РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2015 р. Справа № 918/1932/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Юрчук М.І.

суддів Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу кредитора - ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Рівненської області від 04.08.15 р.

у справі № 918/1932/14 (суддя Заголдна Я.В. )

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Карат"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карат"

про визнання банкрутом

за участю представників сторін:

боржника - ОСОБА_2 (довіреність №1-2015 від 12.01.2015р.); ОСОБА_3 (довіреність №03/2014 від 22.12.2014р.);

кредитора - не з'явився;

апелянта - ОСОБА_4 (довіреність №65 від 07.02.2014р.).

арбітражного керуючого - не з'явився.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.08.2015 року у справі № 918/1932/14 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Карат" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Карат" про визнання банкрутом в задоволенні зяви ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, оформленого протокольним рішенням загальних зборів ТОВ "Карат" № 02 від 20.01.2014 року відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, кредитор - ОСОБА_1 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду Рівненської області скасувати та прийняти нову ухвалу, якою задоволити заяву про визнання правочину недійсним.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Рівненської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених в ухвалі місцевого суду, обставинам справи.

Ліквідатор у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду законною та обгрунтованою, а тому просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання представники кредитора та арбітражний керуючий не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи положення ст.102 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Безпосередньо в судовому засіданні представник апелянта повністю підтримав вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі; представники боржника безпосередньо в судовому засіданні вважають оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду законною та обгрунтованою, а тому просять залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників кредитора (апелянта) та боржника, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, ухвалу місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Карат" звернулося до господарського суду з заявою про визнання останнього банкрутом на підставі ст.95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 15.01.2015 року у справі №918/1932/14 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "Карат", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, проведення попереднього засідання суду призначено на 27.01.2015 р.

Постановою господарського суду Рівненської області від 27.01.2015 року №918/1932/14 ТОВ "Карат" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру боржника строком на 12 місяців, призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Карат" ОСОБА_5

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 21.04.2015 року визнано вимоги Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління ДФС у Рівненській області, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Рівне, гр. ОСОБА_1 до боржника та визнано вимоги по заробітній платі працівників боржника, а саме: гр. ОСОБА_1, гр. ОСОБА_6, гр. ОСОБА_7 та гр. ОСОБА_5

05.05.2015 року до господарського суду Рівненської області від кредитора - ОСОБА_1 надійшла заява про визнання недійсним правочину, оформленого протокольним рішенням загальних зборів ТОВ "Карат" №02 від 20.01.2014 року.

Вказана заява обгрунтована наступним.

17.01.2013 року ОСОБА_1 було подано загальним зборам учасників ТОВ "Карат" нотаріально посвідчену заяву про вихід зі складу засновників.

Рішенням загальних зборів від 17.01.2013р. (п.6) вказану заяву задоволено. Питання виплати належної частки в статутному капіталі загальними зборами вирішено здійснити після розгляду фінінсово-господарського звіту товариства та затвердження його результатів на підставі аудиту за відповідний період керівництва ОСОБА_1

Розмір зобов'язання боржника становить 3 235 433, 33грн., що підтверджується рішенням господарського суду Рівненської області від 07.10.2014 року у справі №918/120/14 (т.1, а.с.45).

В подальшому, 20.01.2014 року боржником було проведено загальні збори учасників товариства та прийнято ряд рішень, оформлених протоколом №2 (т.2, а.с. 31-32).

Пунктами 2,3 порядку денного розглядалися питання про виключення учасників ТОВ "Карат" ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та визначення порядку виплати вартості належної їм частки у майні товариства.

Пунктами 2, 3 рішення вирішено учасникам ТОВ "Карат" ОСОБА_8 та ОСОБА_6 передати в натурі майно на праві спільної часткової власності у співвідношення 1/2 частки, що належало ТОВ "Карат".

Заявник посилаючись на те, що боржник безоплатно здійснив відчуження майна, яке йому належало на праві власності та те, що відчуження майна відбулось раніше строку, передбаченого ч.1 ст.54 Закону України "Про господарські товариства", посилаючись на ст.20 Закону про банкрутство, ч.1 ст.54 Закону України "Про господарські товариства", ст.ст. 203, 215 ЦК України звернувся до господарського суду в межах справи про банкрутство ТОВ "Карат" з заявою про визнання недійсним правочину, оформленого протокольним рішенням загальних зборів ТОВ "Карат" №02 від 20.01.2014 року.

Місцевий господарський суд, розглянувши подану заяву, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для її задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як встановлено судами обох інстанцій, ОСОБА_1, в обґрунтування своїх вимог посилається на ст.20 Закону про банрутство та положення цивільного законодавства України.

Однак, слід відрізняти спори з вимогами до боржника, які подаються та розглядаються в порядку ч.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Спори з майновими вимогами до боржника, які заявлені в порядку ч.4 ст.10 Закону про банрутство розглядаються за правилами цивільного законодавства, тобто правочин визнається недійсним на підставі норм Цивільного кодексу України.

Спори про визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника, які заявлені в порядку ст.20 Закону про банрутство розглядаються виключно з підстав прямо передбачених цією статтею.

Положення ч.4 ст.10 Закону про банрутство кореспондуються з положеннями п.7 ч.1 ст.12 ГПК України та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін, справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (ч.10 ст.16 ГПК України) та розглядаються у позовному провадженні - на відміну від заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника у порядку ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство. Одночасний розгляд вимог про визнання недійсним договору з підстав порушення цивільного законодавства та з підстав ст.20 Закону України «"Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не допускається, оскільки для кожної з цих підстав встановлена окрема судова процедура.

Таким чином, спори про визнання недійсним правочину (договору), укладеного боржником, у порядку ч.4 ст.10 Закону про банрутство, розглядаються з приводу відповідності договору (правочину) вимогам цивільного законодавства (Цивільного кодексу України) та в окремому позовному провадженні, а спори про визнання правочину (договору) недійсним в порядку ст.20 Закону про банрутство розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство, тільки з підстав прямо передбачених ст.20 Закону про банрутство, в той час як сам правочин (договір) відповідає нормам цивільного законодавства (Цивільного кодексу України).

Статтею 20 Закону про банрутство передбачено, що правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

1) боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

2) боржник виконав майнові зобов'язання раніше встановленого строку;

3) боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов'язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

4) боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов'язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

5) боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

6) боржник прийняв на себе заставні зобов'язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Відповідно до ч.2 ст.20 Закону про банрутство, у разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії.

Кредитор за недійсним правочином (договором) або спростованою майновою дією має право вибору: погашення свого боргу в першу чергу в процедурі банкрутства або виконання зобов'язання боржником у натурі після припинення провадження у справі про банкрутство (ч.3 ст.20 Закону про банрутство).

Апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що під майновими діями боржника слід розуміти виконання боржником зобов'язань за вже укладеним до початку відповідного року правочином (договором) на шкоду власним інтересам або інтересам інших кредиторів. Наведене стосується, зокрема виконання зобов'язання раніше встановленого строку (терміну), відмови від власних майнових вимог, сплати коштів кредитору або прийняття майна в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна тощо. Що ж до визнання недійсними правочинів (договорів), то воно може мати місце у випадках відчуження боржником безоплатно майна, прийняття боржником на себе зобов'язань без необхідних дій майнового характеру іншої сторони, прийняття на себе заставних зобов'язань на забезпечення виконання грошових вимог. Правові наслідки спростування майнових дій та визнання недійсними правочинів (договорів) є однаковими і стосуються включення чи повернення майна боржника до ліквідаційної маси. У зв'язку з цим визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника у відповідних випадках не тягне за собою припинення правовідносин, що склалися, тому кредитор за недійсним правочином (договором) або спростованою майновою дією має право вибору - погашення свого боргу в першу чергу в процедурі банкрутства або виконання зобов'язання боржником у натурі після припинення провадження у справі про банкрутство (п. 16 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 № 01-06/606/2013).

Крім того, слід зазначити, що заявник фактично оскаржує протокол № 02 загальних зборів учасників ТОВ "Карат" від 20.01.2014р.

Виходячи з положень постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.10.2008 року "Про практику розгляду корпоративних спорів" рішення загальних зборів учасників господарського товариства є актами (офіційними документами правової чинності, що констатують (підтверджує) певні факти, події, пов'язані з діяльністю підприємств, установ чи їх структурних підрозділів). Рішення зборів товариства зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин і їх не можна ототожнювати із договором (відповідно до ст. 626 ЦК України це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ст.626 ЦК України) або правочином (відповідно до ст.202 ЦК України - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків).

З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд вірно зазначив в оскаржуваній ухвалі, що рішення загальних зборів товариства не є правочином, а тому і не може бути оскаржене в порядку ч.1 ст.20 Закону про банкрутство.

Так, постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 року "Про практику розгляду корпоративних спорів" визначено виключні підстави для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства, а саме: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Натомість, в заяві ОСОБА_1Є не міститься будь-якої вказівки на вище перелічені підстави, а відповідно і відсутні правові підстави для оскарження рішення зборів учасників товариства. Крім того вказані рішення можуть оскаржувати лише учасники товариства (п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.10.2008 року "Про практику розгляду корпоративних спорів"), яким гр. ОСОБА_1 не являється.

Рішення зборів товариства це не "майнові дії спрямовані на безоплатне відчуження майна", оскільки відповідно до листа Вищого господарського суду України № 01-06/606/2013 від 28.03.2013 року про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під майновими діями боржника слід розуміти виконання боржником зобов'язань за вже укладеним до початку відповідного року правочином (договором) на шкоду власним інтересам або інтересам інших кредиторів. Проте виділ частки майна пропорційної частці у статутному фонді учаснику, який написав заяву про вихід із товариства це не виконання зобовязання за правочином і не безоплатне відчуження, а проведення розрахунків із учасником, який здійснив внесок у формування статутного фонду товариства.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним правочину, оформленого протокольним рішенням загальних зборів ТОВ "Карат" № 02 від 20.01.2014 року, та відповідно правомірно відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що ухвала господарського суду Рівненської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для її скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Рівненської області від 04.08.2015 року - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Огороднік К.М.