Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "17" вересня 2015 р. Справа № 906/1023/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Прядко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. №74/15 від 20.07.2015

ОСОБА_2 - директор, НОМЕР_1

від відповідача: ОСОБА_3 - дов. від 30.07.2015

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінтех"

до Публічного акціонерного товариства "Олевське шляхово-будівельне управління №42"

про стягнення 773945,68 грн

У відповідності до ст. 77 ГПК України, в судовому засіданні 04.08.2015 було оголошено перерву до 14:00 04.08.2015

Позивач подав до суду позов про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 910856,38 грн, з яких: 394985,74 грн сума основного боргу; 132979,61 грн пеня; 53317,29 грн 3 річних та 329755,74 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позову позивач зазначив про неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 20-04/12 від 20.04.2012 в частині своєчасної оплати отриманого товару - бітуму нафтового дорожнього БНД 60/90.

До початку розгляду справи на адресу суду від позивача надійшли наступні документи:

- заява від 31.07.2015 вих. № 75/15 з розрахунком пені, проведеним у відповідності до ч. 6 ст. 232 ГПК України, до якого долучені докази направлення заяви відповідачу та акт звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2014 по 31.07.2015 (а. с. 118 - 124);

- заява від 07.08.2015 вих. № 78/15, відповідно до якої позивачем зменшено суму заявленої до стягнення пені у розмірі 25886,91 грн та основного боргу у розмірі 364985,74 грн, у зв'язку з частково здійсненою відповідачем проплатою на суму 30000,00 грн. Також, згідно з заявою, позивач просить повернути йому суму судового збору, у зв'язку зі зменшенням позовних вимог, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір". В якості додатків до заяви додано розрахунок пені та докази направлення її з додатками відповідачу (а. с. 125 - 132);

- пояснення до позовної заяви від 12.08.2015 вих. № 80/15 до яких долучено розрахунок 3 % річних (а. с. 133 - 138).

Розглядаючи вище вказану заяву позивача про зменшення позовних вимог, суд зазначає, що у відповідності до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог не суперечить чинному законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, суд приймає заяву позивача 07.08.2015 вих. № 78/15 до розгляду.

Спір вирішується з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та приписів п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18, згідно з яким у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

З огляду на викладене, спір вирішується виходячи з нової суми позову у розмірі 773945,68 грн, з яких сума основного боргу складає 364985,74 грн.

01.09.2015 на адресу господарського суду від відповідача надійшли пояснення до відзиву до позовної заяви від 31.08.2015 вих. № 205, згідно з якими повідомлено, що у зв'язку з частковим погашенням боргу перед позивачем заборгованість за поставлений товар - бітум зменшилась ще на 20000,00 грн та станом на 31.08.2015 складає 344985,74 грн. Поряд з цим, відповідач у поясненнях зазначив, що за поставки бітуму, які здійснювалися в рамках усних домовленостей починаючи з 30.04.2013 строки оплати не були встановлені та відтерміновувалися до надходження коштів з Державного бюджету в розрахунок за виконані роботи. Вимога щодо сплати боргу за поставлений товар, який позивачем визначено в позовній заяві в сумі 394985,74 грн, була надіслана в рамках претензії № 32/15 від 23.03.2015 зі строком оплати до 7 днів. З огляду на викладене, відповідач вважає, що прострочення виконання зобов'язання настало з 01.04.2015, станом на вказану дату заборгованість за поставлений товар складала 584985,74 грн. Оскільки усних домовленостей з позивачем відповідачем порушено не було, нарахування пені, 3 % річних та інфляційних, останній вважає безпідставним та таким, що не відповідає вимогам закону (а. с. 139 - 144).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 07.08.2015 вих. № 78/15. Повідомив, що станом на 16.09.2015 заборгованість відповідача перед позивачем складає 314985,74 грн. Зменшення суми боргу відбулося внаслідок здійснених відповідачем проплат заборгованості у липні, серпні, вересні 2015 року на загальну суму 60000,00 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень, наданих до матеріалів справи, а саме: № 472 від 21.07.2015 на суму 10000,00 грн, № 505 від 10.08.2015 на суму 10000,00 грн, № 590 від 31.08.2015 на суму 10000,00 грн та № 651 від 16.09.2015 на суму 30000,00 грн та довідкою від 16.09.2015 вих. № 85/15 (а. с. 149 - 151). Також представник позивача в засіданні суду пояснив, що всі поставки бітуму нафтового дорожнього БНД 60/90 були здійснені в рамках договору поставки № 20-04/12 від 20.04.2012, який, на його думку, був продовжений сторонами на той же строк. Оскільки в підписаних відповідачем накладних є посилання на рахунки, виставлені на оплату товару, а в останніх міститься вказівка на договір поставки № 20-04/12 від 20.04.2012, позивач вважає, що дію договору було пролонговано за згодою сторін ще на рік, тому нарахування пені, річних та інфляційних є законодавчо обґрунтованим.

