ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2015 р. Справа № 922/3514/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Шепітько І.І., суддя Хачатрян В.С., суддя Черленяк М.І.

при секретарі Кузнєцова І.В.

за участю представників:

позивача - Оганян Л.М. за дорученням № 01-42/юр/3208 від 30.04.2015 року

відповідача - Тимош О.М. за дорученням № 156 від 18.02.2015 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 4430 Х/1-32) на рішення господарського суду Харківської області від 11 серпня 2015 року у справі

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків

до Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс", м. Харків

про стягнення 138418,46 грн.

ВСТАНОВИЛА:

АК компанія "Харківобленерго" звернулась до господарського суду Харківської області з позовною про стягнення з КП "Міськелектротранссервіс" пені у розмірі 60691,61 грн. за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року, 3% річних у розмірі 3063,98 грн. за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року, інфляційні втрати у розмірі 74662,87 грн. за період з березня 2015 року по квітень 2015 року та судових витрат (а.с.4,5).

Рішенням господарського суду Харківської області від 11 серпня 2015 року (суддя Суслова В.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з КП "Міськелектротранссервіс" на користь АК "Харківобленерго" 74662,87 грн. інфляційних втрат, 3063,98 грн. 3% річних, 42484,13 грн. пені, 2768,37 грн. судового збору. В частині стягнення пені у розмірі 18207,48 грн. - відмовлено (а.с.141-145).

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 11 серпня 2015 року змінити, зменшити розмір інфляційних витрат з 74662,87 грн. до 20459,61 грн. та пені з 42484,13 грн. до 39156,27 грн., в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 54203,26 грн. та пені у розмірі 21535,43 грн. - відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін. Вказує на те, що при обчисленні індексу інфляції не враховано Інформаційний лист від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 (а.с.151,152).

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав, у судовому засіданні його представник вказує на те, що оскаржене рішення прийняте при повному та всебічному з'ясуванні обставин справи, воно є обґрунтованим і відповідає як фактичним обставинам, так і вимогам чинного законодавства, просить рішення господарського суду Харківської області від 11 серпня 2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин та докази на їх підтвердження, юридичну оцінку, правильність застосування господарським судом Харківської області норм процесуального права та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2012 року між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (Постачальник) та Комунальним підприємством "Міськелектротранссервіс" (Споживач) укладено Договір про постачання електричної енергії №37 (а.с.10-16)

Відповідно до р.1 Договору постачальник продає електричну енергію Споживачу дозволеною потужністю, зазначену у Додатку № 3.1. «Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку» до цього Договору, а Споживач сплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Згідно з п. п. 2.2.3 Договору, Споживач зобов'язується своєчасно оплачувати постачальнику вартість електричної енергії та інші нарахування згідно з умовами Додатку №2 «Порядок розрахунків».

З п. 5 Додатку 2 "Порядок розрахунків" до Договору вбачається, що остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі рахунку, який виставляється постачальником електричної енергії на основі даних про фактичне споживання електричної енергії. Даним пунктом також передбачено, що споживач повинен отримати рахунок на оплату електричної енергії. Цей рахунок має бути оплачений протягом 5 операційних днів з дня його отримання.

Відповідно до п. 6 Додатку № 2 "Порядок розрахунків" до Договору у разі несвоєчасної оплати обумовлених даним додатком нарахувань, позивач проводить відповідачеві нарахування за весь час прострочення, у тому числі за день оплати, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюється нарахування, від суми боргу, та 3% річних з прострочення суми. При цьому сума грошового зобов'язання за цим договором повинна бути оплачена відповідачем з урахуванням встановленого індексу інфляції.

З позовної заяви та доданого до неї розрахунку вбачається, що позивач за несвоєчасне виконання зобов'язань просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 60691,61 грн. за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року (а.с.18, 19).

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до Закону України "Про електроенергетику" та "Правил користування електричною енергією", затвердженими Постановою НКРЕ України від 31.07.1996 р. № 28 (зі змінами та доповненнями від 25.12.2008 року), договір на користування електричною енергією є основним документом, який регламентує відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

У ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У ст. ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України зазначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно із ч. 1 та ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Положеннями ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з положеннями ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

У судовому засіданні представники сторін підтвердили, що позивач виконав свої зобов'язання за Договором, здійснивши відпуск електричної енергії відповідачу у січні 2015 року - лютому 2015 року та своєчасно виставляв рахунки на її оплату за січень 2015 року - лютий 2015року.

Відповідач не заперечує факту несвоєчасної оплати спожитої електроенергії, посилається на те, що є бюджетною установою та не мав змоги самостійно розпоряджатися коштами, однак ним прийняті всі заходи щодо своєчасного виконання зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем наданий обґрунтований розрахунок пені за весь період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, відповідно до якого сума пені за період лютий-травень 2015 року складає 60691,61 грн. (а.с.19).

Відповідачем у апеляційній скарзі виконано свій контррозрахунок, з якого вбачається, що він визнає пеню у розмірі 55937,53 грн. за період з 21.02.2015 року по 30.04.2015 року (а.с.152).

Колегія суддів ставиться критично до тверджень відповідача, викладений у апеляційній скарзі щодо нарахування пені включаючи день оплати, оскільки умовами п. 6 Додатку № 2 "Порядок розрахунків" до Договору сторони визначили, що у разі несвоєчасної оплати обумовлених даним додатком нарахувань, позивач проводить відповідачеві нарахування за весь час прострочення, у тому числі за день оплати, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюється нарахування, від суми боргу (а.с.16).

Перевіривши правомірність нарахування позивачем суми пені та контр розрахунок відповідача, колегія суддів встановила, що пені за вірним є стягнення за період лютий-травень 2015 року у розмірі 60691,61 грн.

Що стосується клопотання відповідача щодо зменшення розміру штрафних санкцій, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Також, згідно з ч.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з п. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач є неприбутковою організацією, фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету, у зв'язку з чим відповідач не розрахувався з позивачем за отриману теплову енергію через недостатність фінансування з державного бюджету. Також судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що періоди прострочення зобов'язання відповідачем щодо оплати спожитої електричної енергії є незначними.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру пені на 30% відсотків, стягнувши з відповідача на користь позивача пеню в сумі 42484,13 грн. В частині стягнення пені у розмірі 18207,48 грн. в позові відмовити.

Також позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 3063,98грн. за період з 21 лютого 2015 року по 30 квітня 2015 року (а.с.21) та збитки від інфляції у розмірі 74255,35 грн. за період лютий - березень 2015 року (а.с.23).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до Листа Верховного Суду України № 62-97 р. від 03.04.1997 року «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» інфляційні втрати за своєю правовою природою є збільшенням суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов'язання з причини девальвації грошової одиниці України, яка визначається офіційними державними органами за результатами економічних процесів в конкретний місяць, тобто є помісячним індексом. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, причому може мати місце як інфляція грошових коштів, так і дефляція, і коли строк виконання зобов'язання настає до 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за поточний місяць, а коли строк виконання зобов'язання - після 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за наступний місяць, але не розраховується поденний індекс інфляції.

У ст.253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проценти річних позивачем визначені згідно діючого законодавства, у зв'язку з чим позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 3063,98 грн. обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Що стосується та збитки від інфляції у розмірі 74255,35 грн. за період лютий - березень 2015 року (а.с.23), колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за період березень - квітень 2015 року, проте розрахунок надано за період лютий - березень 2015 року.

Відповідачем до апеляційної скарги подано контррозрахунок збитків від інфляції, з якого вбачається, що розмір заборгованості по індексу інфляції складає 20459,61 грн. (а.с.151).

Перевіривши надані сторонами розрахунки з урахуванням рекомендацій Листа Верховного Суду України № 62-97 р. від 03.04.1997 року «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем до стягнення заявлено суму інфляційних нарахувань в меншому розмірі, ніж сума збитків, яка фактично понесена ним за період прострочення.

Проте, приймаючи до уваги неможливість виходу за межі позовних вимог за відсутності відповідного клопотання заінтересованої сторони, колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 74662,87 грн., у зв'язку з чим не приймається заперечення відповідача щодо розміру інфляційних нарахувань, викладені у апеляційній скарзі.

Таким чином, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи відповідача про порушення і неправильне застосування господарським судом норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційних скаргах не вбачається.

За таких обставин, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Харківської області від 11 серпня 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11 серпня 2015 року у справі № 922/3514/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили

Повна постанова складена 28.09.2015 року.

Головуючий суддя Шепітько І.І.

Суддя Хачатрян В.С.

Суддя Черленяк М.І.