КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2015 р. Справа№ 910/28083/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Ставицький О.М. - керівник

від відповідача: Радзієвська О.Є. - за дов.

від третьої особи-1: не з'явився

від третьої особи-2: ОСОБА_4 - особисто

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015

у справі № 910/28083/14 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство «Златобанк»

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл» (далі, відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2011.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2011 був укладений в порушення вимог статті 92, частини 1 та 3 статті 203, частини 1 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України, за попередньо спланованою зловмисною домовленістю виконавчих органів сторін договору, у власних інтересах: директором позивача ОСОБА_5 та директором відповідача ОСОБА_6, за участі представника ОСОБА_7, що діяла на підставі довіреності в межах наданих їй ОСОБА_5 повноважень щодо відчуження зазначеного нерухомого майна.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі № 910/28083/14 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що станом на момент укладання оспорюваного правочину саме ОСОБА_5 був директором позивача та йому рішенням загальних зборів товариства, оформленим протоколом № 02/10-01 від 02.10.2009, було надано згоду на укладання договорів стосовно відчуження нерухомого майна юридичної особи та саме він, відповідно до статутного документу, мав повноваження на видачу довіреностей. З огляду на це, місцевий господарський суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 15.12.2011 з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» було укладено без перевищення компетенції уповноваженою особою. Також, суд у рішенні зазначив, що оспорюваний правочин було схвалено обома його сторонами шляхом його належного виконання.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності зловмисної домовленості під час укладання оспорюваного правочину між представником продавця з другою стороною, тобто ОСОБА_7 з ОСОБА_6, а зловмисна домовленість ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є доказово необґрунтованою та не має наслідком визнання договору недійсним у відповідності до приписів статті 232 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі № 910/28083/14 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову Господарський суд міста Києва не звернув уваги на докладно зазначені в позовній заяві обставини (факти) порушення колишнім директором позивача ОСОБА_5 прав та охоронюваних законом інтересів товариства у зв'язку з укладанням 15.12.2011 спірного правочину.

Також, скаржник наголосив на тому, що приймаючи рішення, господарський суд не звернув уваги та не застосував до спірних правовідносин положення частини 4 статті 92 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України.

Як стверджує позивач, він у позові не зазначав про схвалення чи несхвалення правочину сторонами, а вказував про зловмисну домовленість органу юридичної особи позивача (колишнього директора ОСОБА_5.) та органу юридичної особи відповідача (директора ОСОБА_6), які не є представниками, а є складовою юридичної особи, і які незаконно обернули на свою користь спірну земельну ділянку.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» у справі № 910/28083/14 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 21.07.2015.

У зв'язку із перебуванням судді Отрюха Б.В. у відпустці, а судді Тищенко А.І. на лікарняному, розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2015 сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/28083/14 колегію суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Іоннікова І.А., Федорчук Р.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2015 (головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Іоннікова І.А., Федорчук Р.В.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати у судовому засіданні, призначеному на 21.07.2015.

21.07.2015 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач наголосив на тому, що спірний договір купівлі-продажу відповідає вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Крім того, спірний договір було виконано його сторонами.

21.07.2015 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення; клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Златобанк»; клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 у справі № 910/12493/14; клопотання про здійснення фіксування судового процесу, а також три клопотання про витребування у відповідача та Публічного акціонерного товариства «Златобанк» додаткових доказів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2015 розгляд справи відкладено на 10.09.2015 та зобов'язано відповідача до дня розгляду скарги надати суду пояснення з приводу заявлених позивачем клопотань, а позивача - надати суду пояснення з обґрунтуванням поважності причин, які унеможливили заявлення клопотань, поданих до суду апеляційної інстанції, у суді першої інстанції.

У зв'язку із виходом із відпустки суддів Тищенко А.І. та Отрюха Б.В., які входять до постійного складу судової колегії, розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2015 розгляд справи № 910/28083/14 вирішено здійснити у наступному складі суддів: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2015 (головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.) апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи вирішено здійснювати у судовому засіданні, призначеному на 10.09.2015.

08.09.2015 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів, а саме: копію рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» від 02.10.2009, оформленого протоколом № 02/10-01, копію постанови Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у справі № 910/12493/14, копію рішення Господарського суду Рівненської області від 25.08.2009 та Постанови Вищого господарського суду України від 09.02.2010 у справі № 17/99, які колегією суддів були оглянуті та долучені до матеріалів справи.

