КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2015 р. Справа№ 910/9652/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників cторін:

позивача: Решитова Е.В., довіреність № 80 від 30.12.2014 р.,

відповідача: Ковригін О.В., довіреність № 5-У від 26.12.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду м. Києва від 17.06.2015 р.

у справі № 910/9652/15 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"

до Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 7 194, 60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 7 194, 60 грн., з яких: 5 058, 00 грн. основного боргу, 910, 44 грн. пені, 354, 06 грн. штрафу, 416, 46 грн. інфляційних втрат, 455, 64 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду м. Києва від 17.06.2015 р. у справі №910/9652/15 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) 5 058 (п'ять тисяч п'ятдесят вісім) грн. 00 коп. - основного боргу, 259 (двісті п'ятдесят дев'ять) грн. 53 коп. - 3% річних та 1 350 (одну тисячу триста п'ятдесят) грн. 34 коп. - судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Дочірнє підприємство "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 17.06.2015 р. у справі №910/9652/15 про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" про стягнення з Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заборгованості щодо оплати отриманої продукції згідно договору купівлі-продажу від 13.10.10 №251-К/90-234-У. Прийняти нове рішення, яким відмовити Публічному акціонерному товариству "УКРТРАНСГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у задоволенні позовних вимог про стягнення з Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заборгованості за договором купівлі-продажу від 13.10.10 №251-К/90-234-У у сумі 5 058,00 грн., пені у розмірі 910,44 грн., штрафу у розмірі 354,06 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 455,64 грн. та інфляційні витрати у розмірі 416,46 грн. в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував і порушив норми матеріального та процесуального права.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційний господарський суд відмовити Дочірньому підприємству "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у задоволенні апеляційної скарги, а рішення господарського суду м. Києва від 17.06.2015 р. залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2015 р. апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 10.09.2015 р.

В судове засідання, яке відбулось 10.09.2015 року з'явились представники позивача та відповідача. Присутні представники надали суду усні пояснення щодо апеляційної скарги.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2010 р. між Дочірньою компанією "УКРТРАНСГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником прав та обов'язків якої відповідно до п. 1.2 Статуту є Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" (позивач, Продавець) та Дочірнім підприємством "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" в особі начальника Регіонального виробничого управління "Київавтогаз" (відповідач, Покупець) було укладено договір купівлі-продажу №251-К/90-234-У (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору продавець зобов'язується продати, а Покупець прийняти та оплатити запасні частини та матеріали - далі по тексту - Продукція, відповідно до специфікації, яка є невідємною частиною цього Договору (Додаток №1). Продавець підтверджує, що продукція належить йому на праві власності, і в інших осіб немає прав на зазначену Продукцію. (п. 1.2. Договору).

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що назва, кількість та асортимент Продукції зазначені у специфікації, яка є невід'ємною частиною до даного договору. (Додаток №1).

Відповідно до п. 3.1. ціна продукції зазначена у специфікації, яка додається до даного договору та є невід'ємною його частиною. (Додаток №1).

Загальна сума цього Договору складає 5 058,00 грн., в тому числі ПДВ 20% 843,00 грн. Загальна сума даного договору може бути змінена, про що сторони складають додаткову угоду. Продавець після поставки Продукції, та підписання Сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої Продукції згідно зі специфікацією до цього Договору. Покупець здійснює 100% оплату вартості Продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця (п.п. 3.2., 3.3., 3.4. та 3.5 Договору).

Розділом четвертим Договору передбачено умови поставки продукції, а саме Постачальник здійснює поставку продукції Покупцю за власний рахунок. Факт поставки Продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками Сторін у день отримання Продукції. Датою поставки Продукції визнається дата, вказана в накладній про прийняття Продукції Покупцем.

Цей Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2010 р. (п. 9.1. Договору).

Як вбачаться з матеріалів справи, 13.10.2010 року між Сторонами була підписана Специфікація до Договору, яка підписана та скріплена печатками сторін. Дана специфікація була підписана на загальну суму разом з ПДВ 5 058,00 грн. (4 215,00 грн., ПДВ 813,00 грн.) щодо поставки коденсатора CSADP 3-0/44/50 в кількості 3 одиниць.

