ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"17" вересня 2015 р. Справа № 911/3467/15

за позовом Бучанської міської поліклініки, м. Буча

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 енергія майбутнього», смт. Гостомель

про стягнення 3548,80 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників:

позивач ОСОБА_1 предст. дов. №163 від 04.09.2015;

відповідач не зявився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Бучанської міської поліклініки (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 енергія майбутнього» (відповідач) про стягнення 3548,80 грн. заборгованості за договором поставки №29/13 від 04.02.2013 та стягнення в натурі придбаного товару.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.08.2015 у справі №911/3467/15 порушено провадження та призначено до розгляду на 07.09.2015.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.09.2015 розгляд справи було відкладено на 17.09.2015.

Відповідач в судове засідання 17.09.2015 року не забезпечив явку свого повноважного представника, письмового відзиву на позов та інших документів, витребуваних ухвалами суду, не подав.

Відповідно до частини 1 статті 93 Цивільного кодексу України, місцезнаходження юридичної особи визначається місцем її державної реєстрації, якщо інше не встановлено законом.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України 02.06.2006 № 01-8/1228 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році»).

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна правова позиція викладена в п.п. 3.9.1, 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали суду надсилались відповідачу за адресою вказаною в позовній заяві та Спеціальному витягу з ЄДРПОУ, що свідчить про те, що він був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами, відповідно до статті 75 ГПК України, за відсутності представника відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення приймається судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Згідно з ч. 1 статті 85 ГПК України, прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

Враховуючи те, що дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, яких достатньо для обєктивного вирішення спору по суті, судом закінчено, керуючись нормами статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 17.09.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

встановив:

04 лютого 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Майбутнього» (Постачальник) та Бучанською міською поліклінікою (Замовник) укладено Договір поставки ПММ та надання послуг по зберіганню і заправці автомобілів № 29/13.

Відповідно до розділу 1 Договору, предметом даного договору є закупівля продуктів нафтопереробки рідких, а саме бензину А-95, 76(80) (надалі ПММ) Замовником у Постачальника по карткам внутрішнього користування згідно специфікації та умов, зазначених у цьому договорі.

Постачальник передає у власність Покупця ПММ за цінами, відповідно до видаткових накладних та рахунків-фактур, що надаються Постачальником по кожній окремій заявці Замовника.

Термін дії картки внутрішнього користування складає 90 календарних днів. За нереалізовані Замовником картки внутрішнього користування в термін передбачений умовами даного договору Постачальник відповідальності не несе.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, копії видаткової накладної № 93 від 04.03.2013, позивач оплатив 1000 л бензину А-95.

За словами позивача, на протязі березня 2013 року Бучанська міська поліклініка використала 680 літрів бензину А95, проте з 20.04.2013 року позивач не зміг заправляти свої автомобілі по карткам внутрішнього користування на заправках відповідача, у звязку з тим, що вони закрилися.

Як стверджує позивач, у нього залишились невикористані талони на отримання 320 л бензину А95, загальна вартість бензину за якими складає 3548,80 грн., у звязку з чим позивач звернувся до відповідача з претензією вих. № 121 від 16.05.2013 року про отримання 320 л бензину.

Втім, дана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення, у звязку з чим позивач був змушений звернутись з позовом до суду.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Бучанська міська поліклініка не мала змоги використати картки внутрішнього користування, у звязку з тим, що заправки відповідача закрились, не надаючи жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Крім того, варто зазначити, що позивач не надав належних та допустимих доказів звернення до відповідача з вимогою про отримання 320 л бензину А95 за картками внутрішнього користування в межах строку, передбаченого Договором, оскільки претензія вих. № 121 від 16.05.2013 року, без доказів її направлення відповідачу не може вважатись таким доказом.

Разом з тим, умовами Договору передбачено, що за нереалізовані позивачем картки внутрішнього користування в термін передбачений умовами даного договору відповідач відповідальності не несе.

За наведених обставин, доводи позивача викладені в позовній заяві господарський суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини не підтверджують позовні вимоги.

Стосовно заявленої позивачем до стягнення пені, варто зазначити, що, оскільки суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення заборгованості, відповідно не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення пені, нарахованої на суму боргу.

З урахуванням вищезазначених обставин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при відмові в задоволенні позову покладаються на позивача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 32-34, 44, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Дата підписання повного тексту рішення.29.09.2015р.

Суддя О.В. Щоткін