Представник відповідача згідно з відзивом на позовну заяву від 03.08.2015 вих. № 174 та поясненнями до відзиву до позовної заяви від 31.08.2015 вих. № 205 позовні вимоги визнає частково в сумі 314985,74 грн; вказує, що поставлений товар - бітум нафтовий дорожній було використано на будівництво доріг на виконання договору зі Службою автомобільних доріг у Рівненській області та ДП "Житомироблавтодор". Оскільки оплата за будівництво дороги здійснюється з Державного бюджету України, а розрахунки з відповідачем за побудовані дороги не проведено, останнє стало причиною виникнення заборгованості по оплаті товару перед позивачем. Крім того, представник відповідача зазначає, що за усною домовленістю сторін при поставці бітуму дорожнього, у зв'язку з ситуацією, яка склалася, термін сплати по зобов'язанню відтерміновувався до надходження коштів за виконані роботи по будівництву автомобільних доріг з Державного бюджету. Враховуючи, що на думку відповідача, ним не було порушено усних домовленостей, нарахування пені, річних та інфляційних вважає безпідставним та не заснованим на вимогах закону. При цьому, зазначає, що рахунки, виставлені позивачем на оплату, були лише підставами для здійснення розрахунків за отриманий товар і не можуть розцінюватись позивачем як погодження відповідача на продовження строку дії договору поставки № 20-04/12 від 20.04.2012, відсутні посилання на договір і в податкових накладних. Представник відповідача також заявив клопотання про долучення до матеріалів справи копій акту звіряння взаємних розрахунків станом на 16.09.2015, платіжних доручень та податкових накладних, що було задоволено судом.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

20.04.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрінтех" (позивач/постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Олевське шляхово-будівельне управління №42" (відповідач/покупець) було укладено договір поставки № 20-04/12 (далі - договір, а. с. 9, 10) згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти й оплатити відповідно до умов цього договору і додатків до нього бітум нафтовий дорожній БНД 60/90 та ін. продукцію, іменовані надалі "товар". Ціна, кількість, асортимент і якість товару визначаються в товарних накладних, рахунках-фактурах та інших додатках до цього договору.

Відповідно до п. 5.1 договору товар поставляється на умовах поставка EXW - склад постачальника. За погодженням сторін можлива поставка товару на інших умовах, що зазначаються у відповідних специфікаціях, які є невід'ємними додатками до цього договору.

Розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України шляхом банківського перерахування відповідних грошових сум на поточний рахунок постачальника в порядку передоплати, якщо інший порядок не буде передбачений в рахунках-фактурах або додатковою письмовою угодою сторін (п. 6.1 договору).

В п. 10.4 договору зазначено, що даний договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє по 20.04.2013.

Матеріалами справи підтверджено (а. с. 62 - 70), що позивач свої зобов'язання по поставці бітуму нафтового дорожнього БНД 60/90 виконав у повному обсязі, однак відповідачем отриманий товар було оплачено частково.

Згідно з даних акту звірки взаємних розрахунків, станом на 15.12.2012 за відповідачем рахувалась заборгованість у розмірі 864571,50 грн (а. с. 31).

Протягом січня - березня 2013 року відповідачем було частково проведено розрахунок з позивачем за отриманий товар на суму 85000,00 грн, внаслідок чого станом на момент закінчення строку дії договору поставки № 20-04/12 від 20.04.2012 розмір заборгованості відповідача склав 779571,50 грн (864571,50 - 85000,00).

Судом встановлено, що по закінченні строку дії договору поставки, між позивачем та відповідачем продовжились відносини по поставці товару - бітуму дорожнього, що підтверджується підписаними представниками сторін накладними:

- № 16 від 30.04.2013 на суму 167613,74 грн (а. с. 71);

- № 40 від 18.07.2013 на суму 148400,00 грн (а. с. 72);

- № 82 від 10.12.2013 на суму 62173,00 грн (а. с. 73);

- № 85 від 17.12.2013 на суму 42104,50 грн (а. с. 74);

- № 86 від 27.12.2013 на суму 62173,00 грн (а. с. 75);

- № 17 від 18.06.2014 на суму 117820,00 грн (а. с. 20);

- № 27 від 28.07.2014 на суму 215050,00 грн (а. с. 19);

- № 34 від 14.08.2014 на суму 215305,00 грн (а. с. 21);

- № 46 від 02.09.2014 на суму 185130,00 грн (а. с. 17);

- № 60 від 24.09.2014 на суму 276450,00 грн (а. с. 18);

- № 76 від 06.11.2014 на суму 72000,00 грн (а. с. 16).

