КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2015 р. Справа№ 927/827/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Ільєнок Т.В.

Куксова В.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 22.09.2015 року по справі № 927/827/15 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Куйбишево" на рішення господарського суду Чернігівської області від 08.07.2015 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 13.07.2015 року) по справі № 927/827/15 (суддя - Оленич Т.Г.)

за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою

відповідальністю "Агрофірма "Куйбишево"

до публічного акціонерного товариства "Ічнянський молочно-

консервний комбінат"

про стягнення 12 577,26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Куйбишево" звернулось до господарського суду Чернігівської області з позовом до публічного акціонерного товариства "Ічнянський молочно-консервний комбінат" про стягнення 12 577,26 грн., з яких 11 930,00 грн. інфляційних нарахувань та 647,26 грн. трьох процентів річних.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 08.07.2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Ічнянський молочно-консервний комбінат" на користь сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Куйбишево" 601,23 грн. трьох процентів річних та 87,34 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням обласного суду, позивач, сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Куйбишево", звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення змінити в частині незадоволених позовних вимог, скасувати його в цій частині та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду обставинам справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Куйбишево" по справі № 927/827/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Яковлєва М.Л., суддів Ільєнок Т.В., Куксов В.В.

У зв'язку з перебуванням судді Куксова В.В. у відпустці розпорядженням секретаря палати Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 року здійснено заміну судової колегії та для розгляду апеляційної скарги по справі № 927/827/15 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Яковлєв М.Л., судді Ільєнок Т.В. та Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 року по справі № 927/827/15 прийнято апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Куйбишево" на рішення господарського суду Чернігівської області від 08.07.2015 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 13.07.2015 року) по справі № 927/827/15 до провадження і призначено перегляд рішення на 22.09.2015 року.

Публічним акціонерним товариством "Ічнянський молочно-консервний комбінат" на підставі ст. 96 ГПК України надано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги позивача на рішення господарського суду Чернігівської області від 08.07.2015 року у справі № 927/827/15 відмовити повністю, а рішення залишити без змін.

У зв'язку з виходом судді Куксова В.В. з відпустки розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 року здійснено заміну судової колегії та для розгляду апеляційної скарги по справі № 927/827/15 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Яковлєв М.Л., судді Куксов В.В. та Ільєнок Т.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 року прийнято до свого провадження апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Куйбишево" на рішення господарського суду Чернігівської області від 08.07.2015 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 13.07.2015 року) по справі № 927/827/15 зазначеною колегією.

Представник позивача був присутнім в судовому засіданні та надав свої пояснення, якими підтримав доводи, що викладені в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду Чернігівської області від 08.07.2015 року змінити в частині незадоволених позовних вимог, скасувати його в цій частині та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи викладене, а також наявність в матеріалах справи всіх необхідних для перегляду рішення доказів, апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутністю представника відповідача, проти чого також не заперечує представник позивача, присутній у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, виступ представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Чернігівської області від 08.07.2015 року по справі № 927/827/15 - слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2015 року між приватним сільськогосподарським підприємством "Лазірки" (первісний кредитор за договором), сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Куйбишево" (новий кредитор за договором, позивач) та публічним акціонерним товариством "Ічнянський молочно-консервний комбінат" (боржник, відповідач) укладено договір про відступлення права вимоги № 16 (договір, а.с. 24).

За своєю правовою природою зазначений договір є договором факторингу, укладання якого регулюється Главою 73 ЦК України.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ст. 1078 ЦК України).

За приписами ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до умов договору первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги заборгованості від боржника, яка на дату підписання договору становить 202 303,91 грн., що підтверджується актом звіряння між первісним кредитором та боржником від 03.02.2014 року, що належить первісному кредиторові за договором № 22/08-13 купівлі молока, укладеним між первісним кредитором і боржником від 22.08.2013 року, і стає новим кредитором за основним договором.

Відповідно до 1.2. договору новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором.

Згідно з п.3.1. договору первісний кредитор зобов'язався передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором, в термін до 3-х календарних днів з моменту підписання даного договору.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що він набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором та основним договором.

