УХВАЛА

про повернення позовної заяви

23.09.2015Справа № 910/24990/15

Суддя Ломака В.С., розглянувши позовну заяву Приватної фірми «Труд»

до ICS «ANI ROADA GLIEI» SRL

про стягнення 1 372 890, 27 євро, що еквівалентно 33 374 962, 46 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватна фірма «Труд» (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до ICS «ANI ROADA GLIEI» SRL (далі - відповідач) про стягнення 1 372 890, 27 євро, що еквівалентно 33 374 962, 46 грн.

Дослідивши матеріали переданої на розгляд суду позовної заяви на предмет наявності правових підстав для прийняття її до провадження, суд звертає увагу на те, що подана Приватною фірмою «Труд» позовна заява не відповідає вимогам розділу VIII Господарського процесуального кодексу України, а тому підлягає поверненню з посиланням на ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 Господарського процесуального кодексу України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно з абзацом 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 1 січня 2015 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1 218 гривень.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1 372 890, 27 євро, що еквівалентно 33 374 962, 46 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Таким чином, за подання даного позову позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 182 700, 00 грн.

Натомість, позивачем до позовної заяви в якості доказів сплати судового збору було додано квитанцію № 70 від 17.07.2015 р. про сплату судового збору у розмірі 30 000, 00 грн.

Досліджуючи зміст означеної квитанції судом встановлено, що судовий збір було сплачено не позивачем, а ОСОБА_1.

При цьому, до позовної заяви позивачем не надано доказів в підтвердження того, що ОСОБА_1 уповноважений сплачувати від імені позивача судовий збір.

Також, суд зазначає, що у відповідності до п. 2.21. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою додаються до позовної заяви (заяви, скарги) і мають містити відомості про те, яка саме позовна заява (заява, скарга, дія) оплачується судовим збором.

Однак, зі змісту наданої позивачем квитанції № 70 від 17.07.2015 р. не вбачається, за подання якої саме позовної заяви було сплачено судовий збір.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що додана до позовної заяви квитанція № 70 від 17.07.2015 р. не є належним доказом сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі, оскільки судовий збір сплачено не особою, яка звернулась до суду з позовом - Приватною фірмою «Труд», а іншою особою, а зі змісту вказаної квитанції не вбачається, за подання якої саме позовної було сплачено судовий збір.

При цьому, до позовної заяви позивачем було додано заяву про відстрочення сплати судового збору до прийняття судом рішення у справі, мотивовану важким фінансовим становищем позивача, яке виникло, зокрема, у зв'язку з невиконанням відповідачем протягом тривалого часу своїх зобов'язань за Договором, а також ситуацією, яка склалася в країні та нестабільністю валюти.

Подану Приватною фірмою «Труд» заяву про відстрочення сплати судового збору суд вважає необґрунтованою виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до п. 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін.

Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Таким чином, з аналізу чинного законодавства, що регулює питання можливості зменшення розміру судового збору та відстрочення його оплати випливає, що законодавець у будь-якому випадку пов'язує зменшення розміру судового збору та відстрочення його оплати з об'єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, які вплинули на майновий стан сторони.

При цьому, з урахуванням положень ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України наявність відповідної обставини має бути доведена належними та допустимими доказами, а отже, особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

В даному випадку, до вищевказаної заяви позивачем не додано жодних доказів на підтвердження наявності обставин, які мали б виключний характер та свідчили б про наявність достатніх підстав для надання позивачу відстрочки сплати судового збору, зокрема доказів відсутності у нього грошових коштів в сумі, необхідній для сплати судового збору, або доказів того, що сплата таких коштів позивачем призведе до припинення його господарської діяльності тощо.

Враховуючи зазначене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про наявність достатніх правових підстав для надання відстрочки оплати судового збору до моменту винесення рішення.

Ті обставини, що через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань та складну ситуацію в країні і нестабільність валюти позивач опинився в скрутному матеріальному становищі, в даному випадку, без надання суду належних та допустимих доказів, які б характеризували складний майновий стан позивача, - самі по собі не можуть слугувати підставою для задоволення вказаної заяви.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем при зверненні з даним позовом до суду порушено приписи п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому, слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до порушення провадження у справі.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

На стадії прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі суд має бути впевненим у тому, що зазначені засади не були порушені заявником позову.

Оскільки судом встановлено ненадання позивачем доказів сплати судового збору за подання даного позову у встановленому порядку та розмірі, а подана позивачем заява про відстрочення сплати судового збору є необґрунтованою, - позовна заява підлягає поверненню позивачу без розгляду з посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Відповідно до п. 3.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», недодержання вимог статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. В задоволені заяви Приватної фірми «Труд» про відстрочення сплати судового збору відмовити.

2. Позовну заяву повернути без розгляду.

3. Звернути увагу позивача, що після усунення недоліків, які стали підставою повернення позовної заяви без розгляду, він може повторно звернутись до господарського суду міста Києва з відповідним позовом.

Суддя В.С. Ломака