ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.09.15р. Справа № 904/6385/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" в особі Відокремленого підрозділу "Курахівська теплова електрична станція" Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" (м. Курахове, Мар'їнського району, Донецької області)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором № К109 на постачання золи-винос сухої на умовах EXW від 05.03.2013 у загальному розмірі 135 068 грн. 61 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Дворніков А.О. - представник (довіреність № 340 від 23.12.2014)

від відповідача: ОСОБА_1 - підприємець (витяг з Єдиного державного реєстру, паспорт)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" в особі Відокремленого підрозділу "Курахівська теплова електрична станція" Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій на момент звернення із позовною заявою до суду просило суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) заборгованість за договором № К109 на постачання золи-винос сухої на умовах EXW від 05.03.2013 у загальному розмірі 135 068 грн. 61 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 82 000 грн. 00 коп. - основний борг;

- 17 869 грн. 27 коп. - пеня;

- 33 784 грн. 00 коп. - інфляційні втрати;

- 1 415 грн. 34 коп. - 3% річних;

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № К109 на постачання золи-винос сухої на умовах EXW від 05.03.2013 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений у період з 12.03.2013 по 27.06.2013 товар, наявністю боргу у сумі 82 000 грн. 00 коп. Крім того, з урахуванням прострочення відповідачем виконання грошових зобов'язань позивач на підставі пункту 5 угоди від 27.11.2013 нарахував пеню за загальний період прострочення з 28.11.2014 по 25.05.2015, а на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 3% річних за період прострочення з 28.11.2014 по 25.05.2015 та інфляційні втрати за період прострочення з грудня 2014 року по квітень 2015 року.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 13.08.2015.

У судове засідання 13.08.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представник відповідача наявність основного боргу визнав, але пояснював це відсутністю можливості розрахуватися з відповідачем через скрутне фінансове становище.

У судовому засіданні 13.08.2015 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 17.09.2015.

У судове засідання з'явилися представники позивача та відповідача.

Представниками сторін було повідомлено, що відповідачем було здійснено часткове погашення суми основного боргу в загальній сумі 41 000 грн. 00 коп., у зв'язку з чим сума основного боргу на теперішній час складає 41 000 грн. 00 коп.

Так, представник наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з урахуванням часткового погашення суми основного боргу.

Представник відповідача просив суд зменшити суму штрафних санкції, з огляду на тяжкий матеріальний стан відповідача, а також з урахуванням того, що ним були вжиті заходи до погашення боргу, а також врахувати те, що він не ухиляється від відповідальності за порушення умов договору та визнає н6аявність боргу.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 06.07.2015 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 05.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" в особі Відокремленого підрозділу "Курахівська теплова електрична станція" Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" (далі - постачальник, позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - покупець, відповідач) було укладено договір № К109 на постачання золи-винос сухої на умовах EXW (далі - договір) (а.с.16-18), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити покупцю товари, зазначені в специфікації, а покупець зобов'язався прийняти і оплатити такі товари, а саме: золу-винос суху (далі - товар) в кількості та за ціною згідно зі специфікацією, що є невід'ємною частиною договору (пункт 1.1. договору).

В договорі сторони визначили, що постачання товару здійснюється Відокремленим підрозділом "Курахівська теплова електрична станція" ТОВ "ДТЕК Східенерго" (пункт 1.2. договору).

У пункті 5.1. договору сторони узгодили, що договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2013, а в частині виконання зобов'язань - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Доказів зміни або розірвання договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В розділі 2 договору сторони визначили, що обсяг реалізації товару за договором складає 5 000 тонн і може бути збільшений чи зменшений за письмовим погодженням сторін шляхом підписання додаткової угоди. Товар поставляється постачальником відповідно до розподілу за місяцями (кварталами), вказаному у специфікації протягом строку строку договору (пункти 2.1ё. та 2.2. договору).

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Як вбачається зі змісту Специфікації, наявної в матеріалах справи (а.с.19), сторони визначили кількість товару, який поставляється з січня по грудень 2013 року щомісяця та розподіл кількісних показників щоквартально. Також сторонами було вказано вартість кожної партії товару.

При цьому, відповідно до пунктів 2.3., 2.4. та 2.5. договору ціна за одиницю (тонна) товару, що підлягає реалізації за договором, становить 234 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 20% - 39 грн. 00 коп. Загальна орієнтовна сума договору складає 1 170 000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 195 000 грн. 00 коп. Ціна за одиницю товару може переглядатись постачальником один раз в квартал в односторонньому порядку із врахуванням умов ринку та складових факторів ціни (сезонність, об'єм продажу і т.д.) В такому випадку, розрахунки за поставлений товар будуть здійснюватись покупцем за новою ціною з першого числа місяця, наступного за місяцем повідомлення постачальником покупця про зміну ціни за одиницю товару.

