервіс"

треті особи: Фонд державного майна України - Третя особа 1

Міністерство оборони України - Третя особа 2

за участю Військової прокуратури Центрального регіону України

про визнання дійсним правочину та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Відповідача про визнання недійсним правочину від 01.04.2013р. №13-26-110 ВМ.

Відповідач звернувся до господарського суду міста Києва з зустрічним позовом до Позивача про визнання дійсним договору від 01.04.2013р. №13-26-110ВМ, вчиненого між Позивачем та Відповідачем, зобов'язання Позивача здійснити правочин про внесення змін до правочину від 01.04.2013р. №13-26-110ВМ, вчиненого між Позивачем та Відповідачем, з метою приведення його у відповідність із законом та передати права сторони за договором від 01.04.2013р. №13-26-110ВМ до Фонду державного майна України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.03.2014р. у справі №910/20638/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2014р., первісний позов задоволено повністю, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.08.2014р. у справі №910/20638/13 рішення господарського суду міста Києва від 26.03.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2014р. скасовано, справу передано на новий розгляд.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. первісний позов задоволено повністю, визнано недійсним договір №13-26-110ВМ від 01.04.2013р., укладений між Позивачем та Відповідачем, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 1147,00 грн. судових витрат, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що Позивачем та Відповідачем на момент укладення Договору №13-26-110 ВМ від 01.04.2013 року було порушено вимоги ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, ст.5, 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" щодо недотримання чинного законодавства в частині погодження умов договору оренди з Фондом державного майна України, не виконання приписів щодо направлення належного переліку матеріалів (заяви, проекту договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України) і способу такого направлення. Всупереч ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавцем виступав не Фонд державного майна, як того вимагає вищезазначена стаття, а Позивач.

Не погодившись з рішенням місцевого суду, Відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення господарського суду міста Києва скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що місцевим судом не досліджено кому належить спірне майно та не надано належної оцінки доказам у справі. Позивач має право передавати закріплене за ним майно в оренду, при цьому в матеріалах справи наявні матеріали наради від 21.06.2013р., які свідчать про мовчазну згоду Третьої особи 2 щодо передачі Позивачем майна в оренду Відповідачеві.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015р. апеляційну скаргу Відповідача на рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20638/13 прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 21.07.2015р.

20.07.2015р. Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення без змін.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2015р. апеляційну скаргу у справі №910/20638/13 передано колегії суддів у складі головуючого судді Власова Ю.Л., суддів Гончарова С.А., Куксова В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2015р. прийнято справу №910/20638/13 до провадження та призначено розгляд на 04.08.2015р.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2015р. апеляційну скаргу у справі №910/20638/13 передано колегії суддів у складі головуючого судді Власова Ю.Л., суддів Гончарова С.А., Хрипуна О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2015р. прийнято справу №910/20638/13 до провадження та відкладено розгляд на 01.09.2015р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2015р. відкладено розгляд апеляційної скарги у справі №910/20638/13 на 08.09.2015р.

07.09.2015р. через відділ діловодства Відповідач подав клопотання про призначення судової експертизи, яке було залишене судом без задоволення з підстав його необґрунтованості, оскільки питання, які Відповідач бажає дослідити, виходять за межі спору предмету та підстав спору.

У судовому засіданні Відповідач також подав клопотання про витребування доказів, яке було залишено судом без задоволення з підстав його необґрунтованості, оскільки документи, які просить витребувати Відповідач щодо передачі спірного майна на баланс Позивача, не мають значення для вирішення спору згідно з заявленими Позивачем предметом та підставами позову.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив:

05.04.2007р. наказом Міністра оборони України «Про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони Україна «Київський військовий торг №1» припинено діяльність державного підприємства Міністерства оборони України «Київський військовий торг №1, реорганізувавши його шляхом приєднання до Позивача. Визначено Позивача правонаступником усіх майнових прав та обов'язків державного підприємства Міністерства оборони України «Київський військовий торг №1».

