ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2015 р.Справа № 922/3705/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс" с. Петрівка
про стягнення 174 859,81грн.
за участю представників сторін:

позивача - Олефіренко А.С., дов. б/н від 10.06.2015р.;

відповідача - Стець М.Л., дов. б/н від 31.07.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за лізинговими платежами в розмірі 40 220,75грн., пеню в розмірі 1 389,15грн., втрати від інфляції в розмірі 14 262,26грн., 3% річних в розмірі 416,75грн. та збитки в розмірі 118 570,90грн. за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором фінансового лізингу № 00002333 від 30.09.2010р., а також покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору.

В судовому засіданні 07.09.2015р., в порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 09.09.2015р. Після перерви судове засідання продовжено.

Представник позивача позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у відзиві на позов та в судовому засіданні проти позовних вимог заперечує, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просить суд в позові відмовити повністю.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив наступне.

30.09.2010р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс" (відповідач) укладено договір про фінансовий лізинг № 00002333 (далі договір) із загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу (додаток № 2 до договору, далі Загальні умови), відповідно до умов якого позивач зобов'язався придбати об'єкт лізингу (отримати право власності на об'єкт лізингу) та передати його відповідачу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями законодавства України та цього договору, а відповідач користуватися об'єктом лізингу на умовах фінансового лізингу та забезпечувати експлуатацію об'єкта лізингу у відповідності до умов договору.

За умовами п.3.4 договору після завершення строку дії договору відповідач зобов'язався придбати об'єкт лізингу у позивача за купівельною ціною, що буде визначена позивачем з урахуванням виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо лізингових платежів та інших платежів, які підлягають виплаті за цим договором.

Об'єктом лізингу за умовами договору є транспортний засіб типу VW Passat 1,8 I TFSI, 2010 року виробництва, шасі № WVWZZZ3CZAE190474, двигун № CDA145365.

Строк лізингу, за умовами п.12.3 Загальних умов, починається з дати підписання акту приймання-передачі об'єкта лізингу.

У п.6.1 Загальних умов сторони погодили порядок здійснення лізингових платежів, а саме: відповідач зобов'язався для експлуатації об'єкта лізингу здійснювати позивачу щомісяця лізингові платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що є невід'ємною частиною договору. Щомісячний лізинговий платіж включає в себе:

- суму, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу;

- проценти;

- комісії;

- покриття витрат, пов'язаних о оплатою послуг та відшкодування, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим договором (включаючи, окрім іншого, витрати на ремонт об'єкта лізингу, реєстраційні платежі та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з договором.

Сторони у п.6.3 Загальних умов погодили, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим договором на користь позивача відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання договору суми на основі діючого курсу обміну доларів США, встановленого НБУ або українським комерційним банком, обраним за рішенням позивача, станом на дату, коли кожен платіж підлягає виплаті. З цією метою лізингові платежі, страхові премії, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим договором, розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку. Якщо в період між датою виставлення рахунку та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний та про який було повідомлено позивача, збільшиться на більше ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується відповідачем.

Відповідно до п.6.5 договору лізинговий платіж здійснюється на рахунок, зазначений позивачем, щомісячно не пізніше дати, вказаної у Плані відшкодування.

Сторони умовами договору погодили, що вартість предмета лізину складає 39 083,00 доларів США, авансовий платіж - 5 862,45 доларів США. Процентна ставка є змінною, відповідно до умов п.6.4.2 Загальних умов та розраховується на основі змінної процентної ставки у розмірі трьохмісячної ставки LIBOR.

На виконання умов договору сторонами підписано Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування).

Оскільки відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконав, позивач звернувся з відповідним позовом з метою захисту своїх порушених прав шляхом стягнення з відповідача суми боргу, штрафних санкцій та збитків.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд встановив наступне.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором фінансового лізингