РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015Справа №910/18607/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія»

про стягнення 6 240,28 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Шкуропат Г.В. - представник, довіреність №ГО-14/249 від 12.12.14 р.;

від відповідача: Павлюк В.С. - представник, довіреність №50 від 12.07.14 р.;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 6 240,28 грн., а також покласти на відповідача витрати з оплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту №А399368 від 03.04.14 р. страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 6 240,28 грн., Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» отримало згідно ст. ст. 993, 1188 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі, як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.15 р. позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/18607/15 та призначено справу до розгляду на 11.08.15 р.

В судове засідання 11.08.15 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

До початку судового засідання 11.08.15 р. відповідачем подано до Господарського суду міста Києва відзив №6088 від 07.08.15 р. на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнає з наступних підстав: по-перше, на підтвердження розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку позивач у позовній заяві посилається на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайф Авто» №72 від 23.03.15 р., який не може бути визнаний належним засобом доказування, оскільки зазначений документ не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/2092 від 24.11.2003 р. та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 р. за №1074/8395. Крім того, в рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайф Авто» №72 від 23.03.15 р. зазначено не тільки вартість ремонтних робіт з відновлення транспортного засобу, але й вартість робіт з обслуговування автомобіля, зокрема, такий вид робіт, як зняття та установка заднього лівого ліхтаря, який не було пошкоджено; по-друге, в обґрунтування позовних вимог позивачем надано власний розрахунок збитків, складений за допомогою програми Audatex, згідно якого вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 5 713,60 грн. з ПДВ, проте позивачем не надано обґрунтування розбіжностям у вартості робіт між здійсненим розрахунком позивача та рахунком СТО, де різниця становить 526,68 грн.; по-третє, позивачем не враховано визначений полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №6093290 розмір франшизи 1 000,00 грн., на суму якого, відповідно до ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», завжди зменшується розмір страхового відшкодування. Відзив на позовну заяву разом з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 11.08.15 р. уповноваженим представником позивача подані витребувані ухвалою суду від 22.07.15 р. документи разом із супровідним листом б/н від 11.08.15 р., які судом долучені до матеріалів справи.

Крім того, в судовому засіданні 11.08.15 р. уповноваженим представником відповідача подано суду заяву б/н від 11.08.15 р., в якій Приватним акціонерним товариством «Українська охоронно-страхова компанія» визнано частково позовні вимоги, а саме на суму 5 240,28 грн. (за вирахуванням відповідно до ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначеної полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №6093290 розміру франшизи в сумі 1 000,00 грн.). Заява без номеру від 11.08.15 р. долучена судом до матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалою суду від 22.07.15 р., позивачем та відповідачем надано в повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

Відповідно до роз'яснень та рекомендацій Вищого господарського суду України, викладених зокрема у п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18), якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання 11.08.15 р. клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні 11.08.15 р. представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача в судовому засіданні 11.08.15 р. повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 11.08.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні 11.08.15 р. представник відповідача визнав позовні вимоги частково з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

03 квітня 2014 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» (страховик за договором страхування, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегаком» (страхувальник за договором страхування) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 (серії А №399368) (далі - Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом та додатковим обладнанням, встановленим на цьому транспортному засобі. Забезпечений транспортний засіб: ЗАЗ Lanos TF69YO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску (Додаток №1 до Договору страхування). Строк дії Договору страхування: з 10.04.14 р. по 09.04.15 р. (п. 5.1. Договору страхування).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Як передбачено ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком, за визначенням ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно первинної довідки від 20.03.15 р. та розгорнутої довідки №60053773 про дорожньо-транспортну пригоду, сформовані відділом ДАІ Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві, копії яких наявні в матеріалах справи, 20.03.15 р. в м. Києві на вул. Богатирська відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю транспортного засобу марки ЗАЗ Lanos TF69YO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Мегаком», під керуванням водія ОСОБА_3, та транспортного засобу марки Hyundai Elantra, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням громадянина ОСОБА_4, в результаті чого автомобілі отримали механічні ушкодження.

Так, в результаті ДТП було пошкоджено застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС» автомобіль марки ЗАЗ Lanos TF69YO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Як вбачається із п. 3.1. Договору страхування дана дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до умов Договору страхування (п. 12.4.) у разі настання події, яка класифікується як страховий випадок страхувальник зобов'язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з дати настання випадку, що має ознаки страхового, надати страховику письмову заяву про настання події за формою, встановленою страховиком.

У відповідності до умов Договору страхування страхувальник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаком» 23.03.15 р. звернувся до страховика - Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку (копію заяви залучено до матеріалів справи).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

26.05.15 р. страхувальник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаком» звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» із заявою про виплату страхового відшкодування, в якій просив належну до виплати суму страхового відшкодування перерахувати на рахунок станції технічного обслуговування - Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайф Авто» (копію заяви залучено до матеріалів справи).

Згідно п. 11.4.6. Договору страхування страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування в порядку та строки, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 14.1. та п. 14.2.1. Договору страхування розмір страхового відшкодування розраховується страховиком, виходячи з суми завданого внаслідок настання стразового випадку розміру матеріального збитку. При пошкодженні застрахованого транспортного засобу розмір матеріального збитку визначається за формулою: ВВРх(100%-Е%), де: ВВР - це вартість відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу та/або додаткового обладнання на підставі (за рішенням страховика) акту товарознавчого дослідження або калькуляції вартості відновлювального ремонту, що складена страховиком із застосуванням відповідним чином сертифікованого в Україні програмного забезпечення або калькуляції вартості відновлювального ремонту СТО, що рекомендована страховиком (або письмово попередньо погодженої страховиком). Вартість відновлювального ремонту розраховується виходячи з цін, що діяли на дату настання страхового випадку (або пізнішу дату, але не пізніше 10 календарних днів з моменту настання страхового випадку) та включає: витрати на матеріали та запасні частини; витрати на сплату ремонтних робіт; Е% - знос (знецінення) застрахованого транспортного засобу та/або додаткового обладнання або знос деталей, вузлів, запасних частин, які підлягають заміні внаслідок настання страхового випадку.

Суд зазначає, що відповідно до умов Договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється без вирахування експлуатаційного зносу застрахованого транспортного засобу та/або додаткового обладнання або зносу деталей, вузлів, запасних частин, які підлягають заміні внаслідок настання страхового випадку (п. 3.5. Договору страхування).

У відповідності до рахунку №72 від 23.03.15 р. вартість відновлювального ремонту транспортного засобу ЗАЗ Lanos TF69YO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, визначена ремонтним підприємством - Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайф Авто» в розмірі 6 240,28 грн. (копію рахунку залучено до матеріалів справи).

Також, в матеріалах справи міститься експертний висновок/калькуляція №0189742 від 24.03.15 р., складена на основі комп'ютерної програми Аudatex, яка рекомендована п. 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., згідно якого(-ї) вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу ЗАЗ Lanos TF69YO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та використаних при цьому деталей, запасних частин та матеріалів становить 5 713,60 грн.

Згідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до п. 3.1. Договору страхування при настанні страхового ризику, зокрема, ДТП безумовна франшиза становить 0,00 грн. (0% від страхової суми).

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» складено страховий акт №60821/112/15 від 30.03.15 р., відповідно до якого вищевказана ДТП згідно Договору страхування кваліфікована як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхувальнику за Договором страхування - Товариству з обмеженою відповідальністю «Мегаком» страхового відшкодування в сумі 6 240,28 грн., що становить різницю між визначеною у рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайф Авто» №72 від 23.03.15 р. вартістю запчастин та відновлювального ремонту автомобіля - 6 240,28 грн. та франшизою за Договором страхування - 0,00 грн. (копії страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування залучено до матеріалів справи).

У відповідності до умов Договору страхування сума страхового відшкодування в розмірі 6 140,28 грн. була перерахована Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» на розрахунковий рахунок СТО - Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайф Авто», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 45587 від 31.03.15 р. на відповідну суму.

Заперечень щодо факту виплати страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 від 03.04.14 р. у вказаній сумі відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування в сумі 6 240,28 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Мегаком», шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту автомобіля ЗАЗ Lanos TF69YO державний реєстраційний номер НОМЕР_1 на розрахунковий рахунок СТО - Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайф Авто», яке безпосередньо здійснювало ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Суд звертає увагу, що згідно з п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.11 р. у справі №42/92, від 07.08.12 р. у справі №2/22, від 01.03.11 р. у справі №47/372, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайф Авто» №72 від 23.03.15 р. та платіжного доручення №45587 від 31.03.15 р. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 10.04.15 р. у справі №756/4299/15-п встановлено, що 20.03.15 р. ОСОБА_4, керуючи автомобілем Hyundai Elantra, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, в м. Києві по вул. Богатирська в порушення вимог п. 13.1. Правил дорожнього руху України не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки ЗАЗ Lanos TF69YO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_3, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Зазначеною постановою громадянина ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв'язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення на користь держави штрафу в розмірі 340,00 грн.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Згідно ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу Hyundai Elantra, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У відповідності до ст. 6 вищевказаного Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Судом встановлено за матеріалами справи, що станом на дату вчинення ДТП 20.03.15 р. цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Hyundai Elantra, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - ОСОБА_4 у Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №0822506 (далі - Поліс), з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 1 000,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки Hyundai Elantra, державний реєстраційний номер НОМЕР_2. Строк дії Полісу: з 22.03.14 р. по 21.03.15 р., тобто на момент скоєння ДТП, вказаний Поліс був чинним.

З огляду на вищевикладене, у Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2002 від 9 липня 2002 р. кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.12 р. у справі №23/279).

Реалізуючи вказане право з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» з заявою від 07.04.15 р. про відшкодування шкоди в сумі 6 240,28 грн. в строк до 07.05.15 р. шляхом перерахування претензійної суми на поточний рахунок Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС». Зазначену регресну вимогу відповідач отримав 11.04.15 р., про що свідчить наявна в матеріалах справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Проте, вказана вимога позивача залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Отже, оскільки згідно із даними Полісу та Договору страхування франшиза становить 1 000,00 грн. та 0,00 грн. відповідно, отже розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу ЗАЗ Lanos TF69YO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом за спірним страховим випадком, підлягає зменшенню на розмір франшизи, визначеної Полісом, і становить 5 240,28 грн. (6 240,28 грн. - 1 000,00 грн.).

Як вбачається із матеріалів справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та представником відповідача не заперечувалось, свої зобов'язання щодо відшкодування Приватному акціонерному підприємству «Страхова група «ТАС» в порядку регресу суми в розмірі 5 240,28 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просить стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору страхування та/або Полісу або їх окремих положень суду не надано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладених у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (03056, м. Київ, Солом'янський район, вул. Борщагівська, буд. 145, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (03062, м. Київ, Святошинський район, проспект Перемоги, буд. 65, ) 5 240,28 грн. (п'ять тисяч двісті сорок гривень двадцять вісім копійок) страхового відшкодування та 1 534,22 грн. (одну тисячу п'ятсот тридцять чотири гривні двадцять дві копійки) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 14 вересня 2015 року.

Суддя А.М. Селівон