20.12.2004р. Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що майновий комплекс площею 1531,60 кв. м., який розташований в м. Києві за адресою: пров. Бородянський, 3 дійсно належить державі Україна та враховується на балансі державного підприємства «Київський військовий торг №1» на праві державної власності. До складу комплексу входить склад №5 (літера 3) площею 1508,30 кв. м., електрична підстанція (літера Е) площею 23,30 кв. м.

20.12.2004р. Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що майновий комплекс площею 1551,10 кв. м., який розташований в м. Києві за адресою Бородянський пров. №3 дійсно належить державі Україна та враховується на балансі державного підприємства «Київський військовий торг №1» на праві державної власності. До складу комплексу входить адміністративна будівля (літера А) площею 1372,40 кв.м., диспетчерська (літера В) площею 178,70 кв.м.

20.12.2004р. Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що майновий комплекс площею 657,60 кв. м., який розташований в м. Києві за адресою Бородянський пров. №3 дійсно належить державі Україна та враховується на балансі державного підприємства «Київський військовий торг №1» на праві державної власності. До складу комплексу входить склад №2 (літера Г) площею 284,80 кв. м., склад №3 (літера Д) площею 372,80 кв. м.

20.12.2004р. Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що майновий комплекс площею 4301,50 кв. м., який розташований в м. Києві за адресою Бородянський пров. №3 дійсно належить державі Україна та враховується на балансі державного підприємства «Київський військовий торг №1» на праві державної власності. До складу комплексу входить склад №4 (літера Ж) площею 45,90 кв. м., їдальня (літера К) площею 1005,10 кв. м., склад №6 (літера Л) площею 3250,50 кв. м.

20.12.2004р. Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що майновий комплекс площею 4544,30 кв. м., який розташований в м. Києві за адресою Бородянський пров. №3 дійсно належить державі Україна та враховується на балансі державного підприємства «Київський військовий торг №1» на праві державної власності. До складу комплексу входить склад №1 (літера Б) площею 4336,40 кв. м., котельня (літера І) площею 207,90 кв. м.

29.12.2012р. наказом Міністра оборони України №911 «Про затвердження Статуту Концерну «Військторгсервіс» у новій редакції» внесено зміни до статуту Позивача затвердженого наказом Міністра оборони України від 25.06.2005р. №358 «Про створення державного господарського об'єднання «Концерну «Військоторгсервіс» і затвердження його статут», виклавши його у новій редакції.

Згідно з п.1.1. статуту Позивач є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності та утвореним відповідно до актів законодавства України. Функції з управління Позивачем та контроль за його діяльністю здійснює Міністерство оборони України.

Відповідно до п.2.4. статуту Позивач має відокремлене майно, закріплене за ним на праві господарського відання, самостійний баланс, рахунки в установах банків, знак для товарів і послуг, логотип, печатки, штампи та бланки із своїм найменуванням і зображенням Державного Герба України, знак для товарів і послуг та інші реквізити.

Згідно з п.2.11. статуту Позивач відповідно до законодавства має право, зокрема, здійснювати право господарського відання майном Позивача з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадку, передбачених законодавством.

Відповідно до п.6.1. статуту майно Позивача є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Згідно з п. 7.9. статуту Позивач не має право безоплатно передавати закріплене за ним майно іншим юридичним чи фізичним особам, крім випадків та в порядку, передбаченому законодавством.

01.04.2013р. між Позивачем та Відповідачем укладено договір №13-26-110 ВМ, згідно з п.1.1. якого, Позивач зобов'язався передати, а Відповідач прийняти в строкове користування за плату державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - нежитлові приміщення площею 12354,9 кв. м., розміщене за адресою: м. Київ, пров. Бородянський, 3, що перебуває на балансі Позивача.

Відповідно до п.9.1. договору договір діє з моменту його укладання і до 25.03.2016р. включно.