Слід зазначити, що накладні - є самостійними підставами для здійснення розрахунків за отриманий товар. При цьому, посилання позивача на те, що поставка товару була здійснена на виконання договору № 20-04/12 від 20.04.2012, суд не приймає до уваги, з огляду на закінчення терміну його дії та не продовження сторонами договору на новий строк в порядку визначеному ст. 651, 654 ЦК України.

Оскільки позов подано до суду саме у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань в частині проведення розрахунків за отриманий товар, суд зазначає, що до вимог про стягнення боргу, що виник на підставі договору поставки № 20-04/12 від 20.04.2012 у розмірі 779571,50 грн слід застосовувати положення ст. 538 ЦК України про зустрічне виконання зобов'язання, а до вимог про стягнення боргу на підставі накладних - ст. 692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з реєстру надходження коштів на розрахунковий рахунок позивача (а. с. 48) та акту звіряння (а. с. 123) починаючи з 30.01.2014 відповідачем були проведені періодичні оплати наявного боргу частковими платежами.

Відтак, залишок заборгованості, який виник на підставі договору поставки № 20-04/12 від 20.04.2012, був погашений відповідачем оплатою за № 424 від 22.07.2014 на суму 100000,00 грн.

Що стосується боргу, який виник на підставі накладних, слід зазначити, що його суму відповідачу вдалося погасити лише частково, оплативши поставки, що виникли за період квітень 2013 - серпень 2014 років. Накладну № 46 від 02.09.2014 на суму 185130,00 грн відповідачем було оплачено лише частково на 158594,26 грн, при цьому, залишок сальдо у розмірі 26535,74 грн та дві накладні № 60 від 24.09.2014 на суму 276450,00 грн та № 76 від 06.11.2014 на суму 72000,00 грн залишились неоплаченими відповідачем в повному обсязі.

Таким чином, станом на момент звернення до суду заборгованість перед позивачем за поставлений товар склала 374985,74 грн (26535,74 + 276450,00 + 72000,00), що підтверджено матеріалами справи та поясненнями представниками сторін в засіданні суду.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

З огляду на викладене, позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 374985,74 грн заборгованості за поставлений товар, що виникла на підставі неоплачених накладних № 46 від 02.09.2014, № 60 від 24.09.2014 та № 76 від 06.11.2014.

Разом з тим, в процесі розгляду справи відповідачем було сплачено 60000,00 грн основної заборгованості, що підтверджується платіжними дорученнями № 472 від 21.07.2015 на суму 10000,00 грн, № 505 від 10.08.2015 на суму 10000,00 грн, № 590 від 31.08.2015 на суму 10000,00 грн та № 651 від 16.09.2015 на суму 30000,00 грн (а.с.94) та випискою по рахунку позивача (а. с. 150, 151).

Заявою від 07.08.2015 вих. № 78/15 позивачем було зменшено суму заявленого до стягнення боргу у розмірі 364985,74 грн, з врахуванням частково здійсненої відповідачем проплати за платіжним дорученням № 472 від 21.07.2015 на суму 10000,00 грн.

Щодо сплачених відповідачем на рахунок позивача 50000,00 грн, останнім уточнено позовні вимоги не було.

З огляду на викладене, суд зазначає, що оскільки вказана сума була сплачена відповідачем після звернення позивача до суду, провадження у справі в частині стягнення 50000,00 грн слід припинити на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає 314985,74 грн заборгованості за поставлений товар (374985,74 - 10000,00 - 50000,00). В частині стягнення 50000,00 грн провадження слід припинити за відсутністю предмета спору на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача 53317,29 грн 3% річних та 329755,74 грн інфляційних нарахувань, суд зазначає таке.

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поряд з цим суд вказує, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто 3% річних та інфляційні втрати підлягають стягненню на підставі закону як вид відшкодування за завдані втрати незалежно від укладення договору.

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку інфляційних втрат (а. с. 29), позивач просить стягнути з відповідача їх суму у розмірі 329755,74 грн за період з 01.10.2013 по 10.06.2014, з 03.10.2014 по 31.05.2015, а також 53317,29 грн 3 % річних за період з 15.12.2012 по 31.05.2015.

Проаналізувавши наданий позивачем розрахунок суми, на яку збільшився розмір боргу внаслідок інфляційних процесів, суд дійшов висновку, що обґрунтовано заявленою до стягнення сума інфляційних становить 328989,15 грн, оскільки, при здійсненні їх нарахування, позивачем було невірно застосовано індекс інфляції за період з 01.10.2013 по 09.12.2013 - 1,007, замість правильного 1,006.

Крім того, суд зазначає, що при розрахунку інфляційних нарахувань позивачем не було враховано, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції має визначатися з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав би бути здійснений, а не на конкретну дату місяця (постанова Пленуму ВГС України від 17.12.2013 № 14).

Тому у стягненні 766,59 грн інфляційних втрат слід відмовити, оскільки їх заявлено до стягнення безпідставно.

Що стосується 3 % річних, то при здійсненні їх перерахунку, виходячи з вище вказаного початку періоду їх нарахування та розрахунку позивача (а. с. 136, 137), суд вважає правомірно заявленою до стягнення їх суму у розмірі 53061,27 грн, оскільки позивачем невірно зазначено суму боргового сальдо станом на 12.12.2012 з якого починається нарахування 3 % річних, а саме 869571,50 грн, замість правильного 864571,50 грн. Тому у стягненні 256,02 грн 3 % річних слід відмовити.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну оплату поставленого товару на загальну суму 25886,91 грн, що вбачається з його розрахунку (а. с. 127, 128).

Розрахунок пені проведено позивачем в розрізі кожної поставки товару окремо за накладними, виписаними по закінченні строку дії договору поставки № 20-04/12 від 20.04.2012, згідно з усною домовленістю сторін за період з 01.07.2014 по 05.11.2014.

Разом з тим, суд зазначає, що неустойка (штраф, пеня), згідно зі ст. 546 ЦК України, є одним із видів забезпечення виконання зобов'язань, а за приписами ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Оскільки між сторонами не було укладено письмового договору щодо поставок товару за визначений позивачем до стягнення пені період, а договір поставки № 20-04/12 від 20.04.2012 втратив свою чинність 20.04.2013, здійснення поставок на підставі накладних, в яких відсутні умови щодо розміру та бази нарахування штрафної неустойки, виключає можливість застосування до винної сторони у зобов'язанні відповідальності у вигляді пені за неоплату товару, з огляду на необхідність її закріплення в письмовому вигляді чи визначення обов'язку щодо її сплати певним законодавчим актом (пп. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача 25886,91 грн пені є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими у справі доказами; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач належними та допустимими доказами обґрунтував заявлені у суді вимоги.

Відповідач наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 364985,74 грн визнав.

При цьому, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо пені, річних та інфляційних, з огляду на те, що домовленості сторін щодо відстрочення строку оплати товару не підтверджені документально та не визнаються позивачем.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заявленими у відповідності до вимог чинного законодавства, підтвердженими належними доказами, які є в матеріалах справи, та такими, що підлягають частковому задоволенню на суму 697036,16 грн, з яких: 314985,74 грн сума основного боргу за поставку товару, 328989,15 грн інфляційних нарахувань та 53061,27 грн 3 % річних. У стягненні 766,59 грн інфляційних, 256,02 грн 3 % річних та 25886,91 грн пені суд відмовляє. В частині стягнення 50000,00 грн основного боргу провадження у справі слід припинити на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Водночас, зважаючи, що при зверненні позивача до суду останнім було сплачено 18217,12 грн судового збору та в процесі розгляду справи подано заяву про зменшення позовних вимог, керуючись абз. 5 п. 4.6 постанови Пленуму ВГС України №18 від 26.12.2011, абз. 2 п. 2.8 постанови Пленуму ВГС України №7 від 21.02.2013, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", позивачу слід повернути з Державного бюджету України 2738,21 грн судового збору, про що необхідно винести відповідну ухвалу суду.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Олевське шляхово-будівельне управління №42" (11002, Житомирська обл., м. Олевськ, вул. Чапаєва, буд. 118, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінтех" (30000, АДРЕСА_1, код. ):

- 314985,74 грн основного боргу,

- 328989,15 грн інфляційних нарахувань,

- 53061,27 грн 3 % річних,

- 14940,72 грн судового збору.

3. В частині стягнення 50000,00 грн основного боргу провадження у справі припинити.

4. В іншій частині в позові відмовити.

5. Повернути ухвалою суду Товариству з обмеженою відповідальністю "Укрінтех" з Державного бюджету України 2738,21 грн. судового збору, сплаченого за платіжним дорученням № 275 від 30.06.2015, у зв'язку із зменшенням суми позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 21.09.15

Суддя Прядко О.В.

Віддрукувати:

1 - в справу

2,3 - сторонам - рек. з повід.