ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

21.09.2015 р. Справа№ 5015/5221/12

Суддя господарського суду Львівської області Мазовіта А.Б., при секретарі Юрків М.Г., розглянувши матеріали справи

за скаргою:Державного підприємства «Енергоринок», м. Київ;
на дії:Відділу державної виконавчої служби Новороздільського міського управління юстиції у Львівській області, м. Новий Розділ, Львівська область;
у справі:№ 5015/5221/12
стягувач:Державне підприємство «Енергоринок», м. Київ;
боржник:Міське державне комунальне підприємство «Розділтеплокомуненерго», м. Новий Розділ, Львівська область;

За участю представників:

від скаржника (стягувача): ОСОБА_1, представник (довіреність №01/44-744Д від 25.12.2014 р.), ОСОБА_2, представник (довіреність №01/44-740Д від 25.12.2014 р.);

від боржника: не зявився;

від ВДВС: ОСОБА_3, представник (довіреність від 04.09.2015 р.), ОСОБА_4, представник (довіреність від 18.09.2015 р.)

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Енергоринок», м. Київ звернулося до господарського суду Львівської області зі скаргою на дії Відділу державної виконавчої служби Новороздільського міського управління юстиції у Львівській області, м. Новий Розділ, Львівська область у справі №5015/5221/12.

В судовому засіданні представники скаржника підтримали вимоги поданої скарги, просили задоволити.

Боржник явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представники ВДВС Новороздільського МУЮ підтримали подане заперечення на скаргу (вх. №37323/15 від 07.09.2015 р.), просили відмовити в її задоволенні.

Розглянувши матеріали скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.02.2013 р. у справі №5015/5221/12 стягнуто з Міського державного комунального підприємства «Розділтеплокомуненерго» на користь Державного підприємства «Енергоринок» 177 116,56 грн. - основного боргу, 15 942,91 грн. - 3% річних, 26921,72грн. - інфляційних втрат, а також 4 399,63 грн. - судового збору. Виконання рішення суду розстрочено на один рік.

21.02.2013 р. на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 05.02.2013 р. видано наказ.

Постановою державного виконавця ВДВС Новороздільського МУЮ від 17.02.2014 відкрито виконавче провадження (ВП №42123818) з виконання наказу господарського суду Львівської області від 21.02.2013 р. у справі №5015/5221/12.

17.06.2015 р. державним виконавцем ВДВС Новороздільського МУЮ винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві (ВП №42123818) на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Повернення виконавчого документа стягувачу обґрунтовується тим, що боржник є підприємством комунальної форми власності та має в повному господарському віданні майно, що належить територіальній громаді м.Новий Розділ. Отже, майно на яке можливо звернути стягнення для погашення заборгованості по даному виконавчому документу у боржника відсутнє. Відтак, ця обставина виключає можливість звернення стягнення на це майно для виконання виконавчого документу в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення є обовязковими до виконання на всій території, а ст. 8 передбачено, що Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії.

Згідно ст. 45 ГПК України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обовязкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обовязковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання. Усі субєкти права власності рівні перед законом.

Територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом (ст. 169 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Частиною 5 ст. 24 ГК України передбачено, що органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за наслідки діяльності субєктів господарювання, що належать до комунального сектора економіки, на підставах, у межах і порядку, визначених законом.

Згідно з ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших субєктів. Обєкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим субєктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника-юридичної особи коштів, достатніх для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне боржникові - юридичній особі на праві власності або закріплене за ним, у тому числі на майно, яке обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (за винятком майна, виключеного з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

На зазначене майно накладається арешт, і воно реалізується в черговості, визначеній згідно з ч. 2 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження».

Як зазначено у листі Міністерства юстиції України від 27.12.2004 р. №25-32-3644, у ході виконання рішень судів або інших органів (посадових осіб) про звернення стягнення на майно боржників комунальної форми власності, державний виконавець здійснює виконавче провадження на загальних підставах у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, під час виконання рішення суду про звернення стягнення на майно боржників комунальної форми власності, державний виконавець здійснює виконавче провадження на загальних підставах у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Слід також зазначити, що державним виконавцем у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві не обґрунтовано, яким саме нормативним актом та на яке майно територіальної громади м. Новий Розділ, що передано боржнику та виявлене державним виконавцем, встановлена заборона щодо звернення стягнення.

Як зазначалося вище, про наявність обставин, зазначених у ч. 1 ст. ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець складає акт.

Згідно п. 1.5. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. №512/5, під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пп. 1.5.2 Інструкції, акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події; текст акта складається з реквізитів виконавчого документа із зазначенням суті проведених дій; за зведеним виконавчим провадженням - повного найменування (прізвища, імені та по батькові) боржника та дати обєднання виконавчих проваджень у зведене, а також вступної і констатуючої частин. У вступній частині зазначаються назва, акта, дата і місце його складання, посада, прізвище, імя, по батькові державного виконавця, підстава для складання акта, перелічуються особи, що були присутні під час його складання, із зазначенням їхнього статусу у виконавчому провадженні, місця проживання (місцезнаходження), посад, інших наявних даних, зазначається кількість аркушів, на яких складено акт; у констатуючій частині викладаються мета і завдання складання акта, суть і характер проведених виконавчих дій, встановлені факти, події, а також у разі потреби висновки і пропозиції.

Однак, як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, копії якого долучено до матеріалів справи, акт щодо встановлення фактів, наведених в оскаржуваній постанові, державним виконавцем не складався.

З огляду на викладене, державний виконавець зобовязаний був вжити всіх передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішення Господарського суду Львівської області від 05.02.2013 р. у справі №5015/5221/12.

Згідно п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобовязує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що наведені стягувачем доводи щодо визнання недійсною постанови від 17.06.2015 р. про повернення виконавчого документа стягувачеві є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно абз. 2 п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, повязані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця, але може зобовязати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно ч. 3 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

З наведених норм випливає, що обовязки державного виконавця поновити виконавче провадження виникають в силу вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, лише в разі невиконання, неналежного виконання державним виконавцем вказаних вимог у суду виникне право (в разі звернення скаржника до суду із відповідною скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця) зобовязати державного виконавця здійснити передбачені законом дії.

Керуючись ст.ст. 47, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Державного підприємства «Енергоринок», м. Київ на дії Відділу державної виконавчої служби Новороздільського міського управління юстиції у Львівській області задоволити частково.

2. Визнати недійсною постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новороздільського міського управління юстиції у Львівській області від 17.06.2015 р. про повернення виконавчого документа стягувачеві (ВП №42123818).

3. Визнати дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новороздільського міського управління юстиції у Львівській області щодо виконання рішення Господарського суду Львівської області від 05.02.2013р. у справі №5015/5221/12 в частині повернення виконавчого документа стягувачеві незаконними.

4. В задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Суддя Мазовіта А.Б.