ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"15" вересня 2015 р. Справа № 918/1436/14

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М., розглянувши матеріали справи за позовом: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Рівненського державного гуманітарного університету

про (на новий розгляд) штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних за поставлений природний газ

Представники:

Від позивача: Мельник В.В. (довіреність від 18 квітня 2014 року);

Від відповідача: Якубець К.М. (довіреність від 07 листопада 2014 року);

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 81-1 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України", позивач) звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Рівненського державного гуманітарного університету (далі - Університет, відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 22084 грн. 37 коп., з яких 18 346 грн. 91 коп. - основний борг, 1 583 грн. 82 коп. - пеня, 252 грн. 69 коп. - 3% річних, 1 900 грн. 95 коп. - інфляційні втрати.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2014 року у справі № 918/1436/14 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Рівненського державного гуманітарного університету на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 18 346 грн. 91 коп. основного боргу, 1 583 грн. 82 коп. пені, 1879 грн. 40 коп. інфляційних втрат, 252 грн. 69 коп. 3 % річних, а також 1 827 грн. витрат по оплаті судового збору. В задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 21 грн. 55 коп. інфляційних витрат відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 31 березня 2015 року апеляційну скаргу Рівненського державного гуманітарного університету на рішення господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2014 року у справі № 918/1436/14 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2014 року та постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 31 березня 2015 року Рівненський державний гуманітарний університет звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою.

Постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2015 року касаційну скаргу Рівненського державного гуманітарного університету задоволено частково, рішення господарського суду Рівненської області від 18.12.2014р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 31.03.2015р. у справі № 918/1436/14 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 1.583,82 грн. пені, 1.879,40 грн. інфляційних втрат, 252,69 грн. 3 % річних, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 21,55 грн. інфляційних витрат скасовано з передачею справи в цій частині позовних вимог на новий розгляд до господарського суду Рівненської області.

В частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 18.346,91 грн. рішення господарського суду Рівненської області від 18.12.2014 р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 31.03.2015 р. у справі № 918/1436/14 залишено без змін.

Ухвалою суду від 06 липня 2015 року господарським судом Рівненської області призначено до слухання справу № 918/1436/14 в судовому засіданні на 23 липня 2015 року.

В судовому засіданні від 23 липня 2015 року оголошено перерву до 06 серпня 2015 року.

Ухвалою суду від 06 серпня 2015 року розгляд справи відкладено на 27 серпня 2015 року.

Ухвалою суду від 27 серпня 2015 року продовжено в порядку статті 69 ГПК України строк розгляду спору у справі на 15 днів, розгляд справи відкладено на 15 вересня 2015 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в частині що передані на новий розгляд до господарського суду Рівненської області.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, взявши до уваги висновки Вищого господарського суду України висвітлені в постанові від 15 червня 2015 року у справі № 918/1436/14, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому господарський суд керувався наступним.

12 травня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі gродавець) та Рівненським державним гуманітарним університетом (далі gокупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу на закупівлю природного газу № 2786/14-БО(Т)-28, за умовами якого gродавець зобов'язався передати у власність gокупцю природний газ, ввезений на митну територію України Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець, у свою чергу, - прийняти та оплатити цей газ на умовах даного Договору (далі -Договір).

Відповідно до пункту 2.1 Договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 23 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м): січень - 4; лютий - 4; березень - 4; квітень - 2; жовтень - 2; листопад - 3; грудень - 4.

Відповідно до пункту 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів, обліку газу покупця.

Відповідно до пункту 3.4 Договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу - газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газорозподільного (газотранспортного) підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газорозподільному (газотранспортному) підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Як визначено у пунткі 5.2. Договору, ціна за 1000 куб. м газу становить 2448 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: - збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; - податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 287, 00 грн., крім того ПДВ - 20% - 57, 40 грн., всього з ПДВ - 344,40 грн.

До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 2783,96 грн., крім того ПДВ - 20% - 556,79 грн., всього з ПДВ - 3340,75 коп. грн.

Відповідно до пункту 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до пункту 11 Договору № 2786/14-БО(Т)-28 купівлі-продажу природного газу від 12.05.2014 року, Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2014 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Судом встановлено, що на виконання умов вищезазначеного Договору позивач протягом січня - квітня 2014 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 18346 грн. 91 коп. Водночас судом встановлено, що відповідач взятий на себе обов'язок по оплаті вартості природного газу, поставленого у спірний період, не виконав, заборгувавши таким чином позивачу 18 346 грн. 91 коп.

Даний факт встановлений рішенням господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2014 року у справі № 918/1436/14

Враховуючи порушення відповідачем термінів виконання грошових зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 2786/14-БО(Т)-28 від 12 травня 2014 року, Позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 1 583 грн. 82 коп. - пені, 252 грн. 69 коп. - 3 % річних, 1 900 грн. 95 коп. - інфляційних втрат за періоди згідно розрахунку.

Згідно із положеннями статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 статті 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

В силу зобов'язання боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію, в тому числі сплатити борг, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (частина 1 статті 509 ЦК України, частина 1 статті 173 ГК України).

Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями статей 525, 526 ЦК України, статті 193 ГК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 252 грн. 69 коп. - 3% річних, 1900 грн. 95 коп. - інфляційних втрат, 1 583 грн. 82 коп. - пені судом враховується наступне.

Згідно з частиною 2 статті 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевіривши розрахунок 3 % річних в розмірі 252 грн. 69 коп. дійшов висновку про його задоволення.

Однак перевіривши розрахунок інфляційних втрат, який зроблено позивачем, судом встановлено, що в ньому допущено помилку, а саме здійснюючи нарахування інфляційних позивач не заокруглював індекс інфляції до твердої суми, як про те роз'яснено постановою пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, розрахунок інфляційних втрат, проведений судом, складає:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
01.02.2014 - 31.07.20146297,311,118743,087040,39
01.03.2014- 31.07.20145762,801,111639,676402,47
01.04.2014- 31.07.20144807,341,087418,245225,58
01.05.2014- 31.07.20141479,461,05378,411557,87

Всього інфляційні - 1879,40 грн.

Відповідно до статті 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою (частина 1 статті 546 ЦК України).

За приписами статті 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. Договору сторони визначили, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього Договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Наданий позивачем розрахунок пені судом перевірено та визнано вірним, а відтак задоволенню підлягає заявлений позивачем до стягнення розмір пені у сумі 1 583 грн. 82 коп.

У своїй постанові від 15 червня 2015 року Вищий господарський суд України зазначає, що судам слід було дослідити наявність фактичних та правових підстав для стягнення з відповідача пені, 3 % річних, інфляційних втрат за періоди, коли несплата коштів була зумовлена відсутністю відкритого рахунка із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ від усіх категорій споживачів.

Однак суди не встановили, коли саме позивачем було відкрито відповідний рахунок, обмежившись виключно тим, що такий рахунок було відкрито станом на час розгляду спору місцевим судом.

У свою чергу відповідач у запереченнях, поданих ще до суду першої інстанції, посилався на вказані обставини та відповідні докази, надані ним до матеріалів справи.

Однак невстановлення судами того, коли позивачем було відкрито відповідний рахунок із спеціальним режимом, унеможливлює визначення періодів для розрахунку пені, 3 % річних та інфляційних втрат, заявлених до стягнення.

Відповідно до положень частин 2 та 3 статті 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", для проведення розрахунків за спожитий природний газ гарантовані постачальники, їх структурні підрозділи, а також підприємства, що здійснюють продаж природного газу гарантованим постачальникам з метою реалізації природного газу для потреб усіх категорій споживачів, відкривають в установах уповноважених банків поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ від усіх категорій споживачів. Забороняється зарахування коштів за природний газ, спожитий усіма категоріями споживачів, на інші рахунки.

Згідно з наданою позивачем довідкою Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України № 16-15/г-3679 від 23 грудня 2013 року, 20 грудня 2013 року в головному операційному управлінні АТ "Ощадбанк" відкрито поточні рахунки із спеціальним режимом використання згідно постанови КМУ від 26.03.2008 року № 247 в гривні України, зокрема для НАК "Нафтогаз" (ТКЕ-бюдж. ПАТ "Рівнегаз") рахунок № 0921.

Вказаний рахунок відображений в реквізитах сторін Договору № 2786/14-БО(Т)-28 від 12 травня 2014 року. Зокрема в розділі 12 "Адреси та реквізити сторін" зазначено рахунок продавця - Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" зі спеціальним режимом використання № 0921.

Відтак суд приходить до висновку, що станом на час виникнення між позивачем та відповідачем відносин щодо поставки та оплати вартості поставленого природного газу позивачем було відкрито рахунок зі спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ.

Разом з тим, суд констатує, що постачання газу між сторонами здійснювалось ще протягом січня - квітня 2014 р., тобто до укладення договору.

Договір між сторонами було укладено 12.05.2014 р., Таким чином з 12.05.2014 р. сторонами було погоджено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього Договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Проте, відповідно до пункту 11 Договору № 2786/14-БО(Т)-28 купівлі-продажу природного газу від 12.05.2014 року, Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2014 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Таким чином сторони договору встановили, що положення вказаного договору можуть застосовуватись починаючи з 01 січня 2014 року.

Разом з тим, суд враховує положення частини 3 статті 631 ЦК України та частини 7 статті 180 ГК України, відповідно до яких сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення; строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Водночас суд відзначає, що згідно з частиною 4 статті 179 ГК України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов'язується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобов'язується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Обов'язкові умови договору між гарантованим постачальником та споживачем природного газу за регульованим тарифом встановлюються в типовому договорі про постачання природного газу.

Типовий договір на постачання природного газу за регульованим тарифом був затверджений постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 22.09.2011 р. № 1580, яка була чинною станом на час укладення спірного договору.

Разом з тим суд констатує, що станом на час розгляду позову в матеріалах справи відсутні докази визнання недійсним (оспорювання) положень розділу 11 договору купівлі-продажу № 2786/БО(Т)-28 від 12 травня 2014 року.

Відповідно до положення частини 3 статті 631 ЦК України та частини 7 статті 180 ГК України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення; строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше.

Згідно з положеннями статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, в повній мірі дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Рівненського державного гуманітарного університету про стягнення пені в розмірі 1 583 грн. 82 коп., 3% річних в розмірі 252 грн. 69 коп., інфляційні втрати в розмірі 1879 грн. 40 коп. є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат, суд вважає за гнобхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 4.4. Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р. у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судові витрати (в тому числі понесені відповідачем у звязку з поданням апеляційної та касаційної скарги) в порядку статті 49 Господарського процесуального кодексу України суд залишає за відповідачем.

Керуючись статями 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов в частині вимог про стягнення про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних задоволити частково.

2. Стягнути з Рівненського державного гуманітарного університету (33028, місто Рівне, вулиця Степана Бандери, будинок 12, ідентифікаційний код: 25736989) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ідентифікаційний код: 20077720) 1 583 грн. 82 коп. пені, 1879 грн. 40 коп. інфляційних втрат, 252 грн. 69 коп. 3 % річних.

3. Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 21 грн. 55 коп. інфляційних витрат.

повне рішення складено 21.09.2015 р.

Суддя Качур А.М.