Договору відступлення права вимоги № 16 від 03.02.2015 року підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

За змістом ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із ч.1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Аналіз договору про відступлення права вимоги, свідчить, що сторонами дотримано встановлену законом форму даного правочину

Статтею 516 Цивільного кодексу України встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

В силу ст. 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

03.02.2015 року між ПСП "Лазірки" та позивачем складено та підписано акт приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги № 16 від 03.02.2015 року (а.с. 26).

Відповідно до акту приймання-передачі ПСП "Лазірки" передало позивачу документи, які засвідчують права, що передаються, зокрема: оригінал договору №22/08-13 купівлі молока від 22.08.2013 року (а.с. 14-16) та всі додатки до нього (а.с. 17-20); оригінал вимоги ПСП "Лазірки" (вих. №724 від 22.12.2014 року, а.с. 21-23) про сплату заборгованості у сумі 452 303,91 грн. та докази її надсилання й отримання відповідачем; оригінали актів звірки від 31.01.2015 року, від 03.02.2015 року, які складені та підписані ПСП "Лазірки" та ПАТ "Ічнянський молочно-консервний комбінат"; оригінал приймальної квитанції №рожн0000085 від 02.12.2014 року на закупівлю молочної сировини за період з 01.11.2014 року по 30.11.2014 року.

Відповідно до ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

22.08.2013 року між приватним сільськогосподарським підприємством "Лазірки" (продавець) та публічним акціонерним товариством "Ічнянський молочно-консервний комбінат" (покупець, відповідач) укладено договір № 22/08-13 купівлі молока (договір купівлі, а.с. 14-16)

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України одна сторона (продавець)

передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами договору купівлі продавець зобов'язався в порядку і на умовах, визначених договором, передати у власність покупцеві сільськогосподарську продукцію (сировину) - молоко коров'яче власного виробництва згідно із заявками покупця або з узгодженим сторонами графіком поставок, що є невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язувався прийняти та оплатити такий товар.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В розділі 3 договору купівлі сторони узгодили умови оплати товару та встановили, що оплата за товар проводиться покупцем на умовах 100% попередньої оплати по договірним цінам, що визначаються у специфікації, яка є невід'ємною частиною даного договору (п.3.1. договору). Розрахунок за кожну отриману партію товару проводиться за попередньою оплатою шляхом перерахуванням покупцем на розрахунковий рахунок продавця грошових коштів згідно з рахунок на оплату (п. 3.2.).

22.08.2013 року сторонами договору купівлі укладено додаток № 1 до договору № 22/08-13 купівлі молока від 22.08.2013 року, в якому визначено показники якості товару, його ціна в залежності від ґатунку товару, зокрема для молока екстра та вищого ґатунку ціна становить 4,50 грн. за 1 кг, за молоко першого ґатунку - 4,20 грн. за 1кг.(а.с. 18).

31.12.2013 року між сторонами договору купівлі укладено додаткову угоду до договору № 22/08-13 від 22.08.2013 року (а.с. 19), в якій сторонами продовжено строк дії договору до 31.12.2014 року.

01.11.2014 року сторонами договору купівлі укладено додаток №1 (а.с. 17), в якому визначено показники якості товару, його ціна в залежності від ґатунку товару, зокрема для молока екстра та вищого ґатунку ціна встановлена в розмірі 4,70 грн. за 1кг, за молоко першого ґатунку - 4,30 грн. за 1кг.

02.12.2014 року відповідачем виписано приймальну квитанцію №рожн0000085 на закупівлю молочної сировини за період з 01.11.2014 по 30.11.2014 року (а.с. 20), згідно з якою відповідачем прийнято від ПСП "Лазірки" молока в кількості 104229,47кг на загальну суму 472 303,91 грн.

В порушення умов договору відповідачем 01.12.2014 року та 04.12.2014 року було сплачено в рахунок оплати товару лише 20000 грн. Отже, залишок неоплаченої вартості товару по приймальній квитанції від 02.12.2014 року становив 452 303,91 грн.