На виконання підписаного сторонами акту приймання-передачі основних фондів від 01.04.2013р. майно було передано Відповідачу за первісним позовом в оренду.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна від 10.02.2015р. на балансі Відповідача перебуває майно, що знаходиться за адресою м. Київ, пров. Бородянський, 3, а саме: адміністративна будівля - літ. А, склад №1 - літ. Б, диспетчерська - літ. В, склад №2 - літ. Г, склад №3 - літ. Д, електрична підстанція - літ. Е, склад №4 - літ. Ж, склад №5 - літ. З, котельня - літ. І, Їдальня №1 - літ. К, склад №6 - літ. Л, гуртожиток. Суб'єкт управління, який здійснює управління майном - Міністерство оборони України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.03.2014р. у справі №910/20638/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2014р., первісний позов задоволено повністю, у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.08.2014р. у справі №910/20638/13 рішення господарського суду міста Києва від 26.03.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2014р. скасовано, справу передано на новий розгляд.

Вищим господарським судом України в постанові зазначено, що попередніми судовими інстанціями не було досліджено правовстановлюючих документів на майно, що є об'єктом оренди за договором. З огляду на вище зазначене суди дійшли передчасного висновку про те, що організаційно-правова форма концерну є тотожною порівняно з організаційно-правовими формами підприємств, установ, організацій, оскільки концерн є ні підприємством, ні установою, ні організацією в розумінні переліку орендодавців, визначених статтею 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ст.287 ГК України.

Також, Вищим господарським судом України зазначено, що визначаючи порушення вимог ст.9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" суди не врахували, що згідно з протоколом наради від 21.06.2013 р. №34, що міститься в матеріалах справи, Міністерство оборони України, як центральний орган виконавчої влади і управління концерну "Військторгсервіс", розглядало питання, пов'язані з діяльністю Концерну, у тому числі, питання щодо договору оренди цілісного майнового комплексу по пров. Бородянський, 3, раніше укладеному між концерном "Військторгсервіс" та ТОВ "ДПА Компані".

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.5 ст.22 Господарського кодексу України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Відповідно до ст.136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Згідно з ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

Згідно з ст.287 Господарського кодексу України орендодавцями щодо державного та комунального майна є: 1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом; 2) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності; 3) державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом; 4) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності; підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Згідно з ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 цього Закону. У разі надходження до орендодавця заяви про оренду нерухомого майна, орендодавець, за умови відсутності заборони на передачу майна в оренду, у п'ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає копії матеріалів органу, уповноваженому управляти відповідним майном. 3. Орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди. Якщо орендодавець не одержав у встановлений термін висновків органу, уповноваженого управляти державним майном, укладення договору оренди вважається з цими органами погодженим. Орендодавець протягом п'яти днів після погодження умов договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника. Протягом 10 робочих днів після розміщення оголошення орендодавець приймає заяви про оренду відповідного майна. Протягом трьох робочих днів після закінчення строку приймання заяв орендодавець своїм наказом ухвалює рішення за результатами вивчення попиту на об'єкт оренди. У разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником. У разі надходження двох і більше заяв орендодавець оголошує конкурс на право оренди. Порядок проведення конкурсу визначається: Кабінетом Міністрів України - для об'єктів, що перебувають у державній власності. У разі визначення орендаря на конкурсних засадах орендодавець надсилає копії проекту договору та інших матеріалів відповідним органам, зазначеним у частині другій цієї статті, у п'ятиденний термін після дати затвердження результатів конкурсу.

Згідно з ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п.2.5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Вказаними правовими нормами встановлено суб'єктів, які можуть бути орендодавцями державного майна та порядок передачі відповідного державного майна в оренду. Зокрема, визначено, що орендодавцем нерухомого державного майна є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та встановлений чіткий порядок вчинення орендарем, Фондом державного майна України та іншими особами дій, спрямованих на передачу державного нерухомого майна в оренду. При цьому, з даної норми є виключення, яке передбачає, що орендодавцями державного нерухомого майна можуть бути також підприємства, установи та організації, але якщо загальна площа такого майна не перевищує 200 кв. м.

Як встановлено судом, за спірним договором Позивач, який є концерном, тобто статутним об'єднанням підприємств, передав в оренду Відповідачу нерухоме державне майно площею 12354,9 кв. м.