Також між Продавцем та Покупцем 13.10.2010 року було підписано видаткову накладну № 20/10-2026 на суму разом з ПДВ 14 906, 68 грн. З урахуванням Продукції, передбаченої у специфікації до Договору, а саме коденсатора CSADP 3-0/44/50 в кількості 3 одиниць на суму разом з ПДВ 5 058,00 грн. (4 215,00 грн., ПДВ 813,00 грн.).

На виконання умов Договору позивач передав відповідачу через його представника Кибу О.О., яка діяла по довіреності № 60 від 13.10.2010 р., продукцію на суму 5 058, 00 грн. на підставі накладної вимоги № 20/10-2026 від 13.10.2010 р.

Позивач не надавав відповідачу окремо рахунок-фактуру, оскільки вся інформація, яка підлягала відображенню в такому рахунку-фактурі, вказана у самій видатковій накладній № 20/10-2026 від 13.10.2010 року та Договорі.

Таким чином, обов'язок відповідача здійснити оплату товару виник саме з моменту прийняття товару та підписання позивачем і відповідачем видаткової накладної № 20/10-2026 від 13.10.2010 року.

Однак, як слідує з матеріалів справи, внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо оплати вартості отриманої продукції, відповідно до умов п. 3.5. Договору, у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 5 058,00 грн.

Також, відповідно до акту звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2012 року, який підписаний сторонами та скріплений печатками, згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем становить 109 158 4,19 грн.

У вказану заборгованість відповідно до довідки від 02.03.2015 р. входить борг за спірним Договором в сумі 5 058, 00 грн., що відповідачем не спростовано та не заперечується.

Таким чином, спір у справі виник в зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором по оплаті за поставлений позивачем товар.

Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого господарського суду України "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому, в п. 1.7. Постанови Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначається, що нормою ст. 530 ЦК України передбачено, між іншим, можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

В той же час, як зазначалося вище, п. 3.5. Договору його сторони визначили, що покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного в розділі 10 Договору.

В процесі розгляду справи судом встановлено, що факт поставки позивачем визначеної у Додатку № 1 до Договору продукції підтверджується наявною в матеріалах справи накладною-вимогою, яка з боку відповідача підписана без зауважень та заперечень.

Підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положенню "Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Судом встановлено, що надана в обґрунтування позовних вимог накладна оформлена відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і Положення "Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку", містить всі обов'язкові реквізити, а відтак є первинним документом, що підтверджує здійснення відповідної господарської операції.

Відповідно до п. 3.4. Договору, продавець після поставки продукції та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікацією до Договору.

Докази того, що при підписанні спірної накладної відповідач не отримав рахунок-фактури в матеріалах справи відсутні. Умовами договору не передбачено, що рахунок-фактури для оплати поставленої партії товару виставляється покупцю окремо, шляхом вручення чи надсилання.

За таких обставин, суд вважає, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплатити поставлену позивачем продукцію.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець, згідно з ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Виходячи з вищевикладених вимог чинного законодавства та умов спірного Договору, суд дійшов висновку, що відповідач був зобов'язаний оплатити отриманий від позивача товар у строк до 18.10.2010 р. включно.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач прийняв замовлені ним товари, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві їх вартості в повному обсязі, тому борг, який існує на момент розгляду справи, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Разом з тим, стосовно заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності щодо заявленої до стягнення суми основного боргу, то в його задоволенні слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 Цивільного Кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною третьою статті 267 Цивільного Кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного Кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

При цьому, частиною 3 ст. 264 Цивільного кодексу України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як визначено п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Згідно підпункту 4.4.1. пункту 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2012 р. (тобто в межах трирічного строку позовної давності) сторонами було складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.06.2012 р.

Як зазначалось вище, до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може належати підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків.

Досліджуючи повноваження осіб, якими з боку обох сторін підписано акт від 01.07.2012 р. звірки взаєморозрахунків, суд вважає необхідним відзначити наступне.

Вимогами ч. 7 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства: забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Згідно з наказом № 336 від 29.12.2004 р. Міністерства праці та соціальної політики "Про затвердження Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників" головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, організовує роботу бухгалтерської служби, контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, здійснює заходи щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах.

Наказом № 148/234/383 від 10.11.1998 р. Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України "Про інвентаризацію заборгованості за станом на 1 листопада 1998 року" затверджено форму акту звіряння розрахунків, зокрема визначено, що акт підписується представниками підприємств.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що чинним законодавством, на момент складання акту звірки взаєморозрахунків від 01.07.2012 р., не було передбачено обов'язкового підписання акту звіряння саме керівниками суб'єктів господарських правовідносин, а з огляду на положення Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Наказу № 336 від 29.12.2004 р. Міністерства праці та соціальної політики "Про затвердження Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників" в межах здійснення бухгалтерського обліку та посадових обов'язків такі повноваження фактично має головний бухгалтер (особа, що виконує його обов'язки).

Аналогічну правову позицію щодо необов'язковості підписання актів звірки взаєморозрахунків саме керівниками підприємств наведено Верховним Судом України у постанові від 24.04.2007 р. у справі № 26/271 та Вищим господарським судом України у постановах від 15.09.2009 р. у справі № 8/39, від 27.02.2012 р. у справі № 20/5009/5311/11, від 16.05.2013 р. у справі № 5024/1066/2012, від 05.06.2014 р. у справі № 913/2988/13, від 16.01.2014 р. у справі № 901/1682/13.

Як вбачається з матеріалів справи, акт звірки від 01.07.2012 р. з боку ДК "УКРТРАНСГАЗ" було підписано заступником головного бухгалтера Вовк Жанною Миколаївною. Повноваження вказаної особи підтверджуються наказом № 381 к від 21.10.2011 р. "Про переведення" та посадовою інструкцією заступника головного бухгалтера, яку затверджено 10.06.2010 р. директором ДК "УКРТРАНСГАЗ".

Відповідно до вказаної посадової інструкції саме заступник головного бухгалтера забезпечує ведення бухгалтерського обліку Компанії.

При цьому, розділом 7 посадової інструкції визначено, що заступник головного бухгалтера несе персональну відповідальність за належне виконання своїх обов'язків.

Повноваження вказаної особи на підписання акту позивачем під час розгляду справи не оспорювались.

З боку покупця акт звірки було підписано головним бухгалтером Регіонального виробничого управління "КИЇВАТОГАЗ" Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" Погребною М.А.

Регіональне виробниче управління "КИЇВАВТОГАЗ" є відокремленим підрозділом Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", який не є юридичною особою, виконує частину функцій головного підприємства та здійснює, в тому числі, бухгалтерський облік.

Повноваження вказаної особи на підписання акту позивачем під час розгляду справи не оспорювались.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що акт від 01.07.2012 р. звіряння взаєморозрахунків з боку обох сторін було підписано уповноваженими на те представниками.

Відповідно до пояснень, наданих позивачем та не спростованих відповідачем, у вищезазначеному акті визначався зведений розмір заборгованості Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" станом на 30.06.2012 р., до якого входить, в тому числі, основна заборгованість в сумі 5 058, 00 грн., що виникла на підставі договору № 251-К/90-234-У від 13.10.2010 р.

При цьому, господарський суд вважає, що хоча акт звірки взаєморозрахунків і не є первинним бухгалтерським документом, який засвідчує факт господарської операції, проте складання означеного акту та його підписання уповноваженими на те представниками сторін є дією, яка свідчить про визнання покупцем товару боргу і як наслідок переривання строку позовної давності у розумінні ст. 264 Цивільного кодексу України.

Крім того, судом встановлено, що вищевказані дії по визнанню боргу було вчинено відповідачем до моменту спливу трирічного строку позовної давності з моменту визначеного вище початку його перебігу.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що підписання сторонами акту від 01.07.2012 р. звірки взаєморозрахунків вказує на визнання Дочірнім підприємством "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заборгованості в розмірі 5 058, 00 грн. за договором № 251-К/90-234-У від 13.10.2010 р., що свідчить про переривання 01.07.2012 р. перебігу строку позовної давності за вимогами про стягнення зазначеної заборгованості.

Як зазначалось вище, після переривання перебіг позовної давності починається заново, отже, у даному випадку строк позовної давності за вимогою про стягнення основного боргу почав свій перебіг заново 01.07.2012 р. та на момент звернення до суду не сплив.

Таким чином, враховуючи зазначене вище, вимоги в частині стягнення 5 058,00 грн. основного боргу за Договором підлягають задоволенню.

Стосовно заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені в сумі 910, 44 грн. та штрафу в сумі 354, 06 грн., нарахованих позивачем на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, слід зазначити наступне.

В силу ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного Кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкцій у вигляді пені та штрафу, передбачених ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що положення ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України не застосовуються до грошових зобов'язань.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 06.12.2010 р. у справі № 3-4гс10, від 20.12.2010 р. у справі № 3-41гс10, від 28.02.2011 р. у справі № 3-11гс11, від 04.02.2014 р. у справі 3-1гс14, які відповідно до приписів ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень та всіх судів України, а суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Крім того, у п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" також зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Між сторонами у справі виник спір щодо несплати поставленого позивачем товару, а тому необхідно з'ясувати, яке саме це зобов'язання - грошове чи негрошове.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Як вже зазначалось, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, договір купівлі-продажу складається із двох взаємопов'язаних між собою зобов'язань: 1) правовідношення, в якому продавець має поставити товар, а покупець наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; 2) правовідношення, в якому покупець зобов'язаний оплатити поставлений товар, а продавець має право вимагати від покупця відповідної оплати.

Зі змісту положення глави 47 Цивільного кодексу України, вбачається, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

У п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" також зазначено, що грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті.

Таким чином, правовідношення, в якому покупець зобов'язаний оплатити отриману продукцію грошима, а продавець має право вимагати від покупця відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Враховуючи, що між сторонами у справі виникло грошове зобов'язання, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу в сумі 354, 06 грн. та пені в сумі 910, 44 грн.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення 455, 64 грн. 3% річних та 416, 46 грн. інфляційних втрат, суд відзначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов'язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов'язання, за період з моменту виникнення обов'язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов'язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" № 62-97р від 03.04.1997 р.).

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Пунктом 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Відповідно до п. 1.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", 3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою є правовими наслідками порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань. Вимоги про сплату нарахувань, передбачених частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є частиною основного зобов'язання.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу не свідчить про переривання такого строку за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 17.07.2014 р. Вищого господарського суду України по справі № 910/4129/14.

Пунктом 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що якщо вiдповiдно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) пiдлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давнiсть необхiдно обчислювати щодо кожного дня окремо за попереднiй рiк до дня подання позову, якщо iнший перiод не встановлено законом або угодою сторiн.

В даному випадку, слід звернути увагу на те, що 3 % річних, як і пеня рахується та пiдлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, а отже при обмеженні 3 % річних строком позовної давності має бути застосовано аналогічний підхід.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 15.04.2015 р., а отже з обраного ним для розрахунку періоду (01.01.2011 р. - 31.12.2013 р.) не сплив строк позовної давності відносно днів, які входять до проміжку часу з 16.04.2012 р. по 31.12.2013 р. (625 днів) і 3 % річних за такий період складатиме 259, 53 грн.

Таким чином, суд перевіривши розрахунки 3% річних здійснені позивачем, встановив, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 259, 53 грн.

Інфляційні втрати судом також перераховано в межах проміжку часу з обраного ним періоду для розрахунку, який охоплюється трирічним строком позовної давності від дати звернення позивача до суду: травень 2012 року - грудень 2013 року включно і встановлено, що у зазначений період була дефляція (сукупний індекс інфляції за період з травня 2012 року по грудень 2013 року включно складає 99,59391932), у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Згідно ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем.

На підставі викладеного та з урахуванням того, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе за договором обов'язки щодо оплати вартості поставленої позивачем продукції, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги наведене, судова колегія вважає, що рішення господарського суду м. Києва від 17.06.2015 р. у справі №910/9652/15 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва від 17.06.2015 р. у справі №910/9652/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - без задоволення.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран