КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2015 р. Справа№ 910/2918/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Ткаченка Б.О.

при секретарі: Дяченко Р.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Макидон М.М. ( за довіреністю №04-06-2013 від 04.06.2013 року)

від відповідача: Шутов А.О. ( за довіреністю б/н від 06.08.2015 року)

розглянувши апеляційну скаргу приватного виробничого підприємства "Сіріус"

на рішення господарського суду м. Києва від 23.04.2015

у справі №910/2918/15-г (суддя: Домніченва І.О.)

за позовом приватного виробничого підприємства "Сіріус"

до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

про визнання договору частково недійсним

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про визнання договору частково недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.04.2015 у справі №910/2918/15-г у позові відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, разом з тим при наявності в договорі третейського застереження сторона не позбавлена права звернення за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів до господарського суду

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач - приватне виробниче підприємство "Сіріус" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 у справі №910/2918/15-г повністю та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не прийняв до уваги, що кредитний договір було із порушенням закону в частині п.7.1, у зв'язку з чим останній підлягає визнанню недійсним. Зазначив також, що позивач вимушено став боржником відповідача у зв'язку із укладенням між відповідачем та TOB "Український промисловий банк" (який був первинним кредитором позивача) договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 року. Просив також прийняти до уваги, що відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2015 року по справі № 754/1010/15-ц рішення власника (засновника) приватного виробничого підприємства « Сіріус» від 14.12.2010 року визнано недійсним. Вказав, що визнання недійсним рішення власника позивача від 14.12.2010 року тягне за собою визнання недійсним і кредитного договору, оскільки у Щербини М.Г. були відсутні повноваження на укладання такого договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу приватного виробничого підприємства "Сіріус" та призначено справу до розгляду.

15.07.2015 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

В подальшому розгляд справи відкладався в зв'язку з неявкою уповноваженого представника відповідача.

В судовому засіданні 15.09.2015 року представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача вказав , що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 14 грудня 2010 року між ПАТ "Сіріус" (позичальник, позивач) та ПАТ "Дельта-Банк" (відповідач/Банк/Кредитор) було укладено кредитний договір № К-2004187 (Кредитний договір).(а.с.22)

За умовами зазначеного договору, кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти, надалі за текстом - "Кредит", у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання ( п. 1.1. кредитного договору). Надання кредиту здійснюється на умовах, визначених цим договором в сумі 240 000 000,00 грн., зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 13,5% річних, в порядку, визначеному цим договором, та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 11.12.2015 на умовах, визначених цим договором.( п. 1.1.1. кредитного договору).

У відповідності до п. 7.1. Кредитного договору "Всі спори за цим Договором вирішуються Сторонами в процесі переговорів. У разі неможливості вирішення спірних питань шляхом переговорів, всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього (включаючи, але не обмежуючи-визнання цього договору недійсним або дійсним, укладеним або неукладеним) вирішуються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків у наступному порядку. Справа розглядається одноособово Кисельовим Максимом Євгеновичем - третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15, у випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем. Миколайовичем або Твердохлібом Олегом Станіславовичем у порядку черговості, вказаному у цьому пункті Договору. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських: банків відповідно до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків".

Позивач звертаючись з позовними вимогами, зазначив, що Кредитний договір укладено із порушенням закону в частині п. 7.1. договору у зв'язку з чим останній підлягає визнанню недійсним оскільки, позивач був змушений підписати кредитний договір із вказаний пунктом, так як такий пункт міститься у стандартних формах кредитних договорів відповідача, до яких не передбачено внесення змін за бажанням позичальника. Також зазначив, що вимушено став боржником відповідача у зв'язку із укладенням між відповідачем та TOB "Український промисловий банк" (який був первинним кредитором позивача) договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010, відповідач має вплив на можливе прийняте рішення, оскільки є членом Асоціації Українських банків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, разом з тим при наявності в договорі третейського застереження сторона не позбавлена права звернення за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів до господарського суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Як передбачено ст. 626 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Принцип свободі договору передбачений у загальних засадах цивільного законодавства, відповідно до ст. 3 ЦК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі .

При цьому при укладанні оспорюваного договору позивач - приватне виробниче підприємство «Сіріус» мав право ознайомитись з його змістом та в разі наявності заперечень щодо окремих його умов, відповідно до вимог ст.181 ГК України скласти протокол розбіжностей та надіслати його іншій стороні.

Проте, позивач підписав кредитний договір без зауважень, погодившись повністю з умовами договору, як істотними згідно з чинним цивільним та господарським законодавством, так і з визначеними сторонами договору.

Необґрунтованими є посилання апеляційної скарги на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2015 року були визнані недійсними рішення власника позивача від 14.12.2010 року, останнє тягне за собою визнання недійсним і кредитного договору, оскільки до суду першої інстанції вищевказане рішення не надавалось, при зверненні з позовом ПВП «Сіріус» не посилався на зазначені обставини, як на підставу для визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору № К-2004187, укладеного 14 грудня 2010 року між сторонами, при цьому позивач відповідно до ст. 22 ГПК України до початку розгляду справи господарським судом по суті з письмовою заявою про зміну підстав позову не звертався.

Стосовно посилання апелянта на відсутність спору між сторонами на час укладення третейської угоди, укладеної у вигляді третейського застереження, що не відповідає вимогам статті 5 Закону України "Про третейські суди", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" визначено, що третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року за № 11).

Разом з тим, пунктом 3 ухвали Конституційного Суду України від 14.10.1997р. встановлено, що правосуддя це самостійна галузь державної діяльності, яку суди здійснюють шляхом розгляду і вирішення в судових засіданнях в особливій, встановленій законом процесуальній формі цивільних, кримінальних та інших справ. Натомість, третейський розгляд спорів це вид недержавної юридичної діяльності. Статтею 6 Конвенції про захист прав та основних свобод гарантовано право кожної особи, юридичної чи фізичної, на розгляд її справи справедливим неупередженим судом.

Закон України "Про третейські суди" передбачає виключно право, а не обов'язок сторін на звернення до цього суду. Окрім того, необхідна наявність волі обох сторін для виникнення у третейського суду підстав для розгляду спору по суті. При відсутності волі, в даному випадку, позивача, на звернення до третейського суду, чинне законодавство України жодним чином не позбавляє його права на звернення до господарського суду.

У разі коли між сторонами у договорі передбачене третейське застереження, але одна із сторін заперечує проти неї, то прерогатива має бути віддана відстоюванню права на захист своїх інтересів в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 06.12.2011р. у справі № 17/085-11.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, разом з тим при наявності в договорі третейського застереження сторона не позбавлена права звернення за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів до господарського суду.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 23.04.2015 року у справі № 910/2918/15-г, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виробничого підприємства "Сіріус" на рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 року у справі № 910/2918/15-г залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 року у справі № 910/2918/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/2918/15-г повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Б.О. Ткаченко