КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2015 р. Справа№ 910/14049/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Руденко М.А.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Кренець О.С. (довіреність №13-11-16802 від 26.06.2015 р.)

від відповідача - Христофоров О.В. (довіреність №12 від 18.06.2015 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення господарського суду міста Києва від 07.08.2015 р.

у справі №910/14049/15 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Промислові інвестиції»

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (зобов'язання повернути майно)

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Промислові інвестиції» про зобов'язання відповідача повернути позивачу майно, загальна площа якого 3292,60 кв.м, що розташоване за адресою м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 38, що включає такі будівлі та споруди: нежитлова будівля (літ. А) загальною площею 2048,70 кв. м; нежитлова будівля-склад (літ. Б) загальною площею 457,30 кв.м; нежитлова будівля-пральня (літ. В) загальною площею 772,20 кв.м; нежитлова будівля виробничого призначення (літ. Г) загальною площею 14,40 кв.м; повне інженерне обладнання (а.с. 10).

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.08.2015 р. у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим у зв'язку з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

04.02.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Промислові інвестиції» (покупець) укладено попередній договір купівлі-продажу банно-прального комплексу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В., зареєстрований в реєстрі за № 99.

Відповідно до умов попереднього договору, його сторони зобов'язуються у майбутньому в строк до 10.02.2015 р. укласти та нотаріально посвідчити основний договір купівлі-продажу нерухомого майна - банно-прального комплексу (включаючи всі приналежності), розташованого за адресою: м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського (колишня назва вул. Урицького), 38, загальна площа якого 3292.60 кв.м., та включає такі будівлі і споруди: нежитлова будівля (літ. А), загальною площею 2048,70 кв.м.; нежитлова будівля-склад (літ Б), загальною площею 457,30 кв.м.; нежитлова будівля-пральня (літ. В), загальною площею 772,20 кв.м.; нежитлова будівля виробничого призначення (літ. Г), загальною площею 14,40 кв.м. та повне інженерне обладнання (а.с. 28-35).

Пунктом 1.3 попереднього договору встановлено, що за основним договором купівлі-продажу продавець буде зобов'язаний у термін до 10.02.2015 р. включно продати та передати у власність покупця, а покупець купити та прийняти у власність майно за ціною 35869320,00 грн., включаючи ПДВ в сумі 5978220,00 грн. Ціна за цим договором сплачується покупцем на рахунок продавця до 10.02.2015 р. включно, з урахуванням до ціни майна суми авансу за цим попереднім договором.

Платіжним дорученням № 23 від 04.02.2015 р. відповідач перерахував на поточний рахунок позивача грошові кошти в сумі 35869320,00 грн., а 10.02.2015 р. надав позивачу акцепт пропозиції про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Промислові інвестиції» повно і безумовно акцептувало (прийняло без жодних застережень) пропозицію позивача щодо придбання майна, викладені в оферті (а.с. 50).

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.02.2015 р. № 26 на підставі постанови Правління Національного банку України № 83 від 05.02.2015 р. «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних» запроваджено з 06.02.2015 р. тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра».

26.05.2015 р. позивач направив відповідачу повідомлення-вимогу в порядку ст. ст. 37, 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в якому вимагав протягом 3-х календарних днів з моменту його отримання повернути позивачу майно, набуте за попереднім договором від 04.02.2015 р.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього закону і нормативно-правових актів Фонду.

Згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право призначати проведення аудиторських перевірок та юридичних експертиз з питань діяльності банку за рахунок банку в межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду.

В межах реалізації зазначеного права уповноваженою особою Фонду для здійснення перевірки з питань діяльності банку було залучено аудиторську фірму Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-аудит». Аудиторська компанія проаналізувала динаміку активів банку за період з 01.09.2014 року по 01.03.2015 р. з метою виявлення періодів, в яких відбувалися істотні зміни в її структурі та/або залишках.

З огляду на меморандум № 5Ф про окремі результати аудиторських процедур та меморандум № 1Ф про окремі результати аудиторських процедур аудиторської фірми та на думку позивача, в період з 27.01.2015 р. по 05.02.2015 р. включно окремими юридичними особами було здійснено ряд операцій, пов'язаних з повернення депозитів, погашенням кредитної заборгованості, викупом майна та майнових прав, що належали банку, та інших операцій в суттєвих обсягах (а.с. 22-27, 162-167).

Згідно висновку від 29.01.2015 р. зробленого ТОВ «АКО ЕКСПЕРТ», ринкова вартість банно-прального комплексу (включаючи всі його приналежності), розташованого за адресою: м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 38, загальною площею 3292,60 кв.м. на дату оцінки 29.01.2015 р. становить 34279400,00 грн. з врахуванням ПДВ.

На думку позивача, вчинення вищевказаного правочину з відповідачем було спрямоване на відчуження нерухомого майна ПАТ «КБ «Надра» на користь відповідача під час фактичної відсутності у ПАТ «КБ «Надра» ліквідних коштів для виконання зобов'язань перед тими ж самими контрагентами за банківським рахунком, що створило для відповідача переваги (пільги), прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, у вигляді погашення майном, що є предметом попереднього договору, кредиторських вимог, що випливають із розміщення на поточному рахунку відповідача в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» відповідних грошових коштів.

Позивач не заперечує, що станом на період з 03 лютого по 05 лютого 2015 року відповідач мав на поточному рахунку у позивача грошові кошти, які належали відповідачу на праві власності та щодо яких були відсутні жодні передбачені законом обмеження на здійснення розрахунків або перерахування на поточні чи інші рахунки в інші банківські установи, і які могли бути використані відповідачем для розрахунку за укладеними цивільно-правовими договорами.

З огляду на вищевказане, позивач вважає попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - банно-прального комплексу недійсним в силу закону на підставі п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а майно, відповідно, є таким, що набуто відповідачем без достатніх правових підстав.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначив, що предмет, підстава позову, зміст позовних вимог є такими, що не пов'язані між собою. Укладений 04.02.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Промислові інвестиції» попередній договір не породжує для сторін будь-яких юридичних наслідків, крім (що вбачається з його змісту) зобов'язання в термін до 10.02.2015 р. укласти та нотаріально посвідчити основний поговір купівлі-продажу майна. Попередній договір купівлі-продажу від 04.02.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Промислові інвестиції» було укладено відповідно до ст. 635 ЦК України.

Посилаючись на положення попереднього договору, норму ст. 635 ЦК України відповідач стверджує, що наслідком укладання попереднього договору є згода сторін укласти в майбутньому основний договір на умовах, викладених в попередньому договорі. При цьому, на думку відповідача, укладений між позивачем та відповідачем попередній договір, з огляду на його зміст, не був/не є підставою для переходу права власності на майно від позивача до відповідача. І навіть у разі задоволення судом позовних вимог не вбачатиметься будь-якого причинно-наслідкового зв'язку між наявною, на думку позивача, нікчемністю попереднього договору та юридичними наслідками недійсності правочину, застосування яких вимагає позивач.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частиною 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Частиною 1 ст. 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зі змісту попереднього договору купівлі-продажу від 04.02.2015 р. вбачається, що його було укладено у відповідності до ст. 635 ЦК України.

При цьому, в силу норми ст. 635 ЦК України, наслідком укладання попереднього договору є зобов'язання для його сторін укласти в майбутньому основний договір на умовах, викладених в попередньому договорі.

Слід зазначити, що норми чинного законодавства України не розширюють поняття попереднього договору та не розглядають попередній договір як підставу переходу права власності на майно від однієї особи до іншої.

Таким чином, укладений між позивачем та відповідачем попередній договір, з огляду на його зміст, не може вважатися самостійною підставою для переходу права власності на майно від позивача до відповідача.

Позивачем не доведено факт перебування майна за попереднім договором у власності відповідача та реєстрації за ним права власності на це майно.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів критично оцінює твердження позивача про те, що нерухоме майно є переданим з моменту оплати, здійсненої за попереднім договором.

Положення норми п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обумовлює нікчемність правочину необхідністю доведення зацікавленою особою (позивачем) наявності в діях учасників правочину мети у вигляді надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, при цьому позивач не довів наявності такої мети у сторін.

Посилання позивача на те, що договір між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Промислові інвестиції» укладений з метою надання останньому переваг (пільг), прямо не встановлених для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, не може підтверджуватись виключно даними бухгалтерського обліку чи аудиторського звіту, які свідчать про недостатню кількість ліквідних коштів у позивача для виконання своїх цивільно-правових зобов'язань, оскільки при кваліфікації правочину з огляду на мету його вчинення має враховуватись вина, яка доводиться такими засобами доказування, що можуть її підтвердити. (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Слід зазначити, що положення п. 7 ч. 3 ст 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» стосуються саме основного договору, який передбачає платіж чи передачу майна, тоді як попередній договір передбачає зобов'язання лише на майбутнє.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що попередній договір від 04.02.2015 р. є нікчемним або наявні будь-які підстави для визнання його недійсним.

Крім того, позивач обґрунтовує позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача повернути майно саме нікчемністю попереднього договору від 04.02.2015 р. та застосуванням наслідків такої нікчемності (реституції). Однак, у позові позивач також посилається на норми ст. 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Суд апеляційної інстанції також поділяє позицію суду першої інстанції в частині того, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

У протилежному ж випадку майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника (за відсутності договірних відносин між сторонами).

Позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідачем за таким позовом є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором.

Водночас, у випадку встановлення факту нікчемності (недійсності) правочину, законодавством передбачено особливий спосіб захисту прав, а саме - реституція (ст. 216 ЦК України).

Тобто, такий спосіб захисту як віндикація є неналежним у даних правовідносинах. Крім того, позивачем не доведено факт переходу права власності до відповідача на підставі попереднього договору від 04.02.2015 р. на нерухоме майно, а саме: банно-пральний комплекс (включаючи всі приналежності), розташований за адресою: м. Київ, вул. Митрополита В. Липківського, 38, загальна площа якого 3292,60 кв.м., що включає такі будівлі і споруди: нежитлову будівлю (літ. А), загальною площею 2048,70 кв.м.; нежитлову будівлю-склад (літ Б), загальною площею 457,30 кв.м.; нежитлову будівлю-пральню (літ. В), загальною площею 772,20 кв.м.; нежитлову будівлю виробничого призначення (літ. Г), загальною площею 14,40 кв.м. та повне інженерне обладнання.

Щодо доводів позивача з приводу наявності арешту всього рухомого та нерухомого майна Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.11.2014 р. ВП № 45323809, на момент укладення попереднього договору від 04.02.2015 р., то законодавством не передбачено жодних обмежень щодо можливості сторін укласти попередній договір за наявності будь-яких обтяжень речових прав на майно, так як відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, тоді як попередній договір містить лише зобов'язання сторін у майбутньому здійснити дії, які передбачають розпорядження майном.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим у зв'язку з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 07.08.2015 р. у цій справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 07.08.2015 р. у справі №910/14049/15 залишити без змін.

Справу №910/14049/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

М.А. Руденко