КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2015 р. Справа№ 910/12460/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 16.09.2015 року

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп» на рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року

у справі № 910/12460/15 (суддя Полякова К.В.)

за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп»

про відшкодування шкоди 5 782,55 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року по справі № 910/12460/15 позов ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ПрАТ «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп» про відшкодування шкоди 5 782,55 грн. - задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп» на користь ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 4 719,41 грн. сплаченого страхового відшкодування та 1 491,10 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 23.06.2015 року, ПрАТ «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року по справі № 910/12460/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Представник ПрАТ «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп» у судовому засіданні 16.09.2015 року надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у судовому засіданні 16.09.2015 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Представник позивача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Представник позивача просив залишити скаргу без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

06.02.2012 року між ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (страховик) та ТОВ «Хохланд Україна» (страхувальник) укладено договір АМ.031276 добровільного страхування наземних транспортних засобів, за яким предметом страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортними засобами відповідно до додатку №1 до договору, а саме, зокрема, марки «Renault», державний номер АА6760СВ.

Відповідно до довідки №9010231 про дорожньо-транспортну пригоду, 23.05.2012 року по вул. Дегтярівський у м. Києві, відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортним засобом марки «Renault», державний номер АА6760СВ, під керуванням Гудимович Ю.Л. (право керування передбачено у технічному паспорті), транспортним засобом марки «Hyundai», державний номер АІ4646ВМ, під керуванням Кукса К.М., транспортним засобом марки «ВАЗ21099», державний номер 87958КЕ, під керуванням Палюх О.О. та транспортним засобом марки «Mercedes-Benz», державний номер ВК3739АХ, під керуванням Дідух Д.О.

Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм Палюх О.О. Правил дорожнього руху України, якого постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 22.06.2012 року у справі №2610/13839/2012 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

З матеріалів справи вбачається, що 24.05.2012 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку за договором АМ. 031276 78 від 06.02.2012 року.

Пунктом 10.4 договору сторони погодили, що при визначені розміру страхового відшкодування (при проведені відновлювального ремонту) до уваги беруться виключно розрахунки, складені страховиком, або акт (висновок) незалежної авто товарознавчої експертизи, підготовлений за його замовленням спеціалізованою організацією (оцінювачем, суб'єктом оціночної діяльності, судовим експертом) або обсяг коштів, визначений у калькуляції ремонту СТО.

Розмір страхового відшкодування визначений позивачем на підставі рахунку №АМСС006276 від 26.05.2012 року та акту виконаних робіт №АМН0008049 від 26.07.2012 року, виставлених СТО ТОВ «Арма Моторс», та зазначений у страховому акті №UA045/L05/01 від 31.05.2012 року та №UA045/L05/02 від 30.07.2012 року із розрахунком до нього у загальному розмірі 5782,55 грн.

За п.10.5.2 договору, страховик має право здійснити авансову виплату страхового відшкодування в розмірі 70-ти відсотків від розміру страхового відшкодування, а остаточна виплата страхового відшкодування здійснюється після надання документів, що підтверджують факт виконання відновлювального ремонту (акт виконаних робіт/чеки, квитанції) та огляду відновленого (відремонтованого) застрахованого ТЗ.

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору АМ. 031276 від 06.02.2012 року позивач перерахував на рахунок СТО ТОВ «Арма Моторс» суму страхового відшкодування у розмірі 4748,54 грн. та 1034,01 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями №2975 від 31.05.2012 року та №13110 від 31.07.2012 року.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність водія Палюх О.О., який керував транспортним засобом марки «ВАЗ21099», державний номер 87958КЕ, на момент скоєння ДТП застрахована ПрАТ «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп» (відповідач у справі), за полісом №АА/6775699, 25.02.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою №1116/2012-02/ИР про страхове відшкодування в порядку регресу. Однак, вказана претензія позивача було залишена без задоволення.

Так, у травні 2015 року ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп» про відшкодування шкоди 5 782,55 грн. Позивач зазначає, що виконавши умови договору страхування майнових інтересів власника автомобіля і виплативши йому у зв'язку з пошкодженням автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді суму страхового відшкодування, отримав право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, якими є відповідач, як особа, що застрахувала цивільну відповідальність винної у пригоді особи.

Водночас, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зауважує на пропущення позивачем строку для подання заяви про страхове відшкодування, зважаючи на ст.37.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», що визначає одну з підстав відмови у виплаті страхового відшкодування неподання протягом одного року відповідної заяви з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Також, відповідач наголошує, що не повідомлення його, як страховика, також і винною у спричиненні ДТП особою про страховий випадок, позбавило відповідача права на його розслідування та оцінку завданої шкоди.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року по справі № 910/12460/15 позов ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ПрАТ «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп» про відшкодування шкоди 5 782,55 грн. - задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 4 719,41 грн. сплаченого страхового відшкодування та 1 491,10 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вказаного позову, виходячи з наступного.

