ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року Справа № 915/1336/15

Суддя господарського суду Миколаївської області Ржепецький В.О.,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 за дов. б/н від 15.01.13

від відповідача: Симцис Ю.В. за дов. № 04/1058 від 30.12.14

розглянувши справу № 915/1336/15

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1, п/р НОМЕР_2 в АТ "Укрсиббанк" м. Харків, МФО 351005.

відповідач: Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз", 54003, м. Миколаїв, вул. Чигрина, 159, , п/р 94 в філії Миколаївське обласне управління ВАТ "Ощадбанк України" МФО 326461.

про: відшкодування матеріальної шкоди та отриманого доходу в сумі 114723,61 грн.

встановив:

24.07.2015 фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" про відшкодування матеріальної шкоди та отриманого доходу в сумі 114723,61 грн.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 27.07.2015 порушено провадження у справі.

07.09.2015 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що не доведено факту протиправності його дій, звертає увагу на принципи, встановлені ст. 319 Цивільного кодексу України, стверджує, що ним за власний рахунок здійснюється підтримання систем газопостачання у безпечному та безаварійному стані, а також просить застосувати позовну давність.

18.09.2015 представником позивача подано письмові пояснення, стосовно обставин, викладених відповідачем у відзиві, зокрема, він зазначає про безпідставність тверджень відповідача про сплив строку позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого права відповідачем 03.10.2013.

В судове засідання, призначене на 21.09.2015 з'явились представники сторін. Представник позивача підтримує позовні вимоги в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позову заперечує.

Позивач обґрунтовує свій позов обставинами, які витікають з рішень господарських судів у справах №5016/2649/2012 (13/119) та №915/143/13-г, та полягають у встановленні факту користування відповідачем газопроводом позивача без достатніх правових підстав.

Так, рішенням господарського суду Миколаївської області від 26.02.2009 у справі №6/86/09, визнано за суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право приватної власності на газопровід високого, середнього, низького тиску загальною протяжністю 51852 метрів, змонтовані ШП - 2 одиниці, ШРП - 1 одиниця, ГШРП - 2 од., збудований по договору з Арбузинською селищною радою від 02.08.2006 року в смт. Арбузинка Миколаївської обл.

Рішенням господарського суду від 20.02.2013 у справі №5016/2649/2012 (13/119), в якій брали участь позивач та відповідач, встановлено, що ПАТ "Миколаївгаз" є газопостачальним підприємством, здійснює господарську діяльність з постачання та розподілу природного газу та фактично користується газопроводами ПП ОСОБА_3 для здійснення цієї діяльності. Отже, позивач здійснюючи постачання газу своїм споживачам по газопроводам відповідача є підприємством, яке фактично експлуатує ці газопроводи.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.10.13 р. по справі № 915/143/13-г, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 21.01.14 р. визнана відсутність у ПАТ по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" прав на володіння і користування газопроводами, які належать ФОП ОСОБА_3

Постанова обґрунтована тим, що: "жодного доказу, на підтвердження того, що скаржник володіє та користується майном позивача правомірно, суду відповідачем не надано, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого суду щодо задоволення позовних вимог в частині визнання відсутності у ПАТ "Миколаївгаз" прав на володіння і користування газопроводами, які належать ФОП ОСОБА_3".

Залишаючи постанову ОАГС від 03.10.13 р. без змін, Вищий господарський суд України зазначив, що: "Із змісту розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, № 108-р від 27.09.2012 року, яким попереджено ПАТ „Миколаївгаз" про необхідність усунення порушень ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, зокрема, в частині провадження діяльності з постачання та розподілу природного газу розподільними мережами, які перебувають у власності приватного підприємця ОСОБА_3, вбачається, що відповідач володіє та користується зазначеним майном позивача, а саме - газопроводом, який відповідно до статті 1 Закону України "Про об'єкти підвищеної небезпеки" та постанови Кабінету Міністрів України № 956 від 11.07.2002 року є об'єктом підвищеної небезпеки, для здійснення своєї господарської діяльності з метою отримання прибутку.

Судами відзначено про відсутність жодного доказу на підтвердження передбачених законодавством підстав для здійснення відповідачем володіння та користування майном позивача."

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Господарський суд погоджується з твердженнями позивача в цій частині та, застосовуючи положення ч. 3 ст. 35 ГПК України, вважає наведені обставини такими, що не підлягають доказуванню в цій справі.

Позивач зазначає, що відповідач, користуючись його майном завдав останньому матеріальну шкоду у вигляді фізичного зносу, а також у зв'язку із підключенням до газопроводу інших осіб на думку позивача, відповідачем пошкоджено його майно.

Розраховуючи розмір завданої матеріальної шкоди, позивач посилається на висновки про вартість майна від 27.04.2010 та 05.02.2013, якими встановлено ринкову вартість газопроводу, та здійснює розрахунки на підставі інформації про кількість підключених до газової мережі користувачів, визначаючи фізичний знос шляхом перемноження цих даних та строку використання газопроводу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 22 ЦК України, встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 цієї норми, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено обов'язок учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною другою ст. 224 ГК України визначено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225, ч. 1 ст. 226 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Правовий аналіз наведених норм дозволяє дійти таких висновків.

По-перше, розмір завданої майну особи матеріальної шкоди не може доводитись розрахунками, які ґрунтуються на оперуванні відстороненими чинниками, як то ринкова вартість, фізичний знос у процентному відношенні до ціни речі, кількість підключених до газопроводу осіб, час, на протязі якого річ експлуатується тощо.