Знаходження спірного нерухомого майна у державній власності підтверджується свідоцтвами про право власності, витягами з реєстру, іншими матеріалами справи та поясненнями самих сторін, зокрема зустрічним позовом Відповідача, в якому він визнає, що спірне майно є державним та просить замінити Позивача на належного орендодавця - Фонд державного майна України.

З наведеного вбачається, що спірний договір №13-26-110 ВМ, за яким Позивач передав Відповідачу в оренду державне нерухоме майно площею 12354,9 кв. м. суперечить ст.287 Господарського кодексу України та статтям 5, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки орендодавцем цього майна може бути виключно Фонд державного майна України, його регіональні відділення, та передача такого державного нерухомого майна в оренду повинна відбуватись у встановленому ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» порядку, в тому числі шляхом проведення конкурсу, у разі надходження після розміщення оголошення про оренду заяв від кількох орендарів.

Судом не приймаються до уваги доводи Відповідача з посиланням на норми законодавства України, які регулюють відносини державної реєстрації прав на спірне державне нерухоме майно, оскільки дане майно перебувало у власності держави України до набранням чинності вказаними нормами, і після цього його статус не змінювався.

Судом не приймаються до уваги доводи Відповідача щодо права Позивача, який є державним концерном, а не підприємством, установою чи організацією, згідно з статутом передавати в оренду державне нерухоме майно, оскільки ці доводи суперечать нормам ст.287 Господарського кодексу України та ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Судом не приймаються до уваги доводи Відповідача з посиланням на протокол наради №34 від 21.06.2013р., оскільки розгляд Третьою особою 2 питань щодо спірного договору оренди ніяким чином не підтверджує дотримання порядку передачі спірного державного нерухомого майна в оренду, встановленого ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Крім того, зазначена нарада відбулась після укладення договору оренди.

Судом не приймаються до уваги доводи Відповідача з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2002р. у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії», оскільки Відповідач на час укладення спірного договору знав, що нерухоме майно знаходиться в державній власності, що вбачається з умов самого договору, тому повинен був знати вимоги статей 5, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», та свій обов'язок звертатись з заявою про оренду спірного майна до Фонду державного майна України або його регіонального відділення, тому Відповідачем в першу чергу був порушений порядок надання даного майна в оренду, встановлений статями 5, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що місцевий суд прийняв обґрунтоване рішення про задоволення первісного позову Позивача.

Згідно з ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.20 Господарського кодексу України права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно з ст.220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13р. №11 правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених ч.2 ст.219 і ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (частина друга статті 16 ЦК України, частина друга статті 20 ГК України).

Як вбачається з матеріалів справи Відповідач звернувся до суду з зустрічною позовною вимогою про визнання спірного договору дійсним з інших підстав, ніж передбачені ст.220 Цивільного кодексу України, до того ж спірний договір за висновком суду є недійсним, тому місцевий суд правильно відмовив Відповідачу у задоволенні цієї вимоги.

Апеляційний суд також вважає, що місцевим судом правильно відмовлено Відповідачу у задоволенні зустрічної вимоги про зобов'язання Позивача здійснити правочин про внесення змін до спірного правочину з метою приведення його у відповідність із законом та передати права сторони за цим договором Фонду державного майна України.

Чинним законодавством України не передбачено можливості заміни однієї сторони в правочині на іншу сторону за відсутності волевиявлення цієї сторони на таку заміну у спірних правовідносинах. Суду не подано доказів погодження Позивача та Фонду державного майна України на заміну сторони у спірному договорі.

Також заміна у спірному договорі Позивача на Фонд державного майна України ніяким чином не виправить допущених порушень ст.5, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» щодо передачі спірного державного нерухомого майна в оренду у встановленому ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» порядку, в тому числі шляхом проведення конкурсу, у разі надходження після розміщення оголошення про оренду заяв від кількох орендарів.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції згідно з ст.104 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" на рішення Господарського суду м. Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20638/13 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. у справі №910/20638/13 без змін.

Повний текст складено 23.09.2015р.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді С.А. Гончаров

О.О. Хрипун