10.09.2015 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення, у яких просив суд клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі та про витребування документів залишити без задоволення. На думку відповідача, клопотання позивача про зупинення провадження у справі не підлягає задоволенню, оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 у справі № 910/12493/14 не має преюдиційного значення для справи № 910/28083/14 та не може вплинути на вирішення даної справи. Витребувані позивачем докази, у свою чергу, не сприятимуть встановленню обставин, що мають істотне значення для вирішення справи, а отже, не є належними та допустимими доказами, на підставі яких можуть бути доведені обставини, на які посилається позивач.

У судовому засідання, призначеному на 10.09.2015, представник позивача підтримав подані у попередньому судовому засіданні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Златобанк» та клопотання про витребування документів. Клопотання ж про зупинення провадження у справі представник позивача не підтримав, пояснивши, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 у справі № 910/12493/14 скасовано та постановлено нове, яким позов ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» від 02.10.2009, оформленого протоколом № 02/10-01 задоволено повністю, а відтак, на даний час відсутні обставини, на які позивач посилався як на підставу для зупинення провадження у справі.

Розглянувши у судовому засіданні 10.09.2015 клопотання позивача про витребування документів, колегія суддів відхилила їх як такі, що були заявлені передчасно. Водночас, позивачу було роз'яснено, що він може заявити їх повторно під час розгляду справи по суті.

Водночас, дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що згідно з Витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.04.2015 спірна земельна ділянка площею 0,72 га, кадастровий номер :03:000:0022, яка знаходиться за адресою: вул. Б. Штейнгеля, 145, с. Городок, Рівненського району, Рівненської області, перебуває з 15.02.2012 в іпотеці Публічного акціонерного товариства «Златобанк».

З огляду на вищевикладене, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2015 клопотання представника позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (далі, третя особа-1) було задоволено, залучено Публічне акціонерне товариство «Златобанк» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача оскільки рішення з господарського спору може вплинути на його права або обов'язки щодо однієї з сторін. З метою повного та об'єктивного вирішення справи і забезпечення всіх прав учасників процесу, враховуючи клопотання представника позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Златобанк», розгляд справи відкладено на 24.09.2015.

22.09.2015 від ОСОБА_4 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

За результатами розгляду вказаного клопотання ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.09.2015 було залучено ОСОБА_4 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача (далі, третя особа-2).

Представник третьої особи-1 у судове засідання, призначене на 24.09.2015, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення третьої особи-1 про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення та надані представниками сторін на виконання вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2015 докази направлення третій особі-1 копій позовної заяви, апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника третьої особи-1.

У судовому засіданні 24.09.2015 позивачем було подане клопотання про вихід суду за межі позовних вимог та апеляційної скарги.

У вказаному клопотанні позивач просив суд, переглядаючи в апеляційному порядку рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/28083/14, врахувати висновки, викладені у постанові Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у справі № 910/12493/14, якою встановлено факт відсутності вільного волевиявлення учасників ТОВ «Українська агрохімічна компанія» на укладання 15.12.2011 з ТОВ «Вассма Рітейл» спірного договору.

Представник третьої особи-2 підтримав заявлене позивачем клопотання.

Представник відповідача проти задоволення вказаного клопотання заперечував, оскільки, на його думку, фактично позивач намагається змінити підстави позову, що суперечить статті 22 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що позивач вправі змінити підставу позову в суді першої інстанції до початку розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 24.09.2015 колегія суддів розглянула клопотання позивача про вихід суду за межі позовних вимог та апеляційної скарги, про що буде зазначено у мотивувальній частині постанови.

Представник позивача у судових засіданнях підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судових засіданнях проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, заперечував, просив суд у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи-2 у судовому засіданні 24.09.2015 підтримав доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі № 910/28083/14 скасувати, позовні вимоги задовольнити повністю.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог із наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.12.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» (продавець), в особі представника ОСОБА_7, яка діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. 03.12.2011 за реєстровим № 2380 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл», в особі директора ОСОБА_6, який діяв на підставі статуту та протоколу № 24/11-01 зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл» від 24.11.2011 (покупець), було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки (далі, Договір) відповідно до пункту 1 якого продавець зобов'язується передати земельну ділянку у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти земельну ділянку у власність і сплатити за неї обумовлену грошову суму.

У відповідності до пунктів 2, 3 Договору предметом договору є земельна ділянка, розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, Городоцька сільська рада (за межами населеного пункту), кадастровий номер :03:000:0022, площею 0,72 га.

Згідно пункту 4 Договору продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинюється за 86 385,00 грн., які покупець сплачує продавцю до 20.01.2012 на поточний рахунок продавця.

Ринкова вартість земельної ділянки складає 85 636 грн. 00 коп. згідно Звіту про експертну грошову оцінку від 09.12.2011, виданого ТОВ «Експертний центр «ЗЕМСЕРВІСГРУП».

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом пункту 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Згідно зі статтею 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною 3 статті 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як свідчать матеріали справи, Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. 15.12.2011 та зареєстровано в реєстрі за № 2495. Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів договір зареєстровано № 4804155.

Відтак, спірний правочин було вчинено 15.12.2011, тобто з моменту його державної реєстрації.

Колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» про визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2011 за реєстровим № 2495 з огляду на наступне.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно зі статтею 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

За приписами статті 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини 1 статті 145 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 58 Закону України «Про господарські товариства» вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Відповідно до частини 1-2, 4 статті 62 Закону України «Про господарські товариства» у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Відповідно до статті 143 Цивільного кодексу України та статті 4 Закону України «Про господарські товариства» установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут, який, зокрема, має містити відомості про склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів, порядок внесення змін до установчих документів та порядок ліквідації і реорганізації товариства.

Так, відповідно до пунктів 9.1., 9.8. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія», в редакції, що затверджена протоколом загальних зборів № 19/12/2008 від 19.12.2008 (далі, Статут), вищим органом товариства є збори його учасників. Виконавчим органом товариства є директор, який здійснює керівництво поточною діяльністю суб'єкта господарювання у межах своєї компетенції.

Згідно підпунктів «к» та «м» пункту 9.7. Статуту до виключної компетенції зборів учасників належить, зокрема:

- призначення та звільнення директора товариства;

- надання згоди на укладення директором товариства угод та договорів, що стосуються відчуження та передачу у заставу (іпотеку) основних засобів, що належать товариству, а також на укладення договорів поруки на користь третіх осіб.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Агрохімічна компанія», яке оформлене протоколом № 19/12/2008 від 19.12.2008, на посаду директора позивача було призначено ОСОБА_5

Водночас, із наявного в матеріалах справи наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» № 01 від 14.03.2012 вбачається, що з 13.03.2012, на підставі протоколу загальних зборів учасників від 12.03.2012, припинено повноваження директора товариства ОСОБА_5.

Тобто, на момент вчинення Договору (15.12.2011) ОСОБА_5 був директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Агрохімічна компанія».

Як зазначає позивач у позовній заяві та вбачається із матеріалів справи, 02.10.2009 рішенням загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Агрохімічна компанія», оформленим протоколом № 02/10-01, надано директору ОСОБА_5 повноваження на укладання та підписання від імені товариства угод та договорів, що стосуються відчуження (продажу), передачі у заставу (іпотеку) основних засобів, в тому числі, але не обмежуючись, нерухомого майна, земельних ділянок, що належать позивачу, а також договорів поруки на користь третіх осіб на період з 03.10.2009 по 01.03.2012 включно, а також надано керівнику право ціну та умови таких угод і договір визначати на власний розсуд. Продаж основних засобів повинен вчинятись не нижче, ніж за їх балансовою вартістю. Водночас, позивач у позові посилається на незаконність вказаного рішення загальних зборів (аркуш 2 позовної заяви).

Посилання на рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Агрохімічна компанія» від 02.10.2009, яке було оформлене протоколом № 02/10-01, міститься також у рішенні суду першої інстанції (аркуш 4-5 рішення суду).

Так, аналізуючи вказане рішення загальних зборів як доказ у справі, суд першої інстанції зазначив, що «за даними автоматизованої системи документообігу суду рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія», яке оформлене протоколом № 02/10-01 від 02.10.2009, було оспорене учасниками товариства у судовому порядку. Рішенням від 03.11.2014 господарського суду міста Києва по справі №910/12493/14, яке залишене без змін постановою від 03.02.2015 Київського апеляційного господарського суду, позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_10 про визнання недійсним наведеного вище рішення вищого органу управління позивача було залишено без задоволення. Доказів скасування зазначених судових актів у касаційному порядку матеріали справи не містять».

Враховуючи це, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні приходить до висновку, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» ОСОБА_5 був уповноважений рішенням загальних зборів учасників товариства, оформленим протоколом № 02/10-01 від 02.10.2009, на укладання договору щодо відчуження основних засобів товариства.

Однак, такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає передчасними та такими, що не відповідають матеріалам справи, враховуючи наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що 20.04.2015 (до початку судового засідання у справі № 910/28083/14) позивачем через відділ документального забезпечення Господарського суду міста Києва була подана для долучення до матеріалів справи копія постанови Вищого господарського суду України від 02.04.2015 у справі № 910/12493/14, якою рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 у справі № 910/12493/14 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Втім, суд першої інстанції не звернув уваги на вказану обставину, зазначивши, що доказів скасування рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 у справі № 910/12493/14 матеріали справи не містять.

