ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2015 р.Справа № 922/4331/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши справу

за позовом Комунальне підприємство "Харківводоканал", м. Харків
до Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" м. Харків
про внесення змін до договору
за участю представників:

позивача - Токарєв С.В., за дов. №243/810 від 13.11.2014 року, Сашко А.О., за дов. №257/810 від 25.11.2014 року

відповідача - Ващенко Т.Д., за дов. №38-4055/931 від 27.10.2010 року

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Комунальне підприємство "Харківводоканал", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", про затвердження додаткової угоди до договору на відпуск та споживання види № 13024 від 22 листопада 2005 року в редакції Комунального підприємства "Харківводоканал". Також позивачем заявлено судові витрати у розмірі 1 218,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що з моменту укладення договору № 13024 на відпуск та споживання води від 22 листопада 2005 року відбулися зміни чинного законодавства, яким сторони керуються при виконанні умов договору, виникла необхідність внесення змін до договору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27 липня 2015 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/4053/15 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 10 серпня 2015 року.

04 серпня 2015 року через канцелярію суду від представника позивача супровідним листом (вх. № 31068 від 04 серпня 2015 року) надано пакет документів, дані документи судом долучено до матеріалів справи.

В призначене судове засідання 10 серпня 2015 року учасники судового процесу з'явилися.

Представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення вимог позовної заяви заперечував в повному обсязі та просив суд долучити до матеріалів справи відзив на позовну заяву з додатками, дані документи судом долучено до матеріалів справи з подальшою реєстрацією в канцелярії суду за вх. № 31927 від 10 серпня 2015 року.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого учасником судового процесу для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 10 серпня 2015 року сторони не виявили наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

22 листопада 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 13024 на відпуск та постачання води. До вказаного договору між сторонами укладались додаткові угоди. 19 червня 2015 року позивач направив на адресу відповідача за вих. № 3390/ДС лист про внесення змін до вище вказаного договору шляхом підписання додаткової угоди в редакції позивача, яка додається до вказаного листа. 07 липня 2015 року за вих. № 23-2358 відповідач направив на адресу позивача лист в якому повідомив, що підписати додаткову угоду до договору від 22 листопада 2005 року № 13024 в редакції, запропонованій позивачем, не вбачається за можливе. З огляду на наведене, 24 липня 2015 року позивач звернувся до господарського суду із позовом про затвердження додаткової угоди до договору на відпуск та споживання води № 13024 від 22 листопада 2005 року в редакції Комунального підприємства "Харківводоканал" (м. Харків, вул. Шевченко, 2, ).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Господарському кодексі України (ст. 20), в ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а також в інших нормативно-правових актах (залежно від форми судочинства).

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є судовий захист цивільного права та інтересу. За змістом ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, встановлений зазначеними статтями, а також іншими способами, що встановлені договором або законом.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; встановлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Порядок зміни господарських договорів врегульовано статтею 188 Господарського кодексу України. Зокрема, частинами 3 та 4 даної статті передбачено, що сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відповідно до статей 651, 652 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони; зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, з вищевказаних норм вбачається, що зміст договору може бути змінений шляхом внесення до нього змін як за згодою сторін, так й за рішенням суду, при цьому в такій саме формі, що й договір. А ні нормами ГК України, а ні нормами ЦК України не передбачено можливість затвердження додаткової угоди до договору, оскільки, як зазначено вище в рішенні суду, умови договору зуміються шляхом внесення до нього, договору, змін. Суд зазначає, що належним способом звернення позивача із позовом до суду з метою захисту прав останнього, якщо він вважає, що право є порушеним чи підлягає захисту, є позовна вимога про визнання укладеною додаткової угоди до договору № 13024 на відпуск та споживання води від 22 листопада 2015 року в редакції позивача.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 Цивільного кодексу України, є важливим чинником, без якого укладення договору є неможливим. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, а відмова відповідача від укладення такого договору є формою реалізації ним своїх прав. Дана правова позиція погоджується з практикою Вищого господарського суду України, а саме постановою у справі 907/84/14 від 19 серпня 2014 року.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюванних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вимоги вище вказаних норм права, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем невірно обраний спосіб захисту права - затвердження додаткової угоди.

Відповідно ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст. 55 Конституції України, ст. 7 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", ст.ст. 20, 188 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 15, 16, 626, 627, 651, 652 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 14.08.2015 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/4331/15