ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року Справа № 908/588/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Черкащенко М.М. (головуючий),

Вовк І.В. (доповідач),

Нєсвєтова Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 року у справі № 908/588/15-г за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" до товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача про витребування з незаконного володіння майна - вантажного автомобіля MAN 26413, № кузова/шасі НОМЕР_1, переданого за договором фінансового лізингу від 26.04.2007 року № L636-04/07, у зв'язку з закінченням строку лізингу.

Позов обгрунтовано положеннями п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст.ст. 387, 391, 400, 1212 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 18.03.2015 року (суддя Хуторной В.М.) позов задоволено, постановлено витребувати з незаконного володіння ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" та передати ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" MAN TGA26413, № кузова НОМЕР_2 шасі НОМЕР_3.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 року (судді Пуль О.А., Білоусова Я.О., Фоміна В.О.) зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач вважає, що судом апеляційної інстанції порушено і неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняту ним постанову скасувати, та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу від відповідача до суду не надходив.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та прийняті в ній судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, що 26.04.2007 року між ТОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" (лізингодавець) та ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № L636-04/07, за умовами якого лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу зобов'язується придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у володіння та користування протягом усього строку лізингу майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються в Специфікації (додаток № 2 до цього договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору фінансового лізингу, строк лізингу складається з періодів лізингу, зазначених в Графіку платежів (додаток № 1 до цього договору) та не може бути менше одного року.

За п. 1.2. договору строк лізингу складається з періодів лізингу, зазначених в графіку платежів та не може бути менше одного року.

Відповідно до Графіку платежів строк лізингу за договором складається з 60 періодів лізингу з липня 2007 року по червень 2012 року.

Пунктом 8.2.1 Загальних умов фінансового лізингу (додаток № 4 до договору) визначено, що лізингоодержувач має право використовувати предмет лізингу протягом строку лізингу.

Договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами та сплати лізингоодержувачем авансового платежу згідно Графіку платежів і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків за цим договором (п. 8.1 договору фінансового лізингу).

Відповідно до п. 5.4 загальних умов фінансового лізингу лізингоодержувач сплачує поточні лізингові платежі починаючи з першого періоду лізингу. При цьому першим періодом лізингу вважається календарний місяць, що слідує за місяцем в якому предмет лізингу був переданий лізингоодержувачу за актом приймання-передачі. Зазначені в Графіку платежів порядкові номери періодів лізингу відповідають календарним місяцям, які слідують за першим періодом лізингу, в прямому порядку.

Згідно Специфікації (додаток № 2 до цього договору) предметом лізингу є вантажний автомобіль MAN 26413, вартістю 344 637,25 грн., у т. ч. ПДВ.

Угодою про внесення змін до вказаного договору п. 3.1 договору фінансового лізингу викладено у новій редакції: "Вартість предмету лізингу становить 376216,2 грн., у т. ч. ПДВ".

Акт приймання-передачі предмета лізингу за договором був підписаний 22.06.2007 року, таким чином першим періодом лізингу за договором є липень 2007 року, а останнім - червень 2012 року.

Додатковими угодами від 02.03.2009 року, від 01.09.2009 року, від 02.08.2010 року, від 01.12.2010 року та від 04.05.2011 року сторонами вносились зміни щодо додатку №1 "Графік платежів".

Згідно з п. 1.2 додаткової угоди від 28.02.2014 року лізингоодержувач засвідчує та визнає, що на дату укладання цієї угоди, зобов'язання лізингоодержувача перед лізингодавцем за договором не виконані в повному обсязі та відповідно до умов, визначених договором.

Пунктом 1.3 цієї додаткової угоди визначено, що виконання зобов'язання/боргових зобов'язань лізингоодержувача за договором, з моменту укладання цієї додаткової угоди, є відстроченим. Встановити кінцеву дату виконання лізингоодержувачем зобов'язань за договором до 30.09.2014 року (зобов'язання повинні бути виконанні не пізніше зазначеної дати (дата виконання зобов'язань).

Предметом даного судового розгляду є вимоги лізингодавця до лізингоодержувача про повернення предмета лізингу у зв'язку з закінченням строку лізингу.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позову мотивовано наявністю правових підстав для витребування з володіння відповідача предмета лізингу у зв'язку з закінченням строку лізингу.

Апеляційний господарський суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові виходив з невірного обрання позивачем способу захисту порушеного права.

Згідно з статтею 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 3 статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

У відповідності до пункту 7 частини другої статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (статті 525, 526 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГК України та ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. У світлі вимог ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України одним з критеріїв належного виконання є строк виконання зобов'язання, недотримання якого є порушенням у розумінні ст. 610 та зумовлює прострочення боржника у розумінні ч. 1 ст.612 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що строк лізингу закінчився, проте відповідач своє зобов'язання щодо повернення предмету лізингу у зв'язку із закінченням строку лізингу не виконав, предмет лізингу - MAN TGA26413, № кузова НОМЕР_2 шасі НОМЕР_3, позивачу не повернув та доказів сплати лізингових платежів не надав.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції дійшовши висновку про обрання позивачем невірного способу захисту у вигляді витребування майна з чужого незаконного володіння, з посиланням на статті 387, 1212 ЦК України, оскільки положення наведених статей застосовуються у випадку безпідставного набуття або збереження майна та у випадку витребування майна власником із чужого незаконного володіння, тоді як спірні правовідносини виникли на підставі договору фінансового лізингу, який є діючим та не розірваним у встановленому порядку, не врахував положень п. 7 ч. 2 ст. 11 України "Про фінансовий лізинг", якими встановлено обов'язок лізингоодержувача повернути предмет лізингу у разі закінчення строку лізингу (а не строку дії договору), та на порушення якого посилався позивач у позовній заяві.

При цьому, апеляційний господарський суд не взяв до уваги, що з урахуванням ст. 1 ГПК України та ст. 15 ЦК України позивач має право на звернення до суду за захистом з огляду на порушення зобов'язань з боку відповідача.

До того ж, суди обох інстанцій не врахували, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За роз'ясненнями, що містяться в абзаці сьомому підпункту 3.12 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Враховуючи те, що визначений договором строк лізингу закінчився, проте предмет лізингу не був повернутий позивачу, чим порушено права позивача як власника майна, місцевий господарський суд в мотивувальній частині рішення дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для повернення предмета лізингу позивачу у зв'язку з закінченням встановленого сторонами строку лізингу, проте, виходячи з договірного (зобов'язального) характеру правовідносин між сторонами щодо передання спірного майна у користування на умовах лізингу та наявність спеціальної норми п. 7 ч.2 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг", судом у даному випадку необґрунтовано застосовано приписи ст.ст.387, 400 і 1212 ЦК України

З урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин та положень ст. 16 ЦК України і ст. 20 ГК України, спосіб судового захисту в даному випадку слід визначити як спонукання до виконання зобов'язання з повернення предмета лізингу у зв'язку з закінченням строку лізингу.

Однак, наведений в мотивувальній частині рішення від 18.03.2015 року правильний висновок суду першої інстанції щодо обов'язку лізингоодержувача повернути предмет лізингу за закінченням строку лізингу, було невірно відображено в резолютивній частині рішення.

Апеляційний господарський суд вказаних суперечностей не усунув, натомість помилково відмовив в позові.

За таких обставин, суд касаційної інстанції враховуючи приписи ст.ст. 6, 13 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, вважає за необхідне скасувати постанову апеляційного господарського суду, а рішення змінити та позов задовольнити, зобов'язавши відповідача повернути позивачеві спірний предмет лізингу.

З огляду наведеного та керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 року скасувати.

Рішення господарського суду Запорізької області від 18.03.2015 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в наступній редакції: "Зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" (87525, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Бахчиваджи, 2, ) повернути товариству з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (04073, Київ, просп. Московський, 9, корп. 5, офіс 101, ) майно - вантажний автомобіль MAN 26413, № кузова/шасі НОМЕР_1.".

В решті рішення господарського суду Запорізької області від 18.03.2015 року залишити без змін.

Здійснити поворот виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 року у справі № 908/588/15-г щодо стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" сплати судового збору в сумі 2 178,73 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" (87525, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Бахчиванджи, буд. 2, , поточний рахунок 6000 в Донецькій обласній дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 335076) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Райффайзен Лізинг Аваль" (04073, м. Київ, проспект Московський, буд. 9, корпус 5, офіс 101, , поточний рахунок 3 в АТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 380805) 2 178,73 грн. судового збору за подання та розгляд касаційної скарги.

Видачу відповідних наказів доручити господарському суду Запорізької області.

Головуючий суддя М.Черкащенко

Судді І.Вовк

Н.Нєсвєтова