РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2015Справа №910/17313/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській Г.С.

розглянувши справу № 910/17313/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес-Технології Будівництва»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг»;

про визнання договору частково недійсним.

Представники сторін:

від позивача: Авраменко Я.П., довіреність б/н від 12.08.2015р.;

Орєхов А.В., довіреність б/н від 19.05.2015р.;

від відповідача: Козак О.Д., довіреність № 1927 від 10.11.2014р.

обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Експрес-Технології Будівництва» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» (надалі - відповідач) про визнання окремих пунктів договору недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункти 6.6.4. та 6.7. укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу № 131119-58/ФЛ-Ю-А від 19.11.2013р. є такими, що суперечать приписам частини 3 статті 615, частини 2 статті 653, статті 655, статті 665 Цивільного кодексу України, а відтак підлягають визнанню недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2015р. порушено провадження у справі № 910/17313/15 та призначено її розгляд на 13.08.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2015р. розгляд справи відкладений на 03.09.2015р.

Присутні в судовому засіданні 03.09.2015р. представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в засіданні суду подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що не має жодних правових підстав вважати, що лізингові платежі (або якась їх окрема частина), сплачені за договором позивачем, є авансом при придбанні ним права власності на предмет лізингу. Укладаючи договір та усвідомлюючи важливість врегулювання наслідків розірвання договору лізингодавцем, сторони, керуючись, як нормами ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу України, так і принципом свободи договору, прямо та однозначно підтвердили свою волю про те, що в разі розірвання договору лізингодавцем, лізингоодержувач не звільняється від сплати всіх нарахованих та не сплачених платежів (в т.ч. викупного платежу) та усі раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. З огляду на викладене, посилання позивача на невідповідність умов договору положенням чинного законодавства є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права. Крім того, спірний договір є різновидом майнового найму, а відтак визнання договору можливе лише на майбутнє. Проте, визнавати Договір фінансового лізингу № 131119-58/ФЛ-Ю-А від 19.11. 2013р. недійсним на майбутнє немає підстав,оскільки сторони договір розірвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України, в засіданні суду була оголошена перерва до 07.09.2015р.

В судовому засіданні 07.09.2015р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував з посиланням на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "ВіЕйБі Лізинг" (за договором - лізингодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Експрес-Технології Будівництва" (за договором - лізингоодержувач) 19.11.2013р. укладено Договір фінансового лізингу № 131119-58/ФЛ-Ю-А, за умовами якого лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування предмет лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість, якого на момент укладення договору, наведенні в додатку "специфікація" до договору, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах договору. За закінченням строку лізингу до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу, згідно з умовами договору (за виключенням випадків передбачених договором та/або законодавством).

Як встановлено судом та вбачається з рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2015р. у справі № 910/10423/15, на підставі акта від 06.12.2013р. приймання-передачі предмета лізингу в користування за договором лізингодавець передав предмет лізингу, а саме: новий універсал-В Renault Dokker, 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рами) VF10SRAW449414854, а лізингоодержувач прийняв вказаний предмет лізингу в користування (фінансовий лізинг).

Відповідно до п. 2.2. договору, всі платежі за договором лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривнях) відповідно до Графіку та Загальних умов шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості предмета лізингу; винагороду (комісію) Лізингодавцю за отриманий у лізинг предмет лізингу, з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.7.- 2.10.,3.4. Загальних умов.

Стаття 6 Загальних умов договору регулюється порядок дострокового припинення договору.

Так, у п. 6.6.4. визначено, що вилучення предмету лізингу, припинення або розірвання договору не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів (в т.ч. викупного платежу), передбачених договором. Сторони погодили, що у випадку односторонньої відмови лізингодавця від цього договору (розірвання договору), лізингоодержувач, на відповідну вимогу лізингодавця, зобов'язаний буде протягом строку встановленому у повідомленні про відмову лізингодавця від договору (розірвання договору) сплатити лізингодавцю всі нараховані та несплачені лізингові платежі, передбачені договором, а також передбачені договором та/або чинним законодавством України штрафні санкції. З моменту прийняття рішення про відмову від договору (його розірвання) і вилучення Предмета лізингу та направлення відповідного повідомлення лізингоодержувачу, право лізингоодержувача набути право власності на предмет лізингу на умовах цього Договору припиняється.

Отже відповідно до умов даного пункту договору, навіть у випадку повернення предмету лізингу Лізингодавцю, Лізингоодержувач не звільняється від сплати нарахованих платежів в т.ч. викупного платежу.

Згідно ст. 6.4. Договору, Викупний платіж (SВП) визначається за наступною формулою. SВП = SНВ*Р+Sлп3+SДЗ, де SНВ - сума невідшкодованої Лізингоодержувачем частини Остаточної загальної вартості предмету лізингу на дату нарахування викупного платежу; Р - коефіцієнт, який дорівнює розміру витрат лізингодавця на сплату податків, зборів та інших обов'язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні в іноземну валюту, в розрахунку на 1 гривню, збільшеному на 1,01 на момент нарахування викупного платежу. На момент укладання договору, розмір Р дорівнює 1,015 (у випадку, якщо валютою договору є українська гривня розмір Р дорівнює 1); 8лпЗ - сума трьох наступних після дати нарахування Викупного платежу чергових лізингових платежів згідно Графіка; SД3- сума витрат лізингодавця , пов'язаних із завершенням договору (зняття з реєстрації предмету лізингу, витрати на ведення справи, що оплачуються страховій компанії, яка здійснює майнове страхування предмету лізингу, під час розірвання договору страхування - якщо страхування предмету лізингу здійснює лізингодавець тощо).

