КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2015 р. Справа№ 910/15644/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Тарасенко К.В.

секретар: Горбунова М.Є.

представники сторін:

позивача: Кищук А.В.;

відповідача: Кудрявський С.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства з іноземними

інвестиціями, страхова компанія "К'ю Бі І Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 15.07.2015р.

у справі №910/15644/15 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства з іноземними

інвестиціями, страхова компанія "К'ю Бі І Україна"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС"

про стягнення 27 449,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями, страхова компанія "К'ю Бі І Україна" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" (далі - відповідач) 27 449,53 грн. шкоди, завданої внаслідок ДТП особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідачем за полісом страхування №АА/7922423.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що відповідач всупереч Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не повністю відшкодував позивачу матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП страхувальником відповідача.

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на тому, що він відшкодував позивачу вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням встановленого оцінювачем коефіцієнт зносу деталей, а вимоги про стягнення решти суми виплаченого позивачем страхового відшкодування не підлягають задоволенню.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/15644/15 від 15.07.2015р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015р. у справі №910/15644/15 та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення у даній справі. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- позивач отримує право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування і таке право переходить до нього саме в обсягах фактично понесених витрат;

- у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Отже, від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування у межах загального строку позовної давності та у межах фактичних витрат, незалежно від коефіцієнту фізичного зносу, оцінки транспортного засобу, право вимоги переходить до відповідача, як особи, яка відповідальна за завдані збитки;

- фактичні відновлювальні ремонтні роботи застрахованого позивачем автомобіля здійснені на суму 47 262,86 грн. і саме в межах цієї суми до позивача перейшло право вимоги;

- положення про застосування коефіцієнту фізичного зносу регулюють відносини, які виникають між страховиком та його страхувальником за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та ніяк не правовідносин між страховиками стосовно права зворотної вимоги;

- розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, повинна виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2015р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Зеленін В.О., Тарасенко К.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.09.2015р.

16.09.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він наголошував на безпідставності апеляційної скарги позивача та просив суд в задоволенні скарги відмовити.

Розпорядженням заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2015р. апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Тарасенко К.В. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.09.2015р.

Представник позивача в судовому засіданні 21.09.2015р. підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2015р. у справі №910/15644/15 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні 21.09.2015р. заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у письмових запереченнях на апеляційну скаргу, просив суд в задоволенні скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 21.09.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

05.12.2011р. між позивачем, як страховиком, та Волковою І.Ю., як страхувальником, було укладено договір страхування автотранспорту, цивільної відповідальності водія та пасажирів від нещасних випадків (том справи - 1, аркуші справи - 47-61) (далі - Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані: з володінням, використанням і розпорядженням застрахованим майном; з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди третій особі або її майну; з життям, здоров'ям та працездатністю осіб, які знаходяться у застрахованому транспортному засобі (п.2.4 Договору страхування).

За вказаним Договором страхування застраховано автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», 2007 року випуску, реєстраційний номер ВН2740ВІ.

Відповідно до п.3.1 Договору страхування позивач відшкодовує страхувальнику у разі настання страхового випадку, якщо в межах території покриття трапиться знищення, крадіжка або пошкодження внаслідок нещасного випадку щодо: транспортного засобу, а також інструментів або пристроїв, які є стандартним обладнанням транспортного засобу, або пристосувань, які складають частину транспортного засобу на момент, коли інструмент, пристрій або пристосування змонтовано на або всередині транспортного засобу. Позивач на вибір проводитиме або відновлення, або ремонт у разі збитку чи пошкодження на суму, яка не перевищує страхового ліміту транспортного засобу на момент настання такого збитку, пошкодження чи крадіжки, або страхової суми, вказаної в страховому сертифікаті чи пролонгованому та діючому страховому сертифікаті, меншої із зазначених.

Строк дії Договору страхування з 05.12.2011р. до 04.12.2012р.

23.07.2012р. о 20 год. 30 хв. у м. Одеса по пр. Шевченка відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Toyota Corolla» (державний номер ВН7151ЕВ) під керуванням водія Злого В.І. та автомобіля марки «Mitsubishi Pajero» (державний номер ВН2740ВІ) під керуванням водія Волкової І.Ю. (довідки про ДТП - том справи - 1, аркуші справи - 39-41).

Відповідно до постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 22.10.2012р. у справі №1524/3-1556/12 ДТП сталася в результаті порушення водієм Злим В.І. вимог п.8.7.3 Правил дорожнього руху України, якого визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення (том справи - 1, аркуш справи - 63).

Внаслідок ДТП зазнав пошкоджень автомобіль марки «Mitsubishi Pajero» (державний номер ВН2740ВІ), який був застрахований позивачем на підставі Договору страхування.

Відповідно до звіту №423-07-12 від 31.07.2012р., складеного оцінювачем Нікотіним Д.Є. (том справи - 1, аркуші справи - 117-122), розмір матеріального збитку, завданого власнику ремонту автомобіля марки «Mitsubishi Pajero» (державний номер ВН2740ВІ) внаслідок пошкодження в ДТП становить 19 813,33 грн.

Згідно з рахунками №947 від 02.08.2012р., №437 від 24.09.2012р., №1126 від 24.09.2012р., №470 від 15.10.2012р., №472 від 16.10.2012р., накладними №202 від 18.10.2012р., №201 від 11.10.2012р., нарядами-замовленнями від 11.10.2012р., від 18.10.2012р., від 18.10.2012р., від 18.10.2012р. та актом виконаних робіт від 08.09.2012р. (том справи - 1, аркуші справи - 75-76, 78, 80-81, 83-84, 86-87, 90) вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mitsubishi Pajero» (державний номер ВН2740ВІ) склала 47 262,86 грн.

Відповідно до страхового акту № від 22.10.2012р. позивач визнав ДТП, яка сталась 23.07.2012р., страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування у загальній сумі 47 262,86 грн. на користь страхувальника, що підтверджується платіжним дорученням № від 23.10.2012р. (том справи - 1, аркуші справи - 62, 91).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на підставі ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. ст. 993, 1187 Цивільного кодексу України до нього перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Оскільки цивільно-правова відповідальність Злого В.І. (винної в ДТП особи) була застрахована відповідачем за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АА/7922423, позивач звернувся до відповідача з претензією про виплату страхового відшкодування.

Натомість відповідач лише частково задовольнив претензію позивача, виплативши йому 19 813,33 грн. Решта суми страхового відшкодування у розмірі 27 449,53 грн. відповідачем не виплачена.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку виплатити позивачу всю суму страхового відшкодування в порядку регресу, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Місцевий господарський суд відмовив в позові повністю, визнавши позовні вимоги нормативно необґрунтованими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Порядок виплати страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України „Про страхування".

Закон України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, яка здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників шляхом здійснення такого відшкодування страховиком при настанні страхового випадку.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п.36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відповідно до ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

В ст. 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Дана норма кореспондується зі ст. 27 Закону України „Про страхування", згідно з якою до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В частині 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

В процесі судового розгляду було встановлено, що згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АА/7922423 відповідачем застрахований транспортний засіб, яким було спричинено ДТП, внаслідок чого нанесено шкоду транспортному засобу, застрахованому у позивача. Вина водія Злого В.І. встановлена постановою Роздільнянського районного суду Одеської області від 22.10.2012р. у справі №1524/3-1556/12.

Зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність в частині заподіяння шкоди майну внаслідок експлуатації автомобіля марки «Toyota Corolla» (державний номер ВН7151ЕВ) була застрахована у відповідача на підставі укладеного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АА/7922423), саме відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля марки «Mitsubishi Pajero» (державний номер ВН2740ВІ) відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності (поліс №АА/7922423), а до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування" страховим відшкодуванням є страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Як вбачається з матеріалів справи позивач здійснив виплату 47 262,86 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення № від 23.10.2012р. (том справи - 1, аркуш справи - 91).

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В п.12.1 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (ст. 9 Закону України "Про страхування").

Таким чином, діюче законодавство передбачає, що з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АА/7922423 ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб становить 50 000,00 грн., а франшиза - 0 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 103).

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явленням вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач направив відповідачу претензії про виплату в порядку регресу страхового відшкодування, але відповідач перерахував позивачу лише частину вказаного страхового відшкодування у сумі 19 813,33 грн. За розрахунком позивача залишок несплачених коштів становить 27 449,53 грн.

Насамперед, необхідно зазначити, що у спорах, пов'язаних з відшкодуванням шкоди за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Так, в п.2.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зазначено про те, що у разі, якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до ст. ст. 985, 999 Цивільного кодексу України особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом. До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, покладений Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на страховика (винної особи), у межах встановлених даним Законом та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тобто, обов'язок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, покладається на страховика цієї особи у межах встановлених лімітів, з урахуванням франшизи, та у межах шкоди, яка покривається страховиком згідно із Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, а у решті - на особу, яка завдала цю шкоду, і яка не покрита її страховиком.

В ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Водночас, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено обмеження розміру шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, а саме: зменшенням страхового відшкодування на суму франшизи (п.12.1 ст. 12), межами ліміту відповідальності (п.22.1 ст. 22), вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст. 29); страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу (п.32.7 ст. 32).

Як уже зазначалося вище, відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Страховик (МТСБУ) має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна (п.36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

З наведених правових норм випливає, що в даному випадку відповідач (страховик винної в ДТП особи) на підставі спеціальної норми ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Водночас, норми ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" стосуються не обсягу зобов'язання страховика за договором добровільного страхування, а обсягу відповідальності страховика за полісом обов'язкового страхування перед третіми особами у випадку завдання його страховиком шкоди цим третім особам.

Тобто, межі відповідальності страховика за договором обов'язкового страхування не повинні обов'язково дорівнювати сумі, право вимоги якої перейшло до страховика який сплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування.

Таким чином, внаслідок настання ДТП у відповідача виник обов'язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за цим страховим випадком та в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача в зв'язку з виплатою страхового відшкодування, проте, виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей та за мінусом франшизи, а отже в сумі 19 813,33 грн.

Як уже зазначалося вище, відповідач виплатив позивачу 19 813,33 грн. вартості відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля з урахуванням встановленого в звіті оцінювача від 31.07.2012р. коефіцієнту зносу деталей, застосування якого згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів при встановленні вартості відновлювального ремонту автомобіля є обов'язковим.

При цьому позивачем не надано доказів, які б спростовували вищезгаданий висновок оцінювача щодо встановлення коефіцієнту зносу деталей автомобіля з показником 0,46 або доказів виникнення у відповідача обов'язку з відшкодування решти суми у розмірі 27 449,53 грн., у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог та на спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/15644/15 від 15.07.2015р. прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями, страхова компанія "К'ю Бі І Україна" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/15644/15 від 15.07.2015р. - без змін.

2. Матеріали справи №910/15644/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

К.В. Тарасенко