ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року Справа № 921/1481/14-г/5

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Іванової Л.Б.
суддівГольцової Л.А. (доповідач), Козир Т.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"
на рішення та постановуГосподарського суду Тернопільської області від 11.03.2015 Львівського апеляційного господарського суду від 13.05.2015
у справі№ 921/1481/14-г/5
Господарського судуТернопільської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Цукровий Холдинг "Т-Цукор"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача
1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Козівзький цукровий завод"; 2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Збаражський цукровий завод"; 3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Боршівський цукровий завод"; 4. Товариство з обмеженою відповідальністю "Ланівецький цукровий завод"; 5. Товариство з обмеженою відповідальністю "Хоросківський цукровий завод"; 6. Товариство з обмеженою відповідальністю "Бучацкий цукровий завод"
простягнення 47 909 000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 643 615 877,90 грн по курсу НБУ станом на 22.09.2014 заборгованості по кредиту та процентах та 33 926 122,64 грн заборгованості по пені за несплату процентів та кредиту
за участю представників:

позивача: Атаманюк Т.О., дов. від 25.05.2015;

відповідача: повідомлений, але не з'явився;

третьої особи-1: повідомлений, але не з'явився;

третьої особи-2: повідомлений, але не з'явився;

третьої особи-3: повідомлений, але не з'явився;

третьої особи-4: повідомлений, але не з'явився;

третьої особи-5: повідомлений, але не з'явився;

третьої особи-6: повідомлений, але не з'явився;

Розпорядженням Секретаря першої судової палати Вищого господарського суду України від 23.09.2015 № 02-05/699 для розгляду касаційної скарги у справі № 921/1481/14-г/5, призначеної до перегляду в касаційному порядку на 23.09.2015, сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Іванова Л.Б., судді - Гольцова Л.А., Козир Т.П.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 11.03.2015 у справі №921/1481/14-г/5 (суддя Андрушків Г.З.) в позов відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Мельник Г.І., судді - Михалюк О.В., Плотніцький Б.Д.) рішення Господарського суду Тернопільської області від 11.03.2015 у справі №921/1481/14-г/5 залишено без змін.

Не погоджуючись з судовими рішеннями попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та додатковими поясненнями до касаційної скарги, в яких просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник послався на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили, що не є перешкодою для суду касаційної інстанції переглянути в касаційному порядку оскаржувані судові рішення.

Усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено наступні фактичні обставини.

Між позивачем (Банк) та третіми особами (Позичальник) 19.12.2011 укладений договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №20-3531/2-1, за умовами якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 46 000 000,00 доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим договором, а Позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором. Дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 29.04.2016.

Відповідно до п. 3.2 договору, проценти за користування кредитом нараховуються Банком та сплачуються Позичальником, виходячи із встановленої сторонами змінюваної процентної ставки у розмірі LIBOR трьох місячний плюс 9,3% річних. При цьому, Позичальник дає свою згоду на те, що Банк здійснює зміну розміру процентної ставки на підставі фактичного значення LIBOR трьох місячний у зазначені дати зміни процентів без будь-яких додаткових погоджень з Позичальником.

Сторонами укладались договори про внесення змін до договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №20-3531/2-1 (від 24.01.2012 № 20-0089/2-1, від 01.02.2012 № 20-0222/2-1, від 20.04.2012 № 20-1349/2-1, від 04.05.2012 № 20-1639/2-1, від 11.07.2012 №20-2074/2-1, від 18.09.2012 № 20-3310/2-1, від 24.04.2013 № 20-1355/2-1, від 22.08.2013 №20-2450/2-1, від 30.05.2014 № 20-1555/2-1, від 26.06.2014 № 20-1691/2-1), якими, зокрема, п. 3.2 договору №20-3531/2-1 викладався в новій редакції.

Так, договором про внесення змін від 30.05.2014 № 20-1555/2-1 до договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №20-3531/2-1 п. 3.2 кредитного договору сторони домовились викласти в новій редакції, в результаті чого збільшено розмір процентної ставки до LIBOR трьох місячний плюс 15,5% річних, починаючи з дати першого списання коштів з кредитного рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При належному виконанні Позичальником зобов'язань за цим договором максимальний розмір процентної ставки становить 20% річних.

Судами встановлено, що на виконання своїх зобов'язань Банк надав Позичальникам грошові кошти, а саме: ТОВ "Козівзький цукровий завод" 6 833 944,88 доларів США, ТОВ "Збаражський цукровий завод" 13 067 510,50 доларів США, ТОВ "Боршівський цукровий завод" 1 528 109,61 доларів США, ТОВ "Ланівецький цукровий завод" 4 992 226,88 доларів США, ТОВ "Хоросківський цукровий завод" 13 961 417 доларів США, ТОВ "Бучацкий цукровий завод" 5 616 791,13 доларів США.

Однак, Позичальники взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом належним чином не виконали, у зв'язку з чим утворилася заборгованість по тілу кредиту та зі сплати відсотків за користування кредитом.

На виконання п. 4.3.4 кредитного договору позивач направив третім особам вимоги про сплату заборгованості та пені від 11.09.2014, які залишені останніми без задоволення.

В забезпечення виконання Позичальниками зобов'язань за кредитним договором від 19.12.2011 № 20-3531/2-1, між позивачем (Кредитор) та відповідачем (Поручитель) 22.12.2011 укладений договір поруки № 20-3606/3-3, за умовами якого Поручитель та Позичальник зобов'язались повернути Кредитору кредитні кошти, надані Позичальнику у формі відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 46 000 000,00 доларів США, датою остаточного повернення кредитних коштів є 29.04.2016, сплатити проценти за користування кредитними коштами виходячи із встановленої Кредитором процентної ставки у розмірі 3-місячний LIBOR плюс 9,3% річних, сплатити проценти за неправомірне користування кредитними коштами у розмірі 18% річних, при настанні умов, передбачених кредитним договором, сплатити проценти у розмірі та у порядку, передбаченому кредитним договором, сплатити комісійні винагороди, передбачені кредитним договором, сплатити неустойку (штраф, пеню), а також відшкодувати Кредиторові всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання Позичальником умов кредитного договору у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором.

Поручитель відповідно до умов цього договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором по сплаті Кредитору:

1) заборгованості по наданому кредиту в сумі 46 000 000,00 доларів США;

2) нарахованих за користування кредитними коштами процентів виходячи із встановленої Кредитором процентної ставки у розмірі 3- місячний LIBOR плюс 9,3% процентів річних,

при настанні умов, передбачених кредитним договором, процентів у розмірі та у порядку, передбаченому кредитним договором,

комісійних винагород, передбачених кредитним договором;

3) неустойки (штрафу, пені);

4) збитків завданих Кредиторові, понесених останнім внаслідок невиконання Позичальником умов кредитного договору у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним договором зобов'язується виконати зобов'язання по сплаті вказаних вище і несплачених Позичальником сум Кредитору (п. 2.1 договору поруки).

Пунктом 2.2 договору поруки визначено, що у випадку невиконання або прострочення виконання Позичальником зобов'язань, що випливають із кредитного договору, Поручитель відповідає перед Кредитором як солідарний боржник в тому ж обсязі, що і Позичальник.

У відповідності до п. 5.2 договору поруки, всі зміни і доповнення до цього договору приймаються за взаємною згодою сторін і укладаються в простій письмовій формі шляхом укладення договорів про внесення змін і доповнень, які є невід'ємною частиною цього договору.

Строк дії договору - з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін до повного погашення зобов'язання за кредитним договором, в забезпечення якого надано поруку, а також договорів про внесення змін до нього (п. 5.4 договору поруки).

Збільшення обсягу відповідальності Поручителя та перевод на іншого боржника боргу за цим договором відбувається виключно за взаємною згодою сторін цього договору (п. 5.6 договору поруки).

Господарські суди попередніх інстанцій встановили, що сторонами договору поруки № 20-3606/3-3 укладались договори про внесення змін до договору поруки (від 26.01.2012 №20-0137/3-3, від 21.03.2012 № 20-0923/3-3).

Так, договором від 21.03.2012 № 20-0923/3-3 про внесення змін до договору поруки від 22.12.2011 № 20-3606/3-3 сторони домовились викласти п. 1.2 договору в новій редакції, яким Позичальник та Поручитель зобов'язались, зокрема, сплатити проценти за користування кредитними коштами виходячи із встановленої Кредитором процентної ставки в розмірі 3-місячний LIBOR плюс 9,3% процентів річних (при цьому максимальний розмір процентної ставки при належному виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором становить 15% річних).

Також, відповідні зміни вирішено внести і до п. 2.1 договору поруки, а саме: " Поручитель відповідно до умов цього договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором по сплаті Кредитору… нарахованих за користування кредитними коштами процентів виходячи із встановленої Кредитором процентної ставки у розмірі 3- місячний LIBOR плюс 9,3% процентів річних (при цьому максимальний розмір процентної ставки при належному виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором становить 15% річних).

Банк листами від 11.09.2014 звертався до відповідача з вимогами про сплату заборгованості та пені, однак вимоги залишились без відповідного реагування.

Предметом позовних вимог, як вірно визначено судами попередніх інстанцій, є стягнення з відповідача як з Поручителя за договором поруки від 22.12.2011 № 20-3606/3-3 заборгованості по кредиту та процентах, а також заборгованості по пені за несплату процентів та кредиту за кредитним договором від 19.12.2011 № 20-3531/2-1.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходив з положень ЦК України та надавши оцінку всім матеріалам справи в сукупності дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки внесені до кредитного договору зміни договором від 30.05.2014 № 20-1555/2-1 призвели до зміни зобов'язання, забезпеченого порукою, та, відповідно, до збільшення обсягу Поручителя.

При цьому, суди виходили з того, що матеріалами справи не доведено, що позивачем із вищенаведеним внесенням змін в кредитний договір, були внесені відповідні зміни до договору поруки в порядку, визначеному п. 5.2, п. 5.6 договору поруки.

Касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду (ч. 2 ст. 1115 ГПК України).

Відповідно до абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6).

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, який встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного договору.

Окремо слід зазначити, що оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, то істотними умовами договору поруки є обов'язкове посилання на основне зобов'язання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя, зміна зобов'язання, забезпеченого порукою, тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки. Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, а відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи зазначене вище, а також вимоги ст. 547 ЦК України щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись у письмовій формі.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення неустойки, кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком (дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України, від 20.02.2013 у справі № 6-172цс12).

З урахуванням встановлених обставин, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що внесені зміни до кредитного договору в частині збільшення процентної ставки призвели до зміни зобов'язання, забезпеченого порукою, та до збільшення обсягу відповідальності Поручителя.

Водночас, суди попередніх інстанцій встановили, що в матеріалах справи відсутні докази того, що зазначені вище зміни були відображені в договорі поруки шляхом внесення відповідних змін до нього в порядку, визначеному п. 5.2 та п. 5.6 договору поруки.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43 ГПК України).

З урахуванням викладеного, з огляду на те, що внаслідок внесення змін до кредитного договору без згоди Поручителя було збільшено обсяг його відповідальності, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України є підставою для припинення поруки, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до ТОВ "Цукровий Холдинг "Т-Цукор" як Поручителя за виконання Позичальниками (третіми особами) зобов'язань за кредитним договором.

При цьому, суди мотивовано відхилили посилання позивача на п. 5.4 договору поруки (строк дії договору - з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін до повного погашення зобов'язання за кредитним договором, в забезпечення якого надано поруку, а також договорів про внесення змін до нього), оскільки умова договору про дію поруки до повного виконання забезпеченого зобов'язання не може розглядатись як установлення строку дії поруки (п. 4.1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів").

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ст. 1117 ГПК України).

Посилання позивача в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 16.10.2012 у справі № 5004/2440/11 колегією суддів не приймається, оскільки предметом спору у наведеній справі є розірвання договорів поруки та іпотеки, а тому дана справа розглядалась з урахуванням норм права, які регулюють зазначене питання.

Також, не можуть бути прийняті посилання скаржника, що Поручитель при підписанні договору поруки погодив встановлення розміру процентної ставки за кредитним договором в майбутньому на підставі додаткових угод. Однією з істотних умов договору поруки, в такому випадку, має бути встановлення ознак, за якими можна ідентифікувати і конкретизувати це майбутнє зобов'язання, тоді як суди попередніх інстанцій, досліджуючи умови наведеного вище договору поруки, існування такої прямої умови, на яку посилається позивач не встановили.

До того ж, сам позивач також не наводить пункта договору поруки, в якому було б пряме посилання на зазначену умову.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України (постанова від 05.06.2013 у справі № 6-43цс13), згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Інші доводи скаржника фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції, з огляду на приписи ст. 1115, 1117 ГПК України.

Враховуючи межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Тернопільської області від 11.03.2015 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 у справі № 921/1481/14-г/5 - без змін.

Головуючий суддя Л.Б. ІВАНОВА

Судді Л.А. ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР