КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2015 р. Справа№ 911/2009/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 21.09.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Броварський завод пластмас» на рішення господарського суду Київської області від 01.07.2015 (повне рішення складено 06.07.2015)

у справі №911/2009/15 (суддя Грабець С.Ю.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»

до публічного акціонерного товариства «Броварський завод пластмас»

про стягнення заборгованості в сумі 1 268 901,83 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 01.07.2015 у справі №911/2009/15 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Броварський завод пластмас» на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» 2 499,42 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту; 31,38 грн. пені за несвоєчасне погашення процентів по кредиту; 360 000,00 грн. штрафу; 497,58 грн. трьох процентів річних за користування кредитом; 4,84 грн. трьох процентів річних заборгованості за процентами; 4 161,87 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за несвоєчасне погашення кредиту; 50,76 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за несвоєчасну сплату процентів та стягнуто з ПАТ «Броварський завод пластмас» в дохід Державного бюджету України 7 344,92 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Броварський завод пластмас» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 01.07.2015 у справі №911/2009/15 скасувати в частині стягнення задоволених позовних вимог та припинити провадження у справі.

Ухвалою від 21.07.2015 Київським апеляційним господарським судом прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №911/2009/15 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу ПАТ «Броварський завод пластмас» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 01.07.2015 у справі №911/2009/15 - без змін.

Представник позивача брав участь в судових засіданнях, надавав пояснення, заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив рішення господарського суду Київської області від 01.07.2015 у справі №911/2009/15 залишити без змін, апеляційну скаргу ПАТ «Броварський завод пластмас» - без задоволення.

Представник відповідача брав участь в судових засіданнях, підтримував доводи апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу ПАТ «Броварський завод пластмас» задовольнити, а рішення господарського суду Київської області від 01.07.2015 у справі №911/2009/15 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.08.2009 між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» (нині - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», кредитодавець) та закритим акціонерним товариством «Броварський завод пластмас» (нині - публічне акціонерне товариство «Броварський завод пластмас», позичальник) укладено кредитний договір №63, згідно з умовами якого кредитодавець надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, що складають невід'ємну частину договору.

Відповідно до п. п. 1.1.1.-1.1.3. договору кредит надається з максимальним лімітом в сумі 9 000 000,00 грн. Термін остаточного повернення кредиту - 04.08.2014 включно. Процентна ставка за користування кредитом становить 21,5% річних.

Пунктом 3.3.3. договору передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит відповідно до умов п. п. 1.1.2., 2.2. цього договору зі сплатою процентів за фактичний строк користування та сплатою штрафних санкцій при порушенні умов договору.

Згідно з п. 4.3. договору у разі несвоєчасного погашення кредиту, сплати процентів та комісій, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в національній валюті України в розмірі подвійної процентної ставки, визначеної в п. 1.1.3 цього договору від суми відповідного непогашеного платежу за кожен день прострочення виконання, за реквізитами та у день, вказанами кредитодавцем. При цьому строк нарахування пені встановлюється з моменту виникнення факту прострочення заборгованості та закінчується в день погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.

Відповідно до п. п. 4.4., 4.5. договору у разі порушення позичальником вимог п. п. 3.3.3., 3.3.5.-3.3.18. цього договору позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 0,5 % від суми кредиту, визначеної в п. 1.1.1. цього договору, за кожен випадок порушення за реквізитами та у день, вказаними кредитодавцем. У разі невиконання позичальником будь-якого із зобов'язань, визначених цим договором, вимагати погашення кредиту, сплати процентів за фактичний час користування кредитом, комісій та штрафних санкцій, а позичальник зобов'язаний виконати цю вимогу за реквізитами та у день, що вказані кредитодавцем у вимозі.

Пунктом 4.8. договору передбачено, що штрафні санкції підлягають сплаті за письмовою вимогою кредитодавця.

26.02.2010 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно з п. 1 якої кредитодавець надає позичальнику транш кредиту в сумі 4 470 000,00 грн. строком до 04.08.2014 зі сплатою 21,5% річних. Також у п. 2 даної додаткової угоди сторони погодили графік погашення траншу кредиту.

30.03.2010 сторонами укладено договір про внесення змін №2 до кредитного договору, відповідно до якого п. 2.7.1. кредитного договору викладено в новій редакцій, а саме сторони встановили, що проценти, нараховані за місяць відповідно до п. 2.6. кредитного договору, позичальник зобов'язується сплачувати щомісяця, не пізніше 15 календарного числа місяця, наступного за тим, за який вони нараховані.

09.04.2010 між сторонами укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору, згідно з п. 1 якої кредитодавець надає транш кредиту у сумі 1 320 000,00 грн. строком до 04.08.2014 зі сплатою 21,5% річних. Пунктом 2 додаткової угоди сторони погодили графік погашення траншу.

Таким чином, ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» надано ПАТ «Броварський завод пластмас» кредит на загальну суму 5 790 000,00 грн.

10.04.2015 ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» звернулось до ПАТ «Броварський завод пластмас» з вимогою №32/1-6261 про оплату заборгованості а кредитним договором, а також процентів за користування кредитом, штрафу, інфляційних збитків, 3% річних та пені. Однак, позивач на вказану вимогу відповіді не отримав.

У зв'язку з цим, у квітні 2015 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «Броварський завод пластмас» про стягнення 945 000,00 грн. штрафу за порушення умов п. 3.3.10. кредитного договору, 315 000,00 грн. штрафу за порушення умов п 3.3.3. кредитного договору, 4 161,87 грн. інфляційних збитків за несвоєчасне погашення кредиту, 50,76 грн. інфляційних збитків за несвоєчасну сплату процентів, 497,58 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, 4,84 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 4 146,34 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту та 40,44 грн. пені за несвоєчасне погашення процентів по кредиту.

При прийняті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач зазначає, що рішенням господарського суду Київської області від 03.06.2014 у справі №911/892/14 стягнуто з ПАТ «Броварський завод пластмас» на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» 329 271,83 грн. заборгованості за кредитом, 9 266,40 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, 515,55 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 16 588,28 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту, 272,57 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 335,76 грн. інфляції за несвоєчасне погашення кредиту та 337 500,00 грн. штрафу. Тому, спір в частині стягнення 315 000,00 грн. штрафу підлягає припиненню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України. Також відповідач не погоджується з нарахуванням інфляційних збитків, 3% річних, пені та зазначає, що нарахування відповідних сум за лютий-березень 2014 року були розглянуті в рамках справи №911/892/14, а тому спір щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних також підлягає припиненню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею ст. 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 4.8. кредитного договору передбачено, що штрафні санкції підлягають сплаті за письмовою вимогою кредитодавця.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Судом встановлено, що позивач надав відповідачу кредит на загальну суму 5 790 000,00 грн.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідач невчасно здійснював погашення кредитної заборгованості та сплату процентів по кредиту. У зв'язку з цим позивач здійснив нарахування пені за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 4 146,34 грн. період з 28.02.2014 по 29.07.2014 та нарахування пені за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 40,44 грн. за період з 18.03.2014 по 29.07.2014.

Київський апеляційний господарський суд перевіривши розрахунки пені, які здійснено позивачем та господарським судом Київської області дійшов висновку, що розрахунки, які здійснено господарським судом Київської області, є арифметично вірними, а тому позовні вимоги щодо стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту та сплати процентів по кредиту підлягають задоволенню частково у розмірі 2 499,42 грн. та 31,38 грн. відповідно.

Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 315 000,00 грн. за порушення умов п. 3.3.3 кредитного договору за період з 28.02.2014 по 29.07.2014 (сім порушень умов кредитного договору) та штрафу в розмірі 945 000,00 грн. за порушення умов п. 3.3.10 кредитного договору за період з 26.02.2010 по 09.04.2015 (двадцять одне порушення умов кредитного договору) колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи положення п. 4.4. кредитного договору, відповідно до якого у разі порушення позичальником вимог п. п. 3.3.3., 3.3.5 - 3.3.18 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 0,5% від суми кредиту, визначеної в п. 1.1.1. цього договору, за кожний випадок порушення за реквізитами та у день, вказаними кредитодавцем, сума штрафу за один випадок порушення складає 45 000,00 грн.

Згідно з ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України, строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, - позовна давність - встановлюється тривалість у три роки. Перебіг позовної давності чи право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або мала дізнатися про порушення свого права.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звернувся до суду із заявами про застосування до вимог про стягнення штрафів позовної давності.

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна давність може бути застосована за один рік до того, як позивач звернувся до суду з позовом, а саме: з 07.05.2014 до 07.05.2015. Тому відповідно до п. п. 3.3.3 та 3.3.10 кредитного договору стягненню підлягає вісім випадків (чотири випадки на один пункт договору) стягнення штрафу за період з 07.05.2014 до 07.05.2015 у сумі 360 000,00 грн.

