РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2015Справа №910/17231/15
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових

технологій»

до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України

про стягнення 97 576 грн. 09 коп

Представники:

від Позивача: Гомозий Є.В. (представник за Довіреністю);

Бородкін Д.І. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Платова Ю.П. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Приватне акціонерне товариство «Інститут розвитку передових технологій» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (надалі також - «Відповідач») про стягнення 97 576 грн. 09 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 05.10.2011 року між Приватним акціонерним товариством «Інститут розвитку передових технологій» (Орендодавець) та Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (Орендар) було укладено Договір оренди нежилого приміщення №05-10/11, відповідно до умов якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування нежилі приміщення, які розташовані у двоповерховій будівлі за адресою: м. Київ, вул. Ливарська, 1, під літерою «А», загальною площею 1008,4 кв.м. Рішенням Господарського суду м. Києва від 01.10.2014 року по справі №910/15211/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.014 року та постановою Вищого господарського суду України від 10.03.2015 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України були задоволені повністю. Стягнуто з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» основний борг у розмірі 426 885 грн. 78 коп., 3% річних у розмірі 9 688 грн. 51 коп., пеню у розмірі 48 860 грн. 49 коп. та інфляційні у розмірі 53 838 грн. 46 коп. Як зазначає Позивач, вказане рішення Суду було виконано Відповідачем 03.03.2015 року, а тому враховуючи неналежне виконання Відповідачем рішення суду, Позивач просить суд стягнути з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 3% річних у розмірі 7 824 грн. 29 коп. та інфляційні у розмірі 89 751 грн. 80 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.07.2015 р. порушено провадження у справі № 910/17231/15, судове засідання призначено на 22.07.2015 р.

21.07.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та письмові пояснення.

22.07.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

22.07.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 07.07.2015 року.

22.07.2015 року в судове засідання з'явились представники сторін. Представник відповідача вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 07.07.2015 року не виконав.

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання представника позивача про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Крім того, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Відповідача надати докази на підтвердження сплати 3% та інфляційних після Рішення Господарського суду міста Києва по справі №910/15211/14.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.07.2015 року відкладено розгляд справи на 03.09.2015 року, у зв'язку з невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі, клопотанням про відкладення розгляду справи.

03.09.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

03.09.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

В судовому засіданні 03 вересня 2015 року представники Позивача надали усні пояснення по суті спору, якими підтримали позовні вимоги та доводи позовної заяви. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 03 вересня 2015 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

05.10.2011 року між Приватним акціонерним товариством «Інститут розвитку передових технологій» (Орендодавець) та Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (Орендар) було укладено Договір оренди нежилого приміщення №05-10/11, відповідно до умов якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування нежилі приміщення, які розташовані у двоповерховій будівлі за адресою: м. Київ, вул. Ливарська, 1, під літерою «А», загальною площею 1008,4 кв.м.

Відповідно до п. 2.1 Договору приміщення, зазначене в п.1.1 цього Договору, повинно бути передане Орендодавцем та прийняте у строкове платне користування Орендарем 05.10.2011 року.

Згідно п. 2.4 Договору кінцевою датою повернення приміщення є 05.09.14р., а у випадку дострокового розірвання або відмови від договору - не пізніше дати зазначеної в угоді про розірвання чи повідомленні про відмову від договору.

Орендна плата вноситься орендарем щомісячно авансовими платежами, але не пізніше 5 числа поточного місяця, шляхом перерахування на поточний рахунок орендодавця суми вартості орендованих за договором приміщень. (п. 3.3 Договору)

У п. 3.4 Договору зазначено, що факт використання орендованих приміщень у поточному місяці підтверджується актом надання послуг, який підписується сторонами в останній день поточного місяця.

Відповідно до Протоколу узгодження договірної ціни від 17.12.2012 року розмір договірної плати за оренду 1 кв.м. за один календарний місяць становить 247,61 грн. у томи числі з ПДВ, а загальна вартість оренди орендованих за договором приміщень становить 249 687,91 грн. у тому числі з ПДВ.

Пунктом 1 Додаткової угоди № 2 від 17.12.2012 року внесено зміни до п. 2.4. договору та узгоджено 31.08.14р. новою кінцевою датою повернення приміщення. Орендна плата за договором встановлюється в національній валюті України, а розмір орендної плати за повний календарний місяць визначається у Протоколі узгодження договірної ціни, що є невід'ємною частиною договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору оренди нежилого приміщення №05-10/11 від 05.10.2011 року Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування нежилі приміщення, які розташовані у двоповерховій будівлі за адресою: м. Київ, вул. Ливарська, 1, під літерою «А», загальною площею 1008,4 кв.м., що підтверджується Актом приймання - передачі приміщення від 05.10.2011 року.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 01.10.2014 року по справі №910/15211/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.014 року та постановою Вищого господарського суду України від 10.03.2015 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України були задоволені повністю. Стягнуто з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» основний борг у розмірі 426 885 грн. 78 коп., 3% річних у розмірі 9 688 грн. 51 коп., пеню у розмірі 48 860 грн. 49 коп. та інфляційні у розмірі 53 838 грн. 46 коп.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що вказане рішення Суду було виконано Відповідачем 03.03.2015 року, а тому враховуючи неналежне виконання Відповідачем рішення суду, Позивач просить суд стягнути з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 3% річних у розмірі 7 824 грн. 29 коп. та інфляційні у розмірі 89 751 грн. 80 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору оренди нежилого приміщення №05-10/11 від 05.10.2011 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як встановлено Судом, Рішенням Господарського суду м. Києва від 01.10.2014 року по справі №910/15211/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.014 року та постановою Вищого господарського суду України від 10.03.2015 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України були задоволені повністю. Стягнуто з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» основний борг у розмірі 426 885 грн. 78 коп., 3% річних у розмірі 9 688 грн. 51 коп., пеню у розмірі 48 860 грн. 49 коп. та інфляційні у розмірі 53 838 грн. 46 коп.

Судом розглянуті та відхилені заперечення Відповідача стосовно того, що у рішенні Господарського суду м. Києва від 01.10.2014 року не зазначений період розрахунку інфляційних та 3% річних, з огляду на наступне.

Як вбачається з копії позовної заяви та розрахунку заборгованості до неї, при зверненні Позивача до суду з позовною заявою про стягнення з Відповідача заборгованості за Договором оренди нежилого приміщення №05-10/11 від 05.10.2011 року, Приватним акціонерним товариством «Інститут розвитку передових технологій» заявлено до стягнення 3% річних за період прострочки з 06.10.2013 р. по 22.07.2014 р. та інфляційні за період з 06.10.2013 р. по 22.07.2014 р. В рішенні Господарського суду м. Києва від 01.10.2014 року по справі №910/15211/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.014 року та постановою Вищого господарського суду України від 10.03.2015 року, зазначено про обґрунтований розрахунок Позивача 3% річних та інфляційних та задоволення цієї частини позовних вимог у повному обсязі.

Таким чином, доводи Відповідача з цього приводу є необґрунтованими та такими, що не приймаються Судом до уваги.

Судом встановлено, що 03.03.2015 року Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було виконано у повному обсязі Рішення Господарського суду м. Києва від 01.10.2014 року по справі №910/15211/14 та підтверджується випискою по рахунку Позивача.

Відповідно до норм статей 598 - 609 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. В той же час, приписи статті 625 Цивільного кодексу України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми інфляційних та процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 01.10.2014 року у справі №910/15211/14, яке набрало законної сили, було встановлено факт неналежного виконання Відповідачем грошового зобов'язання за Договором оренди нежилого приміщення №05-10/11 від 05.10.2011 року та факт наявності боргу Відповідача перед Позивачем. Крім того, Суд зазначає, що вказаним рішенням було стягнуто з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» 3% річних та інфляційні за період прострочки виконання його грошового зобов»язання по 22.07.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість Відповідача перед Позивачем за Договором оренди нежилого приміщення №05-10/11 від 05.10.2011 року становить суму у розмірі 426 885 грн. 78 коп., що є підставою для донарахування Відповідачу 3% річних та інфляційних за період прострочки виконання ним свого грошового зобов»язання з 23.07.2014 року по день фактичного виконання рішення суду, 03.03.2015 року.

При цьому Суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. (п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань»).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11.

При зверненні до суду Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 22.07.2014 р. по 03.03.2015 р. у розмірі 7 824 грн. 29 коп. та інфляційні у розмірі 89 751 грн. 80 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем оплати за Договором оренди нежилого приміщення №05-10/11 від 05.10.2011 року за загальний період прострочки з 23.07.2014 р. по 03.03.2015 р., оскільки Позивачем невірно зазначено початок періоду для донарахування 3% річних саме з 22.07.2014 р., вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у заявленому Позивачем розмірі та до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає 3% річних у розмірі 7 824 грн. 29 коп., як плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання Відповідачем його грошового зобов'язання за загальний період з 23.07.2014 року по 03.03.2015 року.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов»язання в зв»язку з девальвацією грошової одиниці України, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних у розмірі 89 751 грн. 80 коп. за період з 23.07.2014 р. по 03.03.2015 р. підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому, Суд також звертає увагу, що Позивачем невірно визначений період початку для донарахування інфляційних, а саме з 22.07.2014 р., оскільки Рішенням Господарського суду м. Києва від 01.10.2014 року у справі №910/15211/14, яке набрало законної сили, було стягнуто з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» 3% річних та інфляційні за період прострочки виконання його грошового зобов»язання по 22.07.2014 року.

Таким чином, з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» підлягає стягненню 3% річних у розмірі 7 824 грн. 29 коп. та інфляційні у розмірі 89 751 грн. 80 коп.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (04053, м.Київ, ВУЛИЦЯ АРТЕМА, будинок 73, Ідентифікаційний код юридичної особи 25287988) на користь Приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» (04050, м.Київ, ВУЛИЦЯ МЕЛЬНИКОВА, будинок 81 ЛІТЕРА А, Ідентифікаційний код юридичної особи 31059007) 3% річних у розмірі 7 824 (сім тисяч вісімсот двадцять чотири) грн. 29 (двадцять дев'ять) коп., інфляційні у розмірі 89 751 (вісімдесят дев'ять тисяч сімсот п'ятдесят одна) грн. 80 (вісімдесят) коп. та судовий збір у розмірі 1 952 (одна тисяча дев'ятсот п'ятдесят дві) грн. 52 (п'ятдесят дві) коп.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 04 вересня 2015 року.

Суддя О.В. Чинчин