Колегія суддів наголошує на тому, що позовні вимоги ТОВ «Українська Агрохімічна компанія» у справі № 910/28083/14 обґрунтовані тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено з порушенням статті 92, 203, 215 Цивільного кодексу України.

Предметом спору у справі № 910/12493/14 є рішення загальних зборів учасників, оформлене протоколом № 02/10-01 від 02.10.2009, яким надано згоду на укладення та підписання договорів, що стосуються відчуження (продажу), передачу у заставу (іпотеку) основних засобів, у тому числі, але не обмежуючись, нерухомого майна, земельних ділянок, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія».

Водночас, предметом спору у справі № 910/28083/14 є визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2011, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Васма Рітейл».

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що справи № 910/28079/14 та № 910/12493/14 є пов'язаними і розгляд даної справи був неможливим до вирішення справи № 910/12493/14, оскільки рішення суду, який розглядає пов'язану справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення для даної справи.

Відповідно до частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що в даному випадку на момент прийняття оскаржуваного рішення у місцевого господарського суду були наявні об'єктивні підстави для зупинення провадження у справі на підставі частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України.

Однак, суд першої інстанції, маючи інформацію про те, що згідно постанови Вищого господарського суду України від 02.04.2015 справу № 910/12493/14 було направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва, безпідставно не зупинив провадження у справі № 910/28083/14 до вирішення пов'язаної з нею справи № 910/12493/14, що у результаті призвело до правової невизначеності.

Так, за результатами нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 у справі № 910/12493/14 у задоволенні позовів відмовлено.

Натомість, постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у справі № 910/12493/14 рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 у справі № 910/12493/14 скасовано, прийнято нове рішення по справі № 910/12493/14, яким позов ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_11, про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» від 02.10.2009, оформленого протоколом № 02/10-01, та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_12 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_11, про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» від 02.10.2009, оформленого протоколом № 02/10-01 задоволено повністю.

Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» від 02.10.2009, оформлене протоколом № 02/10-01.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у справі №910/12493/14 встановлено, що загальні збори, які відбулись 02.10.2009, не були правомочними, через відсутність на них ОСОБА_4 та ОСОБА_12, у зв'язку з неповідомленням цих осіб, частка яких у статутному капіталі у сукупності складає 62,69%. Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що нотаріально посвідченою довіреністю від 31.10.2008 ОСОБА_12 уповноважив ОСОБА_5 представляти його інтереси. Водночас, відповідно до нотаріально посвідченої 20.11.2008 заяви ОСОБА_12, ним, до дати проведення спірних загальних зборів, скасовано довіреність, видану на представництво своїх інтересів як учасника ТОВ «Українська агрохімічна компанія» ОСОБА_5 25.12.2008 ОСОБА_12 повідомив товариство про скасування довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_5 шляхом подання на адресу фактичного місцезнаходження товариства відповідної нотаріально посвідченої заяви. У зв'язку з наведеним, щодо скасування довіреності, додатково до зазначених вище порушень, пов'язаних з неповідомленням позивача та ОСОБА_12, також має місце прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів. Вказані порушення є безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття (частина 3 статті 105 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 24.09.2015 доказів оскарження постанови Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у справі № 910/12493/14 до суду касаційної інстанції та прийняття Вищим господарським судом України касаційної скарги до провадження сторонами не надано.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, факт недійсності рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» від 02.10.2009, оформленого протоколом № 02/10-01, встановлений постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у справі № 910/12493/14, має преюдиціальне значення для даної справи та не підлягає повторному доказуванню.

Клопотання позивача від 24.09.2015, в якому останній просить суд апеляційної інстанції врахувати висновки, викладені у постанові Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у справі № 910/12493/14, не є за своєю правовою природою клопотанням про вихід суду за межі позовних вимог з огляду на зміст позовних вимог ТОВ «Українська агрохімічна компанія» та викладені у рішенні суду першої інстанції висновки, побудовані на посиланні місцевого господарського суду на чинність рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» від 02.10.2009, оформленого протоколом № 02/10-01.

Колегія суддів також не приймає до уваги заперечення відповідача з приводу того, що посилаючись на постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у справі № 910/12493/14 позивач фактично намагається змінити підстави позову, оскільки в нормативному обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається на норми статей 92, 203, 215 Цивільного кодексу України.

Як уже зазначалося вище, відповідно до частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Так, у відповідності до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1, 2 статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Стаття 239 Цивільного кодексу України визначає, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Як вказувалось вище, договір від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Агрохімічна Компанія» було підписано ОСОБА_7.

Згідно частини 3 статті 244 Цивільного кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи (статті 245, 246 Цивільного кодексу України).

Повноваження ОСОБА_7 на підписання від імені позивача оспорюваного правочину підтверджуються довіреністю від 03.12.2011, виданою директором ОСОБА_5 та посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В.

Згідно частини 1 статті 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Таким чином, оскільки надання згоди на укладення директором Товариства угод та договорів, що стосуються відчуження та передачу у заставу (іпотеку) основних засобів, що належать товариству, а також на укладення договорів поруки на користь третіх осіб згідно Статуту відноситься до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Агрохімічна компанія» та враховуючи те, що рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» від 02.10.2009, оформлене протоколом № 02/10-01, яким директору ОСОБА_5 надано згоду на укладення та підписання договорів, визнано недійсним у судовому порядку, а саме, постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у справі №910/12493/14, яка набрала законної сили та не скасована у передбаченому законом порядку, колегія суддів приходить до висновку, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» ОСОБА_5, надаючи ОСОБА_7 повноваження на підписання від імені позивача оспорюваного правочину, права на вчинення якого він не мав, діяв без належних на те повноважень, що згідно статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання Договору купівлі-продажу недійсним.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач наголошував на тому, що оспорюваний правочин було схвалено обома його сторонами шляхом належного його виконання, що у будь-якому випадку виключає можливість визнання його недійсним з підстав укладення останнього неуповноваженою особою. Так, відповідачем на рахунок позивача в рахунок оплати за Договором від 15.12.2011 було перераховано 85 636,00 грн., про що свідчить платіжне доручення № 1884 від 20.01.2012 з відміткою банку про проведення платежу, а на підставі вказаного Договору за ТОВ «Вассма Рітейл» було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку.

Однак, вказані твердження відповідача не приймаються колегією суддів до уваги та спростовуються наступним.

Дійсно, відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Згідно пункту 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Так, суд першої інстанції у рішенні зазначив, що оскаржуваний Договір був належним чином виконаний сторонами, а саме покупцем була сплачена його вартість, а продавцем передано майно, право власності на яке було зареєстроване за відповідачем.

Проте, колегія суддів зазначає, що не можна вважати правочин схваленим особою, від імені якої його укладено, якщо дії, що свідчать про прийняття його до виконання, вчинені особою, що і підписала спірну угоду без належних повноважень.

Водночас, доказів вчинення органами управління позивача будь-яких дій, які б свідчили про схвалення ними спірного правочину матеріали справи не містять.

Отже, посилання суду першої інстанції та відповідача на норми статті 241 Цивільного кодексу України є безпідставними.

У позовній заяві позивач посилається також на зловмисну домовленість представника однієї сторони з другою стороною, що згідно статті 232 Цивільного кодексу України є підставою для визнання спірного Договору купівлі-продажу недійсним.

З приводу вказаних тверджень позивача колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Пунктом 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі, в тому числі, статті 232 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. При цьому, представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що під час укладання договору між виконавчими органами сторін правочину мала місце зловмисна домовленість.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що за змістом статті 232 Цивільного кодексу України категорія «представник» може бути використана тільки щодо особи. Водночас, орган юридичної особи є складовою самої юридичної особи, що з позицій формально-юридичних виключає допустимість визнання недійсним правочину, вчиненого органом, унаслідок зловмисної домовленості з іншою стороною.

Правочини можуть вчинятися внаслідок зловмисної домовленості тільки тоді, коли представник однієї зі сторін діяв у межах чинних повноважень.

Однак, як встановлено вище, представник ОСОБА_7 діяла на підставі виданої директором ТОВ «Українська агрохімічна компанія» ОСОБА_5 довіреності на підписання Договору, правових підстав на укладення якого від імені позивача останній взагалі не мав, а відтак, і не мав права уповноважувати ОСОБА_7 на його підписання.

З роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», зокрема, абзацу 4 пункту 2.1. слідує, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

З огляду на зазначене, колегія суддів, враховуючи, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, вказує на недійсність спірного договору (правочину) з огляду на відсутність у директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» ОСОБА_5 належних повноважень на укладення від імені позивача вказаного Договору купівлі-продажу, що суперечить вимогам частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України, згідно якої орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва такою, що підлягає задоволенню, а рішення господарського суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі № 910/28083/14 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі № 910/28083/14 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,72 га, кадастровий номер :03:000:0022 від 15.12.2011, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» в особі ОСОБА_7 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл» в особі ОСОБА_6

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл» (04201, м. Київ, Мінське шосе, буд.4; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, буд.13; ) 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви та 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Видати наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи № 910/28083/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко