ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року Справа № 921/179/15-г/18
Вищий господарський суд України в складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого (доповідача), Бакуліної С.В., Поляк О.І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина"
на постановувід 19.05.2015
Львівського апеляційного господарського суду
у справі Господарського суду Тернопільської області № 921/179/15-г/18
за позовомПублічного акціонерного товариства "Рубіжанський картонно-тарний комбінат"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Христина"
простягнення 86061,65грн,
за участю представників: позивача - не з'явились
відповідача -не з'явились
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2015 у справі №912/179/15-г/18 (суддя Охотницька Н.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Бонк Т.Б., судді Бойко С.М., Якімець Г.Г.), частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Рубіжанський картонно-тарний комбінат" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина" (далі - відповідач) про стягнення 86061,65грн, з яких: 70000,00грн - основний борг, 8428,77грн - пеня, 6580,00грн - інфляційні втрати та 1052,88грн - 3%річні. Стягнено з відповідача на користь позивача 70000,00грн основного боргу, 8428,77грн пені, 6090,00грн інфляційних втрат та 1052,88грн 3% річних. В решті позову відмовлено.

Відповідач з рішенням та постановою у справі не згоден, в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, а саме: ст. ст. 43, 22, 32, 69, 77, 84, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, скаржник вважаає, що судом першої інстанції не було створено сторонам необхідних умов для реалізації їх процесуальних прав, зокрема, щодо подання господарському суду доказів, якими відповідач обґрунтовував сплату позивачеві частини заборгованості, у зв'язку з чим вказує на прийняття місцевим господарським судом рішення без встановлення всіх обставин справи, тобто з порушенням процесуальних норм. Скаржник також зазначає про порушення процесуального законодавства апеляційним господарським судом через неврахування вказаних обставин та неприйняття судом платіжного доручення №2720 від 10.03.2015 в якості доказу, що підтверджує сплату позивачеві частини боргу на момент прийняття рішення у справі.

У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечив проти її задоволення.

Представники сторін не скористались своїми процесуальними правами на участь в судовому засіданні касаційної інстанції, про дату і час якого були належним чином повідомлені ухвалою Вищого господарського суду України від 07.09.2015.

Перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 06.02.2014 між Публічним акціонерним товариством "Рубіжанський картонно-тарний комбінат" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Христина" (покупець) укладено договір №183, за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність покупця гофропродукцію в асортименті, кількості відповідно до замовлень, за цінами, погодженими сторонами в порядку й на умовах, установлених даним договором, у межах підписаних уповноваженими представниками сторін специфікацій, що є невід'ємною частиною договору, а покупець приймає на себе зобов'язання прийняти й оплатити продукцію на умовах, встановлених даним договором (п.1.1 договору); оплата за відвантажену партію продукції проводиться покупцем банківським переказом грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця протягом 30-ти (тридцяти) календарних днів з моменту поставки продукції (п.2.4 договору); при порушенні покупцем умов оплати, передбачених п.2.4, він зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення від суми заборгованості. А також, на вимогу продавця, сплачує суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних від суми заборгованості за весь період прострочення платежу (п.5.7 договору); термін дії договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами по 31.12.2015, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх зобов'язань за цим договором (п.7.1 договору).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачеві продукцію за видатковими накладними № 3409-14 від 21.03.2014 на суму 87816,34грн, №5579-14 від 09.04.2014 на суму 97629,12грн, № 5887-14 від 10.04.2014 на суму 78932,57грн, № 6826-14 від 29.04.2014 на суму 76223,70грн, № 6829-14 від 04.05.2014 на суму 96491,16грн, № 6819-14 від 17.05.2014 на суму 103166,39грн, а усього на загальну суму 540259,28грн.

Втім, оплата поставленої продукції здійснена відповідачем частково, а саме: 24.04.2014 на суму 87816,34грн, 13.05.2014 на суму 76223,70грн, 21.05.2014 на суму 97629,12грн, 26.05.2014 на суму 38932,57грн, 06.06.2014 на суму 40000,00грн, 12.06.2014 на суму 26491,00грн, 23.06.2014 на суму 30000,00грн, 04.07.2014 на суму 23166,55грн, 15.07.2014 на суму 15000,00грн, 15.08.2014 на суму 15000,00грн, 26.08.2014 на суму 10000,00грн, 04.09.2014 на суму 5000,00грн та 12.09.2014 на суму 5000,00грн, тобто на загальну суму 470259,28грн, у зв'язку з чим Публічне акціонерне товариство "Рубіжанський картонно-тарний комбінат" звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина" основної заборгованості в сумі 70000,00грн, пені в сумі 8428,77грн, інфляційних втрат у сумі 6580,00грн та 3% річних у сумі 1052,88грн, вимоги якого обґрунтовані, зокрема, приписами ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 692 Цивільного кодексу України та пунктами 2.4, 5.7 договору від 06.02.2014 №183.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано неналежне виконання останнім умов договору від 06.02.2014 №183 щодо повного розрахунку за поставлену продукцію, у зв'язку з чим, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та перевіривши розрахунок заявлених до стягнення сум, дійшов висновку про підставність позовних вимог щодо стягнення основного боргу, пені, 3% річних та часткову ґрунтовність позову щодо стягнення інфляційних втрат, з яких сума 490,00грн визнана судом безпідставно нарахованою.

Колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій законними і обґрунтованими, враховуючи таке.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на момент прийняття рішення у справі, згідно з наявними в матеріалах справи доказами, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар по договору від 06.02.2014 №183 становила 70000,00грн.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За умовами пункту 5.7 укладеного між сторонами договору при порушенні покупцем умов оплати, передбачених п.2.4, він зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення від суми заборгованості. А також, на вимогу продавця, сплачує суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних від суми заборгованості за весь період прострочення платежу.

Відтак, враховуючи встановлення попередніми судовими інстанціями наявності простроченої заборгованості відповідача по оплаті поставленого товару, висновок попередніх судових інстанцій про підставність стягнення сум основного боргу, пені, 3% річних та часткову обґрунтованість заявлених до стягнення інфляційних втрат, колегія суддів вважає законним.

Доводи скаржника про те, що місцевим господарським судом не було створено сторонам необхідних умов для реалізації їх процесуальних прав, зокрема, щодо подання господарському суду доказів, якими відповідач обґрунтовував сплату позивачеві частини заборгованості, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалу Господарського суду Тернопільської області про порушення провадження у справі від 16.02.2015 відповідачем отримано 18.02.2015. Розгляд справи вказаною ухвалою призначено на 02.03.2015 та зобов'язано відповідача подати відзив на позов.

Відповідач відзив на позов не подав, заперечень щодо заявлених вимог суду не представив, його представник у судове засідання 02.03.2015 не прибув, однак 25.02.2015 на адресу Господарського суду Тернопільської області надійшло клопотання відповідача від 19.02.2015 №9 про відкладення розгляду справи для надання можливості подати обґрунтований відзив на позов.

У зв'язку із вказаними обставинами, з метою правильного і об'єктивного розгляду справи та надання сторонам передбаченого ст. ст. 42, 43, 22 ГПК України рівних процесуальних прав, місцевим господарським судом відкладено розгляд справи на 12.03.2015 ухвалою від 02.03.2015, копію якої відповідач отримав 04.03.2015.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.03.2015 на адресу місцевого господарського суду відповідач надіслав наступне клопотання про відкладення розгляду справи, в якому йшлося про часткове погашення боргу в сумі 10000,00грн, однак докази сплати цієї суми до клопотання не були додані.

Втім, згідно з відтиском штампу канцелярії Господарського суду Тернопільської області зазначене клопотання відповідача отримано судом 13.03.2015.

Враховуючи, що у судове засідання 12.03.2015 представник відповідача знову не з'явився, відзиву на позовну заяву, а також будь-яких інших доказів, повідомлень, клопотань станом на 12.03.2015 на адресу господарського суду не надійшло, місцевий господарський суд, користуючись правом, визначеним ст. 75 ГПК України, розглянув справу за наявними в ній доказами.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Відтак, враховуючи належне повідомлення судом відповідача про дату та час розгляду справи, а також те, що на момент прийняття рішення місцевим господарським судом матеріали справи не містили доказів про часткове погашення відповідачем заборгованості та доказів неможливості їх вчасного подання, посилання скаржника на порушення місцевим господарським судом процесуального законодавства щодо створення необхідних умов для реалізації прав сторін та прийняття рішення у справі без з'ясування всіх обставин спору, колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи скаржника про те, що апеляційний господарський суд, здійснюючи перегляд справи повинен був оцінити платіжне доручення №2710 від 10.03.2015 про часткову сплату боргу на суму 10000,00грн, колегія суддів також відхиляє, оскільки, долучаючи такий доказ до апеляційної скарги, відповідач, за висновком суду апеляційної інстанції, не обґрунтував неможливості його подання до місцевого господарського суду до прийняття рішення у справі з причин, які не залежали від нього, що згідно зі ст. 101 ГПК України є обов'язковою умовою прийняття нових доказів апеляційним судом.

При цьому, враховуючи встановлення апеляційним господарським судом дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття рішення у справі за наявними в ній станом на 12.03.2015 доказами, сам по собі факт оплати відповідачем частини заборгованості 10.03.2015 не є підставою для скасування судового акту в розумінні приписів ст. 104 ГПК України.

Таким чином, доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій про часткову підставність і ґрунтовність позовних вимог та фактично зводяться до необхідності переоцінити докази, досліджені судами, що відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України при здійсненні у касаційному порядку перегляду судових рішень не допускається.

Наведене свідчить, що під час прийняття рішення та постанови у справі суди попередніх інстанцій не припустилися порушення або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування або зміни та задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина" залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у справі Господарського суду Тернопільської області № 921/179/15-г/18 залишити без змін.

Головуючий суддя К.В. Грейц

Судді С.В. Бакуліна

О.І. Поляк