КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2015 р. Справа№ 910/23472/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

від відповідача - Корх О.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення Господарського суду м. Києва від 15.06.2015 (головуючий суддя: Яковенко А.В., судді: Гумега О.В., Ломака В.С.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

до Торгово-промислової палати України

про стягнення 782435 грн.

Постанова прийнята 24.09.2015 у зв`язку із оголошенням перерви в судовому засіданні 15.09.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП ОСОБА_5 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до ТПП України про стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.06.2015 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з винесеним рішенням, позивач звернулась з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 15.06.2015, та прийняти нове, яким позовні вимоги а задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2015 прийнято апеляційну скаргу до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І. та призначено до розгляду на 15.09.2015.

Ухвалою суду від 15.09.2015 продовжено строк розгялду апеляційної скаргии, відповідно до ст. 69 ГПК України.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення суду першої інстанції є вмотивованим, та законним, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представники сторін в судове засідання на вказану дату з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

В процесі розгляду апеляційної скарги від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження по справі до вирішення Шевченківським районним судом міста Києва цивільної справи № 761/19780/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ТПП України про визнання недійсними актів приймання-передачі послуг.

Колегія суддів, вивчивши доводи клопотання, заслухавши думку представника відповідача, який заперечив щодо його задоволення, приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Крім того, суд не позбавлений можливості, при розгляді спору щодо стягнення коштів, в рамках даної справи, вирішити питання правової природи актів приймання-передачі.

Крім того, в суді апеляційної інстанції представником відповідача заявлялося клопотання про припинення провадження по справі на підставі ст. 80 ГПК України, оскільки позивачка як фізична-особа-підприємець припинила свою діяльність.

Колегія суддів, вивчивши доводи даного клопотання, заслухавши думку представників позивача, які заперечували проти задоволення клопотання, дійшла висновку про відсутність підстав для припинення провадження по справі, зважаючи на наступне.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі у випадку припинення діяльності суб`єкта господарювання, які були стороною у справі, якщо такі правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до п.4.7 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

За наявності відомостей про припинення діяльності суб'єкта господарювання, який є стороною у справі, господарському суду слід враховувати таке. Відповідно до частини сьомої статті 59 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання вважається ліквідованим з дня внесення до державного реєстру запису про припинення його діяльності. Отже, при вирішенні питання щодо припинення провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК господарський суд повинен перевірити відповідні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Ліквідація юридичної особи - сторони у справі, здійснена після прийняття судового рішення, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, не може бути підставою для застосування пункту 6 частини першої статті 80 ГПК.

Як вбачається, з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців дата запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця є 03.07.2015, в той час як оскаржуване рішення суду було прийняте 15.06.2015.

Отже, з урахуванням зазначеного, підстави для припинення провадження по справі на підставі п.6 ч.1 ст. 80 ГПК України відсутні.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

Протягом 2010-2013 років між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та Торгово-промисловою палатою України укладалися контракти.

Відповідно до п. 1.1 контрактів, які є ідентичними за своїм змістом, визначено, що предметом являється надання в оренду позивачу не офісних площадок та обладнання для проведення виставок.

Пунктом 2.1 контрактів визначено, що ТПП надає в оренду для проведення виставки обладнання виставкової площі з правом розширення до 150 кв.м за ціною 175 грн. на весь період виставки за кожен квадратний метр нетто.

Згідно із п. 2.2 контрактів визначено, що в зазначену в п.2.1 вартість, включена вартість виконання ТПП зазначених нижче робіт та послуг.

Умовами контрактів також визначено, що повна вартість робіт і послуг з організації і проведення виставки з урахуванням додаткової виставкової площі фіксується сторонами приймально-передавальним актом. При цьому, повний розрахунок з ТПП у відповідності із зафіксованими у приймально-передавальних актах Організатор здійснює не пізніше 14 банківських днів після підписання акту (п. 3.2 Контрактів).

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що на підставі укладених контрактів та підписаних актів приймання-передачі наданих послуг ним було перераховано на користь відповідача 1599685 грн., однак за перерахунком позивача загальна сума контрактів становила 817250 грн., у зв'язку з чим існує заборгованості у відповідача перед позивачем у розмірі 782435 грн.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, зазначає, що позивач сплачував рахунки на підставі актів приймання-передачі, які складалися відповідно до умов підписаних контрактів, вказані акти підписувалися позивачем без застережень та зауважень, а тому жодного боргу у відповідача перед позивачем не має.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Укладені між сторонами контракти за своєю правовою природою є договорами про надання послуг.