Пунктом 6.7. договору визначено, що у випадку вилучення предмета лізингу, припинення або розірвання договору з причин зазначених у даному договорі та/або законодавстві України, усі раніше сплачені лізингоодержувачем платежі поверненню не підлягають.

На думку позивача, п. 6.6.4 договору, який передбачає сплату невідшкодованої частини загальної вартості предмету лізингу, у випадку вилучення предмета лізингу, припинення або розірвання договору, суперечить правовій природі відносин купівлі-продажу. Тобто, навіть у випадку сплати всіх нарахованих платежів, лізингоодержувач не набуває права власності на предмет лізингу.

Також, позивач посилається на те, що п. 6.7. договору не відповідає вимогам чинного законодавства, які регулюють відносини купівлі-продажу. Оскільки однією зі складових часток лізингового платежу є сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, тому в розумінні статті 570 ЦК України вказані платежі, в частині відшкодування вартості предмета лізингу, є авансом, і підлягають поверненню у разі відмови сторін від укладання договору купівлі-продажу.

Отже, з урахуванням поєднання у договорі фінансового лізингу кількох видів правочинів, найму (оренди), купівлі-продажу, поставки, позивач вважає оскаржувані п. 6.6.4. та п. 6.7. Договору фінансового лізингу № 131119-58/ФЛ-Ю-А від 19.11.2013р., такими що суперечать приписам частини 3 статті 615, частини 2 статті 653, статті 655, статті 665 Цивільного кодексу України, а тому підлягають визнанню недійсними.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ст. 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р., відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Аналогічну позицію наведено у п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 627 Цивільного кодекс України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змістом вказаних норм вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, а його умови є обов'язковими до виконання.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з умов укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу № 131119-58/ФЛ-Ю-А від 19.11. 2013р., відносини, які виникли між позивачем та відповідачем, пов'язані з виконанням договору фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг». Одночасно, відповідно до ст.2 вказаного нормативно-правового акту, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (ст.806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовим лізингом є вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингодавець зобов'язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

У ст. 11 вказаного Закону передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний прийняти предмет лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов договору.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 807 Цивільного кодексу України та ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.08.2015р. у справі № 910/10423/15, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2015р., було задоволено позов ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» до ТОВ «Експрес-Технології Будівництва» та стягнуто з відповідача на користь позивача 30 712,74 грн. заборгованості, 1 552,53 грн. пені; 827,58 грн. 30% річних та 4 557, 00 грн. штрафу.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2015р. у справі № 910/10423/15 мотивовано тим, що ТОВ «Експрес-Технології Будівництва» зобов'язання щодо сплати лізингових платежів виконувались неналежним чином, внаслідок чого за період з лютого по березень 2015 року в останнього виникла заборгованість у загальній сумі 30 712,74 грн.

Водночас, 23.04.2015р. за Актом прийому-передачі, у зв'язку з припиненням (розірванням) з вини ТОВ "Експрес-Технології Будівництва" договору було повернуто позивачу предмет лізингу.

Оскільки, до моменту повернення предмету лізингу у відповідача виникла заборгованість за договором, яка на час складання акту від 23.04.2015 не була погашена, позивач звернувся до суду з позовом про її стягнення.

Таким чином, під час вирішення спору господарський суд встановив порушення взятих на себе зобов'язань ТОВ "Експрес-Технології Будівництва", у зв'язку чим договір фінансового лізингу було розірвано та повернуто предмет лізингу лізингодавцю.

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Водночас, у ч. 2 ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

При цьому, лізингоодержувачу забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Отже, виходячи з аналізу зазначених вище норм чинного законодавства та з урахуванням умов укладеного між сторонами договору, право власності на предмет лізингу належить відповідачу до моменту повної сплати всіх передбачених договором платежів позивачем.

Крім того, з аналізу положень ч. 2 ст. 695 та ч. 2 ст. 697 Цивільного кодексу України, які застосовуються до договорів купівлі-продажу, вбачається, що продавець товару має право вимагати повернення товару, якщо покупець прострочив його оплату. При цьому, законодавець не передбачив можливості повернення платежів, сплачених за товар, у разі його повернення за вимогою продавця, що стало наслідком порушення зобов'язань покупця.

Частиною 4 статті 653 Цивільного кодексу України визначено, що сторони не мають право вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд також вважає безпідставним посилання позивача на приписи ст. 570 ЦК України в частині визначення, що платежі, які сплачені в рахунок відшкодування вартості предмета лізингу, є авансом, і підлягають поверненню у разі відмови сторін від укладання договору купівлі-продажу, оскільки поняття лізингових платежів, їх розмір та порядок сплати визначається умовами укладеного сторонами договору та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Як встановлено судом, сторони у договорі та додатках до нього, добровільно встановили формульне визначення розміру лізингових платежів і порядок їх сплати.

Сторони за взаємною згодою визначили умови та випадки зміни лізингових платежів. В свою чергу, підстави вважати, що при укладенні договору та додатків до нього волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі - відсутні.

Крім того, укладаючи договір та здійснюючі дії по його виконанню, позивач мав усвідомлювати, що порушення умов договору в частині своєчасної сплати лізингових платежів може стати підставою для розірвання договору та повернення предмету лізингу без будь-якого відшкодування раніше сплачених платежів.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, у даному випадку, обов'язок доведення порушення прав та необхідність їх захисту в судовому порядку покладається законом на позивача.

Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами невідповідність пунктів 6.6.4., 6.7. Договору фінансового лізингу № 131119-58/ФЛ-Ю-А від 19.11.2013р. вимогам чинного законодавства, як не доведено і порушення прав позивача, у зв'язку з укладанням та виконанням спірного правочину.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а відтак задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір підлягає віднесенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.09.2015р. Суддя А.І. Привалов А.І. Привалов