ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2015 р.Справа № 922/4216/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", м. Київ, в особі Філії управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз", м. Львів
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгрозапчастина", м. Харків
про про спонукання до виконання договору
за участю представників сторін:

позивача - Ковтунов І.А., довіреність від 23.02.2015 року;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" в особі Філії "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгрозапчастина" про спонукання до виконання умов договору, а саме позивач просить зобов'язати відповідача виконати умови договору № 151000466 від 20.01.2015 року та поставити і передати у власність (повне господарське відання) позивача недопоставлений товар. Витрати по сплаті судового збору позивач просить покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19 серпня 2015 року розгляд справи був відкладений на 21 вересня 2015 року об 11:00 год.

07 вересня 2015 року від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про уточнення позовних вимог за вх. № 35232, в якій позивач просить зобов'язати відповідача виконати умови договору № від 20.01.2015 року та поставити і передати у власність (повне господарське відання) позивача недопоставлений товар, а саме акумулятори автомобільні згідно специфікації (Додаток №1 Договору).

У судовому засіданні був присутній представник позивача, який просить розглянути заяву про уточнення позовних вимог.

Відповідач свого представника у судове засідання не направив, про причину неявки суд не повідомив, витребуваних судом документів не надав.

Розглядаючи заяву позивача про уточнення позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно ч.4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", ГПК, зокрема ст. 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових позовних вимог і т.п. Тому у разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як : подання іншого позову, чи збільшення або зменшення позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що збільшено чи зменшено може бути лише розмір позовних вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог, то фактично йдеться про подання іншого позову. Якщо в заяві йдеться про зменшення немайнових позовних вимог - це фактично зміна предмету позову.

Відповідно до п. 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" судами першої інстанції", право позивача про зміну предмета або підстав позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватись із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених в статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи та вказаної заяви, суд дійшов висновку, що надана позивачем заява фактично є заявою про зміну предмету позову, проте подана з порушенням п. 2 ч. 1 ст. 57 ГПК України, оскільки не містить доказів надсилання даної заяви на адресу відповідача (опису вкладень у поштове відправлення та чеку).

На підставі вказаного, суд залишає вказану заяву позивача без розгляду та переходить до розгляду справи по суті.

Представник позивача у судовому засіданні підтримує заявлені позовні вимоги.

Відповідач своїм правом не скористався, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 ГПК України, спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, а не більш як на п'ятнадцять днів.

Оскільки, сторонами клопотань щодо продовження строку розгляду спору до суду надано не було, а термін для вирішення господарським судом вичерпано та враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для відмови у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та вважає за необхідне розглянути справу за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст.75 ГПК України та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

20 січня 2015 року між Публічним акціонерним товариством "Укртрасгаз" від імені якого діє філія "Управління магістральних газопроводів "Львівтрансгаз" (позивачем, покупцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Украгрозапчастина" (відповідачем, продавцем) був укладений договір купівлі-продажу за № .

Відповідно до п. 1.1. Договору, продавець, який є власником товару, зобов'язується поставити і передати його у власність, а покупець зобов'язаний прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору, найменування (номенклатура, асортимент), кількість і ціни товару, що предметом цього договору, обумовлюються у специфікації (оформляється як Додаток № 1), яка є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно Специфікації відповідач зобов'язався поставити акумулятори на загальну суму 287123,60 грн.

Згідно п. 5.1. Договору, товар повинен бути повністю поставлений позивачу протягом 120-ти днів з моменту підписання договору.

Датою поставки за Договором вважається дата підписання сторонами видаткової накладної (п.5.2. Договору).

Враховуючи те, що станом на час подання позову позивачу відповідачем товар поставлений не був, що на думку позивача є порушенням умов договору, останній був змушений звернутись до суду з позовом про спонукання до виконання умов договору, а саме зобов'язати відповідача поставити та передати у власність (повне господарське відання) позивача недопотавлений товар.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (ч.1 ст.11 ЦК України).

Між сторонами у справі виникли зобов'язання з приводу поставки товару на підставі договору № від 20.01.2015 року.

Відповідно до ч.1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності з частиною першою статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

В силу статті 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина друга статті 693 Цивільного кодекс України).

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що ціна договору № від 20.01.2015 року становить 287123,60 грн.

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що покупець здійснює попередню оплату в розмірі 50% заявленої партії акумуляторів.

Позивач у своєму позові посилається на те, що ним на виконання умов договору 20.02.2015 року була перерахована грошова сума у розмірі 50% вартості заявленої партії товару згідно рахунку № УА-00000930 від 06.02.2015 року, а саме 40959,60 грн.

Проте, матеріали справи свідчать, що рахунок № УА-00000930 від 06.02.2015 року на суму 40959,60 грн., на який посилається позивач в матеріалах справи відсутній.

Жодної інформації, яка саме кількість товару була погоджена сторонами у заявленій партії, матеріали справи також не містять, що унеможливлює визначення того, яка саме кількість товару повинна була бути поставлена позивачу та яка була поставлена.

Пояснень з цього приводу представником позивача у судовому засіданні надано не було.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів перерахування коштів відповідачу, а одже не надано доказів попередньої оплати 50% вартості заявленої партії товару, що передбачено умовами договору.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду не були надані належні та допустимі документи, внаслідок чого суду не доведено, що позивачем виконані, а відповідачем порушені умови договору, що свідчить про відсутність підстав для спонукання відповідача щодо виконання договірних вимог.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При цьому, суд бере до уваги, що в п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відтак, беручи до уваги наведені законодавчі положення, суд дійшов висновку, що вимога позивача про спонукання відповідача до виконання вимог договору купівлі-продажу № від 20.01.2015 року - не підлягає задоволенню, оскільки не доведена позивачем належними та допустимими доказами.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 15, 22, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Повне рішення складено 28.09.2015 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/4216/15