Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "10" вересня 2015 р. Справа № 906/1021/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Терлецької-Байдюк Н.Я.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність б/н від 01.07.2015;

від відповідача: не з'явився;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Запорізький завод залізобетонних

шпал" (м. Запоріжжя)

до Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод залізобетонних шпал" (м. Коростень Житомирська область)

про стягнення 10321393,08 грн.

Спір розглянуто у більш тривалий строк ніж передбачено ч.1 ст.69 ГПК України.

Приватне акціонерне товариство "Запорізький завод залізобетонних шпал" звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод залізобетонних шпал" 10321393,08грн., з яких: 5600709,58грн. - основна заборгованість, 1131745,70грн. - пеня, 1450118,35грн. - 3% річних, 2138819,45грн. - інфляційні нарахування. Також просить покласти на відповідача судові витрати.

04.08.2015 на адресу суду від ПАТ "Запорізький завод залізобетонних шпал" надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої останній просить суд стягнути з ПАТ "Коростенський завод залізобетонних шпал" на користь позивача 11323052,18грн., з яких 5600709,58грн. - основна заборгованість, 1191786,66грн. - пеня, 2030095,98грн. - річних, 2500459,96грн. - інфляційні нарахування.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 17.08.2015 з врахуванням приписів ст.22 ГПК України заява про збільшення позовних вимог прийнята судом до розгляду.

07.09.2015 на адресу суду від ПАТ "Запорізький завод залізобетонних шпал" надійшли додаткові письмові пояснення на відзив відповідача.

08.09.2015 на адресу суду від відповідача факсимільним зв'язком надійшло клопотання, відповідно до якого останній просить суд розгляд справи відкласти в зв'язку із перебуванням уповноваженого представника ПАТ "Коростенський завод залізобетонних шпал" у додатковій відпустці, на підтвердження чого надав копію витягу з наказу.

Представник позивача щодо відкладення розгляду справи заперечив, оцінює такі дії відповідача як затягування розгляду справи. Крім того на виконання вимог ухвали суду надав довідку про стан заборгованості ПАТ "Коростенський завод залізобетонних шпал", з якої вбачається, що на день розгляду справи відповідач в рахунок часткового погашення основної заборгованості сплатив 200000,00грн., підтвердженням чого є платіжне доручення №2641 від 31.08.2015. Таким чином, на думку представника позивача, матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин. В зв'язку з чим зазначив про можливість розгляду справи та прийняття у ній рішення за відсутності представника відповідача.

Розглянувши подане клопотання, заслухавши думку представника позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення виходячи з такого.

Відповідно до ст.77 ГПК України суд, за наявності певних обставин, в межах строків, встановлених ст.69 ГПК України, вправі відкласти розгляд справи на іншу дату. Питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представник сторони не з'явився в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Отже, відкладення розгляду справи за певних обставин є правом суду, а не обов'язком.

У пункті 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

ПАТ "Коростенський завод залізобетонних шпал" не забезпечило явку уповноваженого представника на визначену дату в судове засідання, а причини неявки, вказані в клопотанні, не є поважними з огляду на зміст п.3.9.2 вказаної постанови, оскільки відповідач не позбавлений був можливості забезпечити явку в засідання іншого представника, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання .

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки представника останнього в судове засідання для реалізації права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не вбачає підстав для повторного відкладення розгляду справи та вважає за можливе здійснювати розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи 03.09.2014 між Приватним акціонерним товариством "Запорізький завод залізобетонних шпал" (постачальник/позивач) та Приватним акціонерним товариством "Коростенський завод залізобетонних шпал" (покупець/відповідач) укладено договір постачання №19 (т.1 а.с.51-53), відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити залізобетонні вироби (товар). Найменування товару, асортимент, кількість та строки поставки вказуються у Специфікаціях (Додатках), які є невід'ємною частиною цього договору (п.1.1 договору).

Відповідно до п.4.2. Договору, з урахуванням Специфікації № 1 від 03.09.2014 ціна договору становить 5600709,53грн.

Згідно п. 6.1 Договору товар постачається залізничним транспортом на умовах FCA (в редакції правил Інкотермс-2010 г.) станція Запоріжжя-Вантажне Придніпровської залізниці.