Натомість, при визначенні розміру матеріальної шкоди позивач має підтвердити його належними засобами доказування, на підставі яких в результаті дослідження конкретних пошкоджень, зі встановленням особи, яка їх завдала, часу завдання, характеру та ступеня останніх, можливо було б дійти висновку про фактичний розмір шкоди, завданої майну.

Позовна заява посилань на такі докази не містить, клопотань про їх витребування в порядку, визначеному ст. 38 ГПК України, позивачем не подано.

По-друге, законодавець пов'язує право на відшкодування збитків із фактом їх реального понесення, як то фактичним знищенням речі, оплатою відновлення пошкодженої речі, сплатою додаткових витрат.

Разом з тим, позивачем не доведено належними доказами обставин фактичного понесення збитків, в даному випадку: сплати витрат, пов'язаних з відновленням газопроводу - у зв'язку зі зносом, а також витрат на ремонт - у зв'язку із пошкодженням речі.

Крім того, як витікає з доданих до позовної заяви висновків про вартість майна від 27.04.2010 та 05.02.2013, при їх складенні використовувався витратний метод (прямого відтворення).

Відповідно п. 40 Національного стандарту N 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затв. постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 р. N 1440 , витратний підхід передбачає визначення поточної вартості витрат на відтворення або заміщення об'єкта оцінки з подальшим коригуванням їх на суму зносу (знецінення).

При цьому з п. 41 наведеного Національного стандарту витікає, що під час застосування методу прямого відтворення або методу заміщення використовуються вихідні дані про об'єкт оцінки, інформація про відтворення або заміщення об'єкта оцінки чи подібного майна в сучасних цінах або середньостатистичні показники, які узагальнюють умови його відтворення або заміщення в сучасних цінах.

Таким чином, застосування зазначених методів очевидно не спрямоване на встановлення розміру фактичного (індивідуалізованого) зносу досліджуваної речі, а отже складені з їхнім застосуванням документи не можуть бути у відповідній частині визнані господарським судом в якості належних доказів в розумінні ст. 34 ГПК України.

Крім того, у висновках про вартість майна від 27.04.2010 та 05.02.2013 суб'єкт оціночної діяльності виходив з довжини газопроводу - 50870,2п.м., в той час як за позивачем визнано право власності на газопровід загальною протяжністю 51852 метрів.

Зазначене унеможливлює використання наведених висновків для доведення обставин, пов'язаних із використанням газопроводу.

Керуючись наведеними міркуваннями, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача отриманого доходу полягають у твердженнях позивача про отримання відповідачем в результаті протиправного користування майном позивача, доходу у вигляді економічної вигоди - зменшення зобов'язань з витрат по сплаті за володіння і користування майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Розраховуючи розмір доходу, який підлягає стягненню з відповідача, позивач посилається на рішення №10/15 від 20.10.2011 «Про затвердження Положення про оренду майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва», відповідно до якого орендна ставка за оренду систем газопостачання дорівнює 20% від вартості майна, яка визначена за незалежною оцінкою.

При цьому, позивач вважає цей розмір плати занадто високим та з посиланням на принципи, встановлені ч. 3 ст. 509 ЦК України (якою встановлено принцип добросовісності, розумності та справедливості зобов'язання), при здійсненні розрахунків використовує коефіцієнт 15% від вартості майна станом на 05.02.2013. В подальшому позивач шляхом множення результатів застосування зазначеного коефіцієнту, кількості осіб та часу користування газопроводом з 27.04.2010, визначає суму зменшення зобов'язань по сплаті за користування майном.

Розглянувши наведені обставини, господарський суд відзначає, що розмір отриманого особою внаслідок користування чужим майном доходу має ґрунтуватись на належних доказах, зокрема, первинних бухгалтерських документах, які підтверджують фактичне отримання відповідачем доходу у тому чи іншому вигляді, та не може випливати з припущень, уявлень сторони про ті чи інші обставини та розрахунків, які ґрунтуються на принципах, інших ніж принципи арифметичного обчислення даних.

З наведених підстав, враховуючи, що розмір отриманого відповідачем на думку позивача доходу, визначено позивачем без дотримання умов їх обгрунованості, зазначених вище, визнати правомірними позовні вимоги в цій частині господарський суд не може.

Враховуючи все наведене вище в сукупності, позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

У своєму відзиві відповідач зазначає, що не доведено факту протиправності його дій, звертає увагу на принципи, встановлені ст. 319 Цивільного кодексу України, стверджує, що ним за власний рахунок здійснюється підтримання систем газопостачання у безпечному та безаварійному стані, а також просить застосувати позовну давність.

Твердження відповідача про недоведеність факту протиправності його дій спростовуються наведеними вище обставинами, які встановлено рішеннями господарських судів у справах №5016/2649/2012 (13/119) та №915/143/13-г.

Доводи відзиву щодо здійснення відповідачем заходів щодо підтримання систем газопостачання у безпечному та безаварійному стані не підтверджено належними доказами.

Заява відповідача про застосування строку позовної давності ґрунтується на доводах, які не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи, оскільки як витікає з письмових пояснень позивача, поданих 18.09.2015 та матеріалів справи, останній довідався про наявність підстав вважати своє право порушеним відповідачем станом на момент встановлення відповідного факту постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.10.2013 у справі №915/143/13-г. Відповідачем цих тверджень позивача не спростовано, а отже підстав для застосування в цій справі наслідків, визначених ст. 267 ЦК України, немає.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Суддя В.О.Ржепецький

Повний текст судового рішення складено 25.09.2015р.