22.12.2014 року ПСП "Лазірки" на адресу відповідача надіслано вимогу про сплату заборгованості в сумі 452 303,91 грн., яка виникла за товар, отриманий відповідачем в листопаді 2014 року (а.с.21-23).

В період з 13.01.2015 року по 03.02.2015 року боржником було оплачено товару за договором купівлі на суму 250 000,00 грн. (а.с. 76-109).

Відтак, залишок неоплаченої вартості товару станом на 03.02.2015 року становив 202 303,91 грн., що підтверджується актом звірки від 03.02.2015 року (а.с. 25).

Як було зазначено вище, у зобов'язанні, яке виникло між ПСП "Лазірки" та ПАТ "Ічнянський молочно-консервний комбінат" на підставі договору № 22/08-13 купівлі молока від 22.08.2013 року, відбулась заміна кредитора на СТОВ "Агрофірма "Куйбишево" в частині заборгованості, яка існувала на момент укладення даного договору, а саме 202 303,91 грн.

Остаточно відповідачем було погашено заборгованість за товар новому кредитору 24.03.2015 року.

У зв'язку з чим, сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Куйбишево" звернулось до господарського суду Чернігівської області з позовом до публічного акціонерного товариства "Ічнянський молочно-консервний комбінат" про стягнення 12 577,26 грн., з яких 11 930,00 грн. інфляційних нарахувань та 647,26 грн. трьох процентів річних.

В силу ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи відповідачем неналежно виконано свої зобов'язань по оплаті вартості отриманого товару, а тому позивач, як кредитор, до якого перейшло право вимоги заборгованості в сумі 202 303,91 грн., має право вимагати від відповідача сплату інфляційних нарахувань та трьох процентів річних.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (постанова) зазначено, що грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229 - 232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

У розділі 4 постанови зазначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Деякі окремі питання стягнення сум інфляційних нарахувань і процентів річних від простроченої суми

Кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Перевіривши правильність нарахування позивачем трьох процентів річних за період з 17.01.2015 року по 03.02.2015 року, колегія суддів зазначає, що позивачем було нараховано три відсотки річних на фактичну заборгованість, яка існувала у цей період, а не на ту заборгованість яка до нього перейшла за договором відступлення права вимоги.

Таким чином, до позивача, як до нового кредитора, перейшло право вимагати від відповідача, як боржника, сплати процентів річних, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, але при цьому лише на суму заборгованості, право вимоги якої було йому передано, а саме на 202 303,91 грн.

Отже, місцевий суд, здійснивши перерахунок, перевірений апеляційним судом, слушно задовольнив вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних за визначений позивачем період з 17.01.2015 року по 23.03.2015 року у сумі 601,23 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 11 903,00 грн. інфляційних нарахувань.

У 3 розділі постанови зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 року № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

За загальними правилами, інфляційні нарахування є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. При цьому, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. Відповідна правова позиція викладена у постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

З урахуванням вище викладеного, перевіривши правильність обчислення позивачем інфляційної складової боргу свідчить, що позивачем було нараховано інфляцію за період з 01.01.2015 року по 15.01.2015 року та з 16.01.2015 року по 02.02.2015 року на суми які були сплачені відповідачем в зазначенні періоди.

Таким чином, при нарахуванні інфляційної складової позивачем не враховані фактичні обставини, фактична заборгованість та недотриманий порядок нарахування інфляційних, який визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення інфляційних нарахувань.

Внаслідок цього, доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове рішення приймається колегіально за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та подати до суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Чернігівської області від 08.07.2015 року у справі № 927/827/15 залишається без змін.

Судові витрати покладаються на підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

З огляду на вищезазначене, керуючись ст. ст. 4-7, 33, 43, 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Куйбишево" на рішення господарського суду Чернігівської області від 08.07.2015 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 13.07.2015 року) по справі № 927/827/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Чернігівської області від 08.07.2015 року у справі № 927/827/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 927/827/15 повернути до господарському суду Чернігівської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.В. Ільєнок

В.В. Куксов