Відповідно до п.6.3 Договору строк поставки зазначається в Специфікаціях, які є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно Специфікації №1 від 03.09.2014 до Договору постачання № 19 від 03.09.2014 строк поставки товару: протягом 10 робочих днів з дати отримання письмової заявки від Покупця, в якій зазначаються найменування товару, його кількість, вантажоодержувач та його реквізити (т.1 а.с.54).

На виконання умов цього Договору Приватним акціонерним товариством "Запорізький завод залізобетонних шпал" поставлено на адресу Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод залізобетонних шпал" товар на загальну суму 5600709,58грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами (накладними, видатковими накладними, актами приймання-передачі).

Відповідно до п.5.1 Договору оплата за товар здійснюється Покупцем шляхом банківського переказу на рахунок Постачальника. Форма оплати - протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дати поставки.

Відповідач не виконав своїх договірних зобов'язань по оплаті отриманого товару, що стало приводом для звернення позивача з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, з врахуванням приписів чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частинами 1, 6 ст.265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться і у ст.712 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Відповідач суму основного боргу в розмірі 5600709,58грн. визнав, про що зазначив у письмовому відзиві (а.с.141-143 т.1).

На день розгляду справи представником позивача надано довідку про часткову сплату відповідачем боргу в сумі 200000,00грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 31.08.2015 №2641 (а.с.18-19 т.2).

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги те, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем у розмірі 5400709,58грн. належним чином доведений та документально підтверджений, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині суми основного боргу є обґрунтованими.

Крім основного боргу, позивач просить суд стягнути з відповідача 1191786,66грн. - пені, 2030095,98грн. - річних та 2500459,96грн. - інфляційних нарахувань.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п.3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною третьою ст.549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.8.2 Договору постачання № 19 від 03.09.2014, укладеного між сторонами, у випадку порушення Покупцем строків оплати він сплачує Постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент її нарахування, від суми неоплаченого товару та компенсує згідно зі ст.625 ЦК України відсотки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Перевіривши розрахунки пені, інфляційних та річних, суд вважає їх обґрунтованими, оскільки пеня, інфляційні та річні нараховані відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України.

Відповідач, заперечуючи проти нарахування пені, інфляційних та річних, посилається на ч.2 ст.231 ГК України, оскільки ПАТ "Коростенський завод залізобетонних шпал" відноситься до державного сектору економіки.

Частиною другою статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 6 грудня 2010 року в справі № 3-4гс10, від 20 грудня 2010 року у справі № 3-41гс10, від 28 лютого 2011 року у справі № 3-11гс11 та від 4 лютого 2014 року у справі № 3-1гс14.

Ураховуючи викладене, помилковим є твердження відповідача про застосування положень абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України при нарахуванні штрафних санкцій за неналежне виконання зобов"язань за укладеним між сторонами договором поставки.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення пені та штрафних санкцій суд зазначає таке.

Відповідно до п.3 ст. 83 ГПК України господарський суд при прийнятті рішення вправі у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Беручи до уваги об"єктивно встановлені обставини справи, а також, з врахуванням матеріальних інтересів сторін та їх фінансового стану, за наявних інфляційних процесів у економіці держави, господарський суд, керуючись законом і користуючись наданими йому правами, дійшов висновку про зменшення належної до сплати суми пені до 500000,00грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення 5400709,58грн. - основного боргу, 500000,00грн. - пені, 2030095,98грн. - річних та 2500459,96грн. - інфляційних обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В частині стягнення 200000,00грн. основного боргу провадження у справі підлягає припиненню на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України за відсутністю предмету спору.

Керуючись ст.ст.33,34,43,44,49,75,82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зменшити розмір пені, що стягується з Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод залізобетонних шпал" на користь Приватного акціонерного товариства "Запорізький завод залізобетонних шпал" до 500000,00грн.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Коростенський завод залізобетонних шпал" (11505, Житомирська область, м. Коростень, вул. Маяковського, 78, )

на користь Приватного акціонерного товариства "Запорізький завод залізобетонних шпал" (69600, м. Запоріжжя, вул. Миколи Краснова, 10-А, ):

- 5400709,58грн. - основний борг,

- 500000,00грн. - пеня,

- 2030095,98грн. - річні,

- 2500459,96грн. - інфляційні,

- 73080,00грн. - сплаченого судового збору.

4. Припинити провадження у справі в частині стягнення 200000,00грн. основного боргу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 15 вересня 2015 року.

Суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - відповідачу (рек. з повід.)