ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року Справа № 915/2118/14

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області, у складі судді Семенчук Н.О.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 дов. № 29/А від 20.02.2015

за участю представника відповідача - ОСОБА_2 дов. № б/н від 09.09.2014

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу,

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_3 УКРАЇНА, 04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, буд. 16-А

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Зерноприймальний комплекс ІНТЕРАГРОТРАНС, 54025, м. Миколаїв, проспект Героїв Сталінграду, буд. 117

про: витребування майна з чужого незаконного володіння

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_3 УКРАЇНА

звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовними вимогами

(заява про зміну предмету позову б/н від 02.02.2015 року) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Зерноприймальний комплекс ІНТЕРАГРОТРАНС на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_3 Україна 222 520 678, 40 грн. вартості насіння соняшнику некласного, врожаю 2014 року, що було передано у кількості 34 768,856 тон на зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю Зерноприймальний комплекс ІНТЕРАГРОТРАНС на підставі договору складського зберігання № 5 від 12 серпня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем договору складського зберігання №5 від 12.08.2014, відповідно до якого позивачем на зберігання відповідачу, було передано 34 768,856 тон насіння соняшнику некласного, врожаю 2014 року, а відповідач відмовляється повернути вказане зерно позивачеві. Позивач вказує що матеріали кримінального провадження містять інформацію, що може свідчити про відсутність зерна в зерносховищах відповідача, який відповідно до договору з позивачем, був зобовязаний здійснювати його зберігання. З огляду на вказане позивач зазначає, що повернення йому зерна може бути неможливим, що може мати наслідком відшкодування вартості такого зерна на користь позивача відповідно до положень ст.ст. 1212,1213 ЦК України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує, посилаючись на наступне:

- на момент звернення позивача до суду договір складського зберігання є діючим і сторони повинні виконувати його умови. Позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його права шляхом відмови від видачі на його вимогу переданого на зберігання товару, оскільки належним чином умови договору щодо порядку повернення майна поклажодавцем дотримані не були;

- позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами існують договірні відносини, що виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212, ст.1213 ЦК України;

- протокол тимчасового доступу до речей та документів від 19.12.2014, що складений слідчим СВ Центрального РВ ММУ не відображає увесь обсяг фактичної наявності товару, що знаходився на зберіганні відповідача під час огляду у всіх складських приміщеннях відповідача, оскільки у переліку приміщень які були оглянуті слідчим відсутній ангар літ. «Г» та орендований склад площею 410,2 кв.м.;

- позивачем предявлено позовні вимоги стосовно насіння соняшника з якісними показниками, які відмінні від тих, що були передані на зберігання

- визначена позивачем ціна позову є необґрунтованою.

Позивач 24.09.2015 вдруге надав до суду клопотання про проведення виїзного засідання в якому просить суд призначити виїзне засідання господарського суду за місцезнаходженням відповідача за адресою: м. Миколаїв, пр-т Героїв Сталінграду, буд. 117 та викликати у судове засідання фахівців Іноземного підприємства СЖС Україна для отримання розяснень з питань, що можуть виникнути під час проведення виїзного судового засідання.

Враховуючи, що ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 25.02.2015 в задоволенні заяви позивача від 25.02.2015 про проведення виїзного засідання з викликом у судове засідання фахівців Іноземного підприємства СЖС Україна було відмовлено та з урахуванням п. 3.14 Постанови Пленуму ВГС України № 18 від 26.12.2011 та обставин справи суд приходить до висновку про залишення повторного клопотання позивача від 24.09.2015 без задоволення.

24.09.2015 позивач надав до суду клопотання про витребування доказів згідно якого просить суд зобовязати відповідача провести з позивачем інвентаризацію насіння соняшникового врожаю 2014 року на зерноскладі відповідача, що було передано на зберігання за Договором № 5 та залучити до проведення інвентаризації незалежного сюрвейєра - Іноземне підприємство СЖС Україна.

Відповідач проти вказаного клопотання заперечує.

На думку суду, подавши клопотання від 24.09.2015 про витребування доказів позивач намагається забезпечити допуск Іноземного підприємства СЖС Україна на територію відповідача для отримання доказів існування обставин, на які він вже посилався у позовній заяві.

При цьому, слід зазначити, що жодних доказів звернення до відповідача з вимогою про забезпечення доступу позивача до майна для проведення огляду та звірки наявності продукції, що передбачено п.4.1.11, 4.1.12, 5.2.2, 5.2.4 договору №5 від 12.08.2014, та відмови відповідача виконати своє зобовязання, суду не надано. Фактично даним клопотанням позивач просить суд зобовязати відповідача вчинити дії (проведення інвентаризації) а не витребовує доказ як то передбачено ст. 38 ГПК України.

Враховуючи викладене у задоволенні клопотання позивача від 24.09.2015 про витребування доказів слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 22.01.2015, 03.02.2015 оголошувалась перерва.

При прийнятті рішення судом взято до уваги наступне.

12.08.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю АДМ ОСОБА_3 Україна (поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс ( зерновий склад) було укладено Договір №5 складського зберігання (надалі Договір №5) (т.1 а.с.30-35).

Згідно розділу 1 Договору №5, поклажодавець передає соняшник урожаю 2014року, а зерновий склад приймає на оплатне відокремлене зберігання, забезпечує переоформлення та зобовязується повернути зерно поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством. Кількість та якість продукції, що приймається на зберігання, визначається зерновим складом та зазначається у складському документі. Продукція зберігається за адресою: м.Миколаїв, пр.Героїв Сталінграду, 117.

Строк зберігання зерна сторони визначили у п.8.1 Договору №5 - до 30.09.2015.

Згідно п.9.1 Договору №5, договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до виконання сторонами своїх зобовязань.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що згідно Договору №5 було передано на зберігання відповідачу 34 768,856 тон насіння соняшнику врожаю 2014 року, що підтверджується відповідними складськими квитанціями на зерно (т.1 а.с.122-227). Відповідач в судовому засіданні 24.09.2015 підтвердив факт прийняття на зберігання насіння соняшнику нестандартного врожаю 2014 року згідно складських квитанцій.

Пунктами 3.4-3.6 Договору №5 визначено, що склад може зберігати продукцію до предявлення поклажедавцем вимоги про її повернення, але у будь-якому разі не пізніше терміну -30.09.2015 року. Про намір забрати продукцію зі зберігання поклажодавець письмово повідомляє зерновий склад не пізніше ніж за один банківський день до моменту отримання продукції. Відвантаження продукції із зберігання проводиться відповідно до наказу про відпуск, на підставі письмової заяви поклажодавця, скріпленої підписом та печаткою поклажодавця, в його присутності або у присутності його уповноваженого представника, при умові надання першого оригіналу складського документу на зерно та довіреності на отримання ТМЦ. Сторони домовились, що особа, зазначена у довіреності на отримання ТМЦ, виданої поклажодавцем, має повноваження на отримання документів, які зерновий склад видає у відповідності до даного договору.

Відповідно до п.4.1.4 Договору №5, зерновий склад зобов'язаний повернути поклажодавцю відповідну кількість продукції у фізичній вазі, згідно з «актом-розрахуноком обсягу зерна, побічних продуктів і відходів які належать власнику», виходячи з якості, визначеної при прийманні та відвантажені, природного убутку та механічних втрат при зберіганні, убутку від очищення та сушіння. Клас зерна, що відпускається повинен відповідати класу, за яким воно було прийнято на зберігання. У момент відвантаження партії зерна зерновий склад зобовязаний видати поклажодавцеві акт-розрахунок, згідно Наказу Міністерства аграрної політики №228 від 15.06.2004 року, в якому проводить розрахунок кількості зерна, яке належить поклажодавцеві, вираховує втрати та зменшення згідно з нормами. Зерновий склад зобовязаний на першу вимогу поклажодавця відвантажити продукцію, навіть якщо строк його зберігання не закінчився, з урахування технічних можливостей обладнання та норм відвантаження зернового складу, попередивши зерновий склад в строк, обумовлений п.3.5 договору (п.4.1.6 Договору №5). Зберігати зерно протягом строку, визначеного в договорі (п.4.1.9 Договору №5).

До позовної заяви додана заявка позивача №14/11/14-4 від 14.11.2014 про відвантаження соняшника некласного у кількості 34 768,856 тон врожаю 2014 року починаючи з 15.11.2014, за довіреністю №5096 від 14.11.2014 через ОСОБА_4 Оплату послуг з відвантаження позивач гарантував (т.1 а.с.228). Листом від 17.11.2014 позивач запропонував для пришвидшення процесу відвантаження зерна допустити на відвантаження додатковий автонавантажувач. Позивач гарантував оплату послуг автонавантажувача за власні кошти(т.1 а.с.229).

Позивач зазначає, що відповідач відмовився від завантаження зерна на надані позивачем транспортні засоби, в підтвердження чого надає лист №1410-1650 від 21.11.2014 фірми SGS в якому зазначено, що 20.11.2014 о 17:00 термінал ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс відмовився загружати автомашину НОМЕР_1. 21.11.2014 по вказівці директора термінала погрузла була відмінена. Машини виставлені за ворота термінала. Представник відповідача ОСОБА_5 від підпису відмовився, що засвідчено підписом менеджера позивача ОСОБА_6 (т.1 а.с.231).

Відповідач проти вказаної позиції позивача заперечує, посилаючись на те, що позивач разом із заявкою на відвантаження зерна №14/11/14-4 від 14.11.2014 не надав довіреність №5096 від 14.11.2014 на ОСОБА_4, на підставі якої можуть бути отримані товарно-матеріальні цінності із зберігання та не надав оригінали складських документів. Вказує, що компанія SGS, як господарюючий субєкт не є стороною укладеного Договору №5, а його умовами не передбачено залучення 3-х осіб до виконання договору, тому акт №1410-1650 від 21.11.2014 не є належним доказом відмови від завантаження автомашин. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не вказано, на підставі яких саме документів діяв нібито уповноважений представник відповідача ОСОБА_5 та менеджер позивача ОСОБА_7 повноваження якого для складання акту не підтверджено та в листі №14/11/14-4 від 14.11.2014 ОСОБА_7 не зазначений як особа на отримання товарно-матеріальних цінностей та не вказана його довіреність. Відповідач повідомляє, що в списках працівників відповідача відсутній працівник ОСОБА_5 та довіреність на представництво інтересів відповідача йому не надавалась.

У відповідності до п.4.1.11, 4.1.12 Договору №5, зерновий склад зобовязаний забезпечити доступ позивачеві та/або уповноваженій ним особі до зерна для проведення огляду протягом строку його зберігання. Щомісяця та/або запитом позивача проводити звірку наявності продукції та підписувати двосторонні акти звірки ТМЦ..

Позивач посилається на те, що відповідач після проведення співробітниками позивача 03.11.2014 візуального контролю наявності ТМЦ на зерновому складі(т.2 а.с.94), не надає доступу представникам позивача до складів, що не дає можливості самостійно пересвідчитись у наявності зерна, що було передано на зберігання. При цьому, доказів звернення до відповідача з такою вимогою позивач суду не надав.

Під час розгляду справи у суді позивач повідомив, що 19.12.2014, у межах кримінального провадження №0006499, слідчим було складено протокол тимчасового доступу до речей і документів та опис, відповідно якого, два з чотирьох зерносховищ відповідача приміщення « 4/А», «Ж1» були порожні, в інших двох приміщеннях « 2/Л», « 5/А1» знаходилась біомаса та макуха, іншої продукції під час огляду виявлено не було(т.2 а.с.14-29).

Позивач вказує що матеріали кримінального провадження містять інформацію, що може свідчити про відсутність зерна в зерносховищах відповідача, який відповідно до договору з позивачем, був зобовязаний здійснювати його зберігання. З огляду на вказане позивач зазначає, що повернення йому зерна може бути неможливим, що може мати наслідком відшкодування вартості такого зерна на користь позивача відповідно до положень ст.ст. 1212,1213 ЦК України.

Згідно розрахунку позивача (т.2 а.с.51) розмір вартості зерна, переданого позивачем відповідачу на зберігання і неповернутого позивачеві, ним визначено у сумі 222 520 678,40 грн., що становить ринкову вартість переданого на зберігання, але не повернутого та втраченого зерна, виходячи із середніх цін на сільськогосподарські товари в Україні станом на 8-10 грудня 2014 , в підтвердження чого надано довідку ТОВ «Центр «Украгроконсалтинг» (т.2 а.с.52,53).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно матеріалів справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою зберігання. Сторони перебувають у договірних відносинах.

Доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання позивачем суду не надано.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт безпідставного набуття майна Товариством з обмеженою відповідальністю Зерноприймальний комплекс ІНТЕРАГРОТРАНС, оскільки правовідносини сторін виникли на підставі Договору складського зберігання № 5 від 12.08.2014.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 77, 82, 82-1, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текс рішення складено 29.09.2015

Суддя Н.О. Семенчук