Стаття 979 Цивільного кодексу України та стаття 16 Закону України «Про страхування» визначають, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно зі ст.993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат (затрат) переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув право вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи.

Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вбачається з ч.1 ст.1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана, серед іншого, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, на момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність Палюх О.О., який керував транспортним засобом марки «ВАЗ21099», державний номер 87958КЕ, застрахована приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп», за полісом №АА/6775699, (відповідно до витягу з Єдиної централізованої бази МТСБУ).

Так, у зв'язку з тим, що цивільно-правову відповідальність осіб, які на законній підставі користуються автомобілем марки «ВАЗ21099», державний номер 87958КЕ застраховано відповідачем на підставі полісу №АА/6775699, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме відповідач зобов'язаний відшкодувати шкоду, заподіяну позивачу в межах ліміту відповідальності. Як вбачається з полісу серії №АА/6775699 ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 50000 грн., розмір франшизи - 1000 грн.

Відповідно до ч. 2 п. 12.1 статті 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

За таких підстав, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу грошові кошти в межах ліміту відповідальності за вирахуванням франшизи.

При цьому, судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що відповідно до п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин тому проведення операцій, що не впливають на поновлення справності та роботоздатності автомобіля та не можуть здійснюватися шляхом відновлення чи заміни частин таких як мийка, полірування тощо, не повинне відшкодовуватись за обов'язковим страхуванням цивільної відповідальності власників транспортних засобів.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно зазначив місцевий господарський суд, до розміру страхового відшкодування, визначеного на підставі рахунку та акту виконаних робіт №АМН0008049 від 26.07.2012 року, виставлених СТО ТОВ «Арма Моторс», включено вартість мийки ТЗ марки «Renault», державний номер АА6760СВ у розмірі 63,14 грн.

Аналізуючи зазначені вище норми, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, про зменшення суми страхового відшкодування на вартість мийки, враховуючи що позивачем не надано доказів на підтвердження виключення даної складової із розміру страхового відшкодування, заявленого до стягнення у межах даного позову, а отже, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача становить 4719,41 грн. (5782,55 грн. - 1000,00 грн. - 63,14 грн. = 4719,41 грн.).

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Оскільки, відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано суду доказів сплати позивачу страхового відшкодування, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування в розмірі 4719,41 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому правомірно частково задоволені місцевим господарським судом, з вирахуванням франшизи та вартості мийки автомобіля.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що недотримання позивачем вимог п.1 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шляхом неповідомлення протягом року про настання страхового випадку, оскільки в даному випадку спірні регресні правовідносини між страховими компаніями не регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказаною статтею встановлено підстави для відмови страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у виплаті страхового відшкодування в разі невиконання потерпілою особою своїх обов'язків, що не слід ототожнювати з обов'язками страховика у правовідносинах регресного відшкодування.

Зі змісту наведених правових норм не вбачається обов'язку позивача звертатись до страховика, в якого застрахована цивільно-правова відповідальність особи, винної у скоєнні ДТП, з вимогою щодо отримання суми виплаченого страхового відшкодування. Натомість вказаними нормами передбачено перехід до позивача права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З огляду на викладене, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплатити матеріальне відшкодування. Відповідно до зазначених законодавчих приписів позивач може реалізувати своє право шляхом подання позову до суду.

До того ж, рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 визначає, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.11.2014 у справі №3-165гс14, яка є обов'язковою для застосування у силу положень ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач також посилається на не повідомлення його, як страховика, також і винною у спричиненні ДТП особою про страховий випадок, що позбавило відповідача права на його розслідування та оцінку завданої шкоди.

Проте, такі доводи скаржника не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки зазначена обставина не зумовлює відсутність виникнення у позивача права на звернення до відповідача із регресним позовом, оскільки таке право на судовий захист прямо закріплено законом і вданому випадку у суду відсутні підстави для відмови у захисті цивільного права позивача в силу приписів ч.ч.1,3 ст.16 ЦК України.

При цьому, як зазначив суд першої інстанції, відповідач не позбавлений права подання регресного позову до винного у спричиненні ДТП водія в порядку, передбаченому ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі недотримання строків і умов повідомлення страхувальником про ДТП.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЕйЕмДжи Груп» на рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року у справі № 910/12460/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2015 року у справі № 910/12460/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/12460/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 21.09.2015 року