За змістом розділу 4 договору постачання товару обов'язково оформлюється товарно-транспортною накладною. Датою постачання товару і переходу права власності на нього вважається дата, вказана у товарно-транспортній накладній.

Так, позивач на виконання умов договору у період з 12.03.2013 по 27.06.2013 поставив відповідачу товар на загальну суму 212 874 грн. 48 коп., що підтверджується товарно-транспортними накладними за вказаний період (а.с.22-53).

Згідно пункту 3.1. договору розрахунки за товар здійснюються шляхом 100% попередньої оплати вартості партії товару.

Суд зазначає, що сторонами фактично були змінені умови договору щодо оплати вартості товару, оскільки постачальник поставляв, а покупець приймав товар, за відсутності попередньої оплати.

В подальшому, між позивачем та відповідачем було укладено угоду № 1 від 27.11.2013, в пункті 4 якої сторони погодили, що покупець зобов'язується в строк до 27.11.2014 здійснити повний розрахунок за поставлену золу-винос суху за договором № К109 від 05.03.2013 та перерахувати на поточний рахунок постачальника грошові кошти у розмірі 98 774 грн. 48 коп.

При цьому, отриманий товар відповідачем оплачений у повному обсязі у строки, визначені в пункті 4 вказаної угоди, не був. Так, позивач здійснював поступове погашення заборгованості за поставлений в період з 12.03.2013 по 27.06.2013 товар, при цьому, у відповідача станом на момент звернення із позовною заявою до суду існувала заборгованість в сумі 82 000 грн. 00 коп., що і було причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Так, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у накладних за період з 12.03.2013 по 27.06.2013, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення, вказані накладні підписані представниками відповідача.

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості поставленого позивачем товару.

Так, протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеними товарно-транспортними накладними відповідачем також не заявлено.

З огляду на зазначене, підписання відповідачем спірних накладних без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого товару свідчить про прийняття відповідачем цього товару та, відповідно, породжує в останнього обов'язок з його оплати у повному обсязі у строки, що погоджені сторонами у договорі.

Як було зазначено вище, відповідач зобов'язався в строк до 27.11.2014 здійснити повний розрахунок за поставлений товар, але в порушення умов пункту 4 угоди відповідачем в порядку та строки, визначені вказаним пунктом, отриманий товар у повному обсязі оплачений не був, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 82 000 грн. 00 коп.

Так, позивачем оплата отриманого в спірний період товару здійснювалась наступним чином: в період з 27.03.2013 по 29.07.2014 відповідачем сплачено 130 874 грн. 48 коп., що підтверджується банківськими виписками за цей період (а.с.59-86).

Враховуючи вищевикладене, свої зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару відповідач порушив, оплативши отриманий товар лише частково, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 82 000 грн. 00 коп.

Після порушення провадження у справі відповідачем було частково погашену суму основного боргу у розмірі 41 000 грн. 00 коп., що підтверджується квитанціями від 13.08.2015, від 14.08.2015 та від 15.09.2015 (а.с.139).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач надав до суду товарно-транспортні накладні, які підписані зі сторони позивача та зі сторони відповідача. Дані накладні містять чітко зазначений вид товару, вартість одиниці товару та загальну вартість поставленого товару.

Таким чином, надані до суду товарно-транспортні накладні слугують належним підтвердженням отримання відповідачем товару від позивача.

Враховуючи викладене, а також визначені контрагентами у пункті 4 угоди порядок та строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару за вказаними вище товарно-транспортні накладними настав, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими.

Приймаючи рішення, суд виходив також із наступного.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Судом також зауважено, що провадження у даній справі було порушено ухвалою суду від 21.07.2015, а заборгованість була частково погашена відповідачем лише 13.08.2015, 14.08.2015 та 15.09.2015, отже після порушення провадження у справі.

При цьому, згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача частини основного боргу в сумі 41 000 грн. 00 коп. у зв'язку з відсутністю предмету спору.

При цьому, доказів повної оплати заборгованості за поставлений товар відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу в залишкові сумі 41 000 грн. 00 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору № К109 на постачання золи-винос сухої на умовах EXW від 05.03.2013, положення статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 41 000 грн. 00 коп. (82 000,00 грн. - 41 000,00 грн.) визнаються судом обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати боргу за отриманий товар у строки, визначені умовами договору (угоди), позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення інфляційні втрати в сумі 33 784 грн. 00 коп. за період прострочення з грудня 2014 року по квітень 2015 року та 3% річних за період прострочення з 28.11.2014 по 25.05.2015 в сумі 1 415 грн. 34 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до здійсненого розрахунку.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що розрахунок не містить порушень у визначенні періоду прострочення (позивачем вірно визначено початок періоду прострочення, з урахуванням вище вказаних вимог), але арифметично розрахунок проведений невірно.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, враховуючи положення частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаними періодами, судом було визначено розмір інфляційних втрат, який є більшим, ніж визначено позивачем у розрахунку та позовній заяві.