Положеннями ч. 1. ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що протягом 2010-2013 між сторонами підписано акти приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 1599685 грн.

Разом з тим, з наданих копій контрактів вбачається, що їх загальна вартість становить 817250 грн.

Позивач,однією з підстав для стягнення з відповідача коштів в розмірі 782435 грн. посилається на ст. 387 та 1212 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Приписами ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позов про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) за своєю правовою природою є речово-правовим, а не зобов'язально правовим, тобто передбачає наявність як обов'язкової умови його подання відсутність зобов'язально-правових відносин між сторонами.

Зазначене спростовується укладеними між сторонами контрактами за період з 2010 по 2013.

За приписами статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави - безпідставно набуте майно, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом чи правочином.

Отже, відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 у справі №6-122цс14.

Отже, вимоги про повернення коштів на підставі вказаної статті можуть висуватися лише у випадку відсутності між сторонами правочину або будь-якої іншої підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Крім того, позивач, не погоджуючись із прийнятим судом першої інстанції рішенням та обґрунтовуючи доводи позовної заяви, зазначає, що підписані акти приймання-передачі наданих послуг не містять обов'язкових реквізитів, передбачених п. 2. ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", у зв'язку з чим останні є нікчемними в силу положень ст. 215 ЦК України

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією позивача та погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відповідності нормам чинного законодавства України вказаних актів, зважаючи на наступне.

Згідно приписів ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У свою чергу господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" положень п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 за №88 первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити.

До таких реквізитів належать:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З аналізу змісту, долучених до матеріалів справи актів прийому-здачі наданих послуг, вбачається, що останні містять усі необхідні реквізити, для документів даного виду.

Наявність окремих дефекти та недоліків, в оформленні первинних документів, не можуть спростовувати фактичне здійснення господарської операції, що зафіксована в такому акті.

При цьому колегія суддів зазначає, що спірні акти були без зауважень та застережень підписані позивачкою та в подальшому оплачені саме в тих сумах, що зазначені в акті, без подання претензій до відповідача щодо невірності нарахування розміру коштів, що підлягають оплаті за укладеними контрактами.

Крім того, нормами чинного законодавства не передбачено звільнення від оплати отриманих послуг на підставі невідповідності того чи іншого акту приймання-передачі приписам нормативно-правових актів.

Відповідно до підписаних обома сторонами спірних актів приймання-передачі наданих послуг "Стороны претензий по выполнению работ друг к другу не имеют" та згідно з умовами п. 3.1. контрактів передбачалася лише попередня оплата за надані послуги, в той час як остаточні розрахунки повинні бути здійснені на підставі підписаних актів приймання-передачі наданих послуг.

Доказів того, що підпис на актах приймання-передачі не належить позивачці, або те, що вона відмовлялася від їх підпису, представнками сторін суду не надано.

Отже, з урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що акти, підписані сторонами є належним та допустими доказом надання послуг відповідачем позивачу, та відповідно до умов контрактів є підставою для оплати їх вартості в сумі, саме визначеній в таких актах.

Щодо твердження позивача проте, що акти приймання-передачі наданих послуг є за своєю правовою природою правочинами, а отже, відповідно до ст.ст. 203, 205 ЦК України мають бути визнані недійсними, колегія суддів зазначає таке.

Приписами ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із Постановою Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Акт прийому-здачі наданих послуг за своє правовою природою є первинним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення і не є самою господарською операціє, тобто правочином, в наслідок якого встановлюються, змінюються або припиняються цивільні права та обов'язки.

Тобто акт приймання не є правоустановчим документом, який можна визнати недійсним з підстав, визначених нормами ЦК України.

Таким чином, твердження позивача про те, що підписані сторонами акти приймання-передачі є правочинами, що з урахуваннім їх дефектів мають бути визнані недійсними, а отже й наявні підстави для стягнкення з відповідача заявленої суми, є необгрунтвоаними та такими, що суперечать нормам чинного законодавсьтва України.

Відтак, враховуючи все вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком Господарського суду міста Києва, що вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено в задоволені позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, а тому апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 у справі № 910/23472/14- без змін.

Матеріали справи № 910/23472/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко