ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 р. Справа № 910/15808/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Ярошенко В.П. при секретарі Бєловій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" м. Бровари Київської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валінор-Менеджмент" с. Новорайськ Бериславського району Херсонської області

про стягнення 365670грн.53коп.

за участю представників сторін:

від позивача: уповноважена особа Василенко О.А., довір. № 1812 05.06.2015р.;

від відповідача: ген. директор Андросюк І.С., наказ № 04-к від 03.03.2014р.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (позивач) звернулося до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення від 08.09.2015р., просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Валінор-Менеджмент" (відповідач) 365670грн. 53коп. заборгованості, з яких: 183620грн. основного боргу, 132040грн. 49коп. втрат від інфляції, 14850грн. 58коп. 3% річних та 35159грн. 46коп. пені.

Ухвалою від 28.07.2015р. розгляд справи відкладався.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, просить застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення основного боргу, втрат від інфляції, пені та 3% річних.

Після закінчення розгляду справи в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд -

в с т а н о в и в:

01.08.2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Волари Агро" та товариством з обмеженою відповідальністю "Валінор-Менеджмент" (відповідач у справі) укладено договір оренди транспортного засобу № 01/08/11-01, за умовами якого відповідач, виступаючи в якості орендаря, зобов'язався прийняти в строкове платнее користування транспортний засіб, зареєстрований відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві 23.04.2010р., марки Audi, модель Q7, рік випуску 2010, білого кольору, двигун об'ємом 2967 куб. см, кузов №WAUZZZ4L7ADO14684, державний знак AA0029AO, для службових поїздок персоналу відповідача та для перевезення дрібних речей.

Відповідно до п. 3.1 договору строк оренди складає 12 місяців з моменту прийняття об'єкта оренди за актом приймання-передачі.

Сторони підписали 01.08.2011року акт приймання-передачі до договору оренди транспортного засобу № 01/08/11-01 від 01.08.2011р.

Згідно з п. 4.1 договору розмір орендної плати складає 17220грн. за місяць, в т.ч. ПДВ 2870,00грн. та сплачується відповідачем щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок ТОВ "Волари Агро" не пізніше 5-го числа кожного наступного місяця.

Відповідачем умови договору щодо своєчасної оплати орендної плати не виконувались, що спричинило виникнення заборгованості перед ТОВ "Волари Агро" у розмірі 183620грн., що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг № 3 від 31.01.2012р., № 14 від 29.02.2012р., № 27 від 31.03.2012р., № 39 від 30.04.2012р. № 61 від 30.05.2012р. № 72 від 30.06.2012р., № 86 від 31.07.2012р. та актом звірки розрахунків станом на 01.03.2014р.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України одностороння відмова від виконання умов договору не допускається, а тому несплата відповідачем 183620грн. заборгованості є порушенням господарських зобов'язань за вказаним договором.

В подальшому, 26 грудня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Волари Агро" та товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" укладено договір факторингу № 14, яким ТОВ "Волари Агро" відступило факторові - ТОВ "Кредитні ініціативи" свої права вимоги до ТОВ "Валінор-Менеджмент" за договором від 01.08.2011р. № 01/08/11-01, а саме: право вимоги сплати орендної плати в сумі 183620грн.; право вимоги сплати неустойки (пені, штрафів) у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником зобов'язань за основним договором; інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору; інші будь-які права вимоги до боржника за основним договором, що існують на момент укладення цього договору та/або виникнуть в майбутньому відповідно до умов основного договору.

Пунктом 3.3 договору факторингу сторони передбачили, що за передані позивачем в розпорядження клієнта грошові кошти, клієнт сплачує позивачу плату (комісійну винагороду) в розмірі 100грн. в строк до 19.01.2015р.

Про уступку права вимоги заборгованості з орендної плати та інших платежів саме позивачу ТОВ "Волари Агро" повідомило відповідача листом за вих. № 01/01-04 від 05.01.2015, який отримано відповідачем 03.02.2015р., що підтверджується інформацією з офіційного сайту Укрпошти.

Статтею 512 ЦК України урегульовані правовідносини щодо заміни кредитора у зобов'язанні, а саме кредитор може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином.

Водночас, главою 73 ЦК України врегульовані правовідносини, що виникають з договору факторингу. Зокрема, за статтею 1082 цього Кодексу боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Таким чином, заміна кредитора у вказаних правовідносинах є правомірною.

Вирішуючи спір щодо стягнення заборгованості в контексті строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а за статтею 257 того ж Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за частиною 4 статті 267 сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас, положеннями статті 264 названого Кодексу урегульовані положення щодо переривання перебігу строку позовної давності. Так, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а після переривання перебіг позовної давності починається заново. При цьому час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами договору поставки складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків, який, фактично, вказує на визнання відповідачем свого боргу та обов'язку щодо його сплати, оскільки в тексті акту зазначено "…на 01.03.2014 заборгованість на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волари Агро" 183620,00 UAH").

Акт звірки взаєморозрахунків, є певною формою фіксації юридично-значимих дій сторін, і ним, зокрема, оформлена інвентаризація дебіторської і кредиторської заборгованості. Цим актом встановлено непогашену заборгованість відповідача.

Згідно з пунктом 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

В даному випадку початок перебігу строку позовної давності слід відліковувати, враховуючи п. 4.1 договору оренди транспортного засобу, за оренду в січні 2012 року з 6-го числа наступного місяця, тобто з 06.02.2012р., у зв'язку з чим закінченням трьохрічного строку є дата - 06.02.2015. Аналогічно з іншими місяцями 2012 р., за які є у відповідача заборгованість з оренди.

Проте, між учасниками договору оренди підписано акт звірки станом на 01.03.2014, тобто до закінчення строку позовної давності, та саме з цієї дати слід відліковувати переривання строку позовної давності за договором.

Відповідно до частини 3 статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення основної заборгованості заявлені в межах строку позовної давності, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а заперечення відповідача відносно спливу строку позовної давності не підлягають прийняттю до уваги, оскільки вони спростовуються викладеними вище обставинами.

Через невиконання грошового зобов'язання позивачем нарахована до сплати відповідачу пеня в розмірі 35159,46грн., виходячи із подвійної облікової ставки НБУ.

Укладаючи договір оренди від 01.08.2011 року, сторони пунктом 9.4 договору обумовили, що сторона, яка прострочила виконання зобов'язання за цим договором, сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день такого прострочення від вартості невиконаного зобов'язання.

Згідно з п. 4.1 договору розмір орендної плати складає 17220грн. за місяць, в т.ч. ПДВ 2870,00грн. та сплачується відповідачем щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок ТОВ "Волари Агро" не пізніше 5-го числа кожного наступного місяця.

Згідно частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців, якщо інше не передбачено законом або договором.

Таким чином, враховуючи п. 4.1 договору оренди транспортного засобу, орендодавець набув право вимоги на стягнення з відповідача суми пені за несвоєчасну сплату орендної плати за січень 2012 року з 6-го числа наступного місяця, тобто з 06.02.2012р., у зв'язку з чим закінченням шестимісячного строку для нарахування пені (ч. 6 ст. 232 ГК України) є дата - 06.08.2012. Аналогічно з іншими місяцями 2012 р., за які є у відповідача заборгованість з оренди.

З огляду на викладене, суд вважає, що нарахування позивачем пені за період з 25.10.2014р. по 24.04.2015р. є безпідставним та необґрунтованим, а тому дана вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України позовні вимоги про стягнення 3% річних в сумі 14850грн. 58коп. та 132040грн. 49коп. втрат від інфляції підлягають задоволенню.

Суд відхиляє посилання відповідача на те, що позивач не може бути фактором, оскільки ним не надано документів на підтвердження права укладати договір факторингу, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Так, позивач зареєстрований у Державному реєстрі фінансових установ, який розміщено на сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (nfp.gov.ua), де зазначено, що позивач має свідоцтво про реєстрацію серії A01 № 543642, дата реєстрації 24.09.2007, в "Інформації про види фінансових послуг, що надає чи планує надавати юридична особа" зазначено, зокрема, що товариство має право надавати факторинг без ліцензії.

Посилання відповідача на безоплатність договору факторингу також відхиляється, оскільки на виконання п. 3.3 договору факторингу ТОВ "Валори Агро" перерахувало позивачу 100грн. за квитанцією № 1-704К від 20.01.2015р.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, яка діяла на день звернення з позовом) ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюються у таких розмірах: 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 365670грн. 53коп. Отже, розмір судового збору за подання до суду даної позовної заяви становить 7313грн. 41коп.

Позивач додав до позовної заяви платіжне доручення № 14807 від 08.05.2015року про сплату 7829грн. 53коп. судового збору.

Таким чином, при зверненні до суду позивачем було надлишково сплачено 516грн. 12коп. судового збору.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, яка діє на час прийняття рішення) сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Позивачем не подавалось до суду клопотання про повернення надлишково сплаченого судового збору.

Витрати зі сплати судового збору відшкодовуються позивачу за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 49 ГПК України (7313,41 : 365670,53 х 330511,07=6610,22грн.).

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 44, 49, 82-85 ГПК України,

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Валінор-Менеджмент" с.Новорайськ Бериславського району Херсонської області вул. Промислова 3, код 37615249, на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" м.Бровари Київської області бул. Незалежності 14, код 35326253, - 183620грн. 00коп. основного боргу, 132040грн. 49коп. втрат від інфляції, 14850грн. 58коп. 3% річних та 6610грн. 22коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 14.09.2015р.

Суддя В.П.Ярошенко