Заперечення позивача стосовно застосування позовної давності у зв'язку з тим, що про порушення позичальником умов договору ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» стало відомо з моменту проведення інвентаризації кредитної справи за кредитним договором з відповідачем, а саме в березні 2015 року, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно з п. 3.3.10 договору позичальник зобов'язаний протягом дії цього договору надавати кредитодавцю щоквартально, не пізніше 25 (двадцять п'ятого) числа першого місяця кварталу, наступного за звітним, належним чином засвідчені: бухгалтерський баланс (форма 1); звіт про фінансові результати (форма 2); довідки з банків про рух коштів за поточними рахунками за квартал в розрізі місяці; довідки з банків про заборгованість по отриманих кредитах за квартал в розрізі місяців.

Тому, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що на кінець першого кварталу з моменту укладення договору позивач міг і повинен був знати про порушення відповідачем умов договору.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф у розмірі 360 000,00 грн. за порушення умов п. п. 3.3.3 та 3.3.10 кредитного договору.

Твердження скаржника про те, що спір в частині стягнення штрафу у розмірі 315 000,00 грн. підлягає припиненню, оскільки вже існує рішення господарського суду Київської області від 03.06.2015 у справі №911/892/14 між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням господарського суду Київської області від 03.06.2015 у справі №911/892/14 стягнуто з ПАТ «Броварський завод пластмас» на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» 329 271,83 грн. заборгованості за кредитом, 9 266,40 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту, 515,55 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 16 588,28 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту, 272,57 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів, 333,76 грн. інфляції за несвоєчасне погашення кредиту, 337 500,00 грн. штрафу за порушення п. 3.3.3. кредитного договору. Заборгованість зі штрафних санкцій, які стягнуто зазначеним рішенням суду, розраховано станом на 25.02.2014. При цьому, предметом позову у справі №911/2009/15 є стягнення штрафних санкцій за період починаючи з 28.02.2014. Крім того, стягнення 945 000,00 грн. штрафу за порушення умов п. 3.3.10. кредитного договору за період з 26.02.2010 по 09.04.2015 не було предметом розгляду у справі №911/892/14.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту у сумі 497,58 грн. за період з 26.02.2014 по 29.07.2014, 3% річних за несвоєчасну сплату процентів у сумі 4,84 грн. за період з 18.03.2014 по 29.07.2014.

Київський апеляційний господарський суд перевіривши розрахунки 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 28.02.2014 по 29.07.2014 та 3% річних за несвоєчасну сплату процентів за період з 18.03.2014 по 29.07.2014, дійшов висновку, що розрахунки, які здійснено позивачем та перевірено господарським судом Київської області є арифметично вірними, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 497,58 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту та 4,84 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів.

Окрім цього, позивачем заявлено вимоги про стягнення 4 161,87 грн. інфляційних збитків за несвоєчасне погашення кредиту за період з 28.02.2014 по 29.07.2014 та 50,76 грн. інфляційних збитків за несвоєчасну сплату процентів за період з 18.03.2014 по 29.07.2014.

Положеннями п 4.6. кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов'язання за цим договором, він зобов'язується на вимогу кредитодавця сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення на подвійну процентну ставку за цим договором на суму боргу, за реквізитами та у день, вказаними кредитодавцем.

Однак, при здійсненні розрахунку втрат від інфляції позивачем не враховано, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникає з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникає з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Аналогічна правова позиція викладена в листі Верховного суду України №62-97р від 03.04.1997 та Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» №01-06/928/2012 від 17.07.2012 ).

Пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 передбачено, що в розрахунок розміру боргу з урахуванням індексу інфляції мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом першої інстанції здійснено розрахунок інфляційних втрат та встановлено, що сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення кредиту становить 106 730,84 грн. та сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату процентів становить 911,05 грн.

Київський апеляційний господарський суд перевіривши розрахунки інфляційних втрат, які здійснено позивачем та судом першої інстанції дійшов висновку, що розрахунки, які здійснено господарським судом Київської області, є арифметично вірними.

Однак, враховуючи те, що позивач визначив суму інфляційних збитків за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 4 161,87 грн. та суму інфляційних збитків за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 50,76 грн., то судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в цій частині.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на те, що заявлені позивачем суми до стягнення були розглянуті господарським судом Київської області під час прийняття рішення у справі №911/892/14 від 03.06.2014, тобто прийнято рішення між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав є помилковим.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду Київської області від 01.07.2015 у справі №911/2009/15 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду Київської області від 01.07.2015 у справі №911/2009/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Броварський завод пластмас» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Броварський завод пластмас» на рішення господарського суду Київської області від 01.07.2015 у справі №911/2009/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 01.07.2015 у справі №911/2009/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/2009/15 повернути до господарського суду Київської області.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.І. Лобань

Р.В. Федорчук