При цьому, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума інфляційних втрат в розмірі 33 784 грн. 00 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 33 784 грн. 00 коп.

Крім того, господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що розрахунок 3% річних не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки він, як і розрахунок інфляційних втрат, проведений арифметично невірно. Отже, розрахунок 3% річних, доданий до позовної заяви, визнається судом необґрунтованим.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом встановлено, що в період з 28.11.2014 по 25.05.2015 сума 3% річних складає 1 206 грн. 41 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 1 206 грн. 41 коп..

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно, у пункті 5 угоди № 1 від 27.11.2013 сторони погодили, зокрема, що у випадку неналежного виконання покупцем пункту 4 угоди, покупець зобов'язаний сплатити основну суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки платежу та 3% річних, крім цього, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь час прострочки платежу.

Так, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем з 28.11.2014 по 25.05.2015 в сумі 17 869 грн. 27 коп.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що він також не відповідає вимогам чинного законодавства та обставинам справи, оскільки в ньому, як і в інших розрахунках, невірно визначена сума пені (в даному випадку невірно здійснене заокруглення).

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, та доданий до позовної заяви, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаним періодом, судом встановлено, що в період з 28.11.2014 по 25.05.2015 пеня складає 17 869 грн. 26 коп.

Враховуючи викладене, обґрунтованим є розмір пені в сумі 17 869 грн. 26 коп.

При цьому, згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України також зазначено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до пункту 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. В аспекті права на справедливий суд, передбаченого міжнародним договором, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (штрафу), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому, розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Суд об'єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем, а також матеріальний стан відповідача, крім того судом враховано наступне:

- відповідач, підтверджуючи свою добросовісність, не ухиляється від відповідальності за порушення умов договору, наявність боргу визнає;

- відповідач вживає можливі заходи щодо врегулювання спору та погашення заборгованості, підтвердженням чого є те, що відповідачем протягом розгляду справи погашена половина суми основного боргу (41 000 грн. 00 коп.).

Надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи поведінку відповідача, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені (17 869 грн. 26 коп.) до 50%, а саме: до 8 934 грн. 63 коп., а отже вимога позивача про стягнення пені з відповідача підлягає задоволенню частково у сумі 8 934 грн. 63 коп. (17 869,26 грн. - 50%).

Щодо сплати та стягнення судового збору по справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно приписів пункту 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Що стосується позовних вимог, щодо яких суд припинив провадження, то слід враховувати, що відповідно до пункту 5.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 16.01.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" статтею 7 Закону передбачено підстави повернення судового збору, перелік яких є вичерпним. У їх числі не зазначено такої підстави, як припинення провадження у справі (стаття 80 Господарського процесуального кодексу України). Водночас закриття провадження у справі, про яке йдеться у пункті 5 частини першої цієї статті Закону, є поняттям цивільного і адміністративного судочинства, передбаченим відповідно статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України і статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які господарським судам у здійсненні судочинства не застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у справі з підстав, передбачених статтею 80 Господарського процесуального кодексу України, не тягне за собою наслідків у вигляді повернення сплаченої суми судового збору.

Водночас, відповідно до абзацу 1 пункту 4.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", наголошено на тому, що частиною 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів розгляду.

Так, у такому правозастосуванні приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом.

Отже, враховуючи те, що спір доведено до судового розгляду внаслідок дій (бездіяльності) відповідача, судовий збір покладається на відповідача в сумі 2 701 грн. 37 коп.

Крім того, слід зазначити наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн. 00 коп.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн. 00 коп.).

Ціна позову на момент звернення з нею до суду становила 135 068 грн. 61 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 2 701 грн. 37 коп. (2 відсотки ціни позову), а позивачем згідно платіжного доручення № 354554 від 10.06.2015 сплачено 2 701 грн. 40 коп.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З огляду викладене, суд вважає за доцільне ухвалою суду повернути позивачу надмірно сплачений ним судовий збір у розмірі 0 грн. 03 коп.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 75, 80, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Припинити провадження у справі в частині стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 частини основного боргу в сумі 41 000 грн. 00 коп.

В решті позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (51928, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" (83048, м. Донецьк, бульвар Шевченка, будинок 11; ідентифікаційний код 31831942) - 41 000 грн. 00 коп. - основного боргу, 33 784 грн. 00 коп. - інфляційних втрат, 1 206 грн. 41 коп. - 3% річних, 8 934 грн. 63 коп. - пені, 2 701 грн. 37 коп. - витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" (83048, м. Донецьк, бульвар Шевченка, будинок 11; ідентифікаційний код 31831942) надмірно сплачений судовий збір у сумі 0 грн. 03 коп., перерахований згідно платіжного доручення № 354554 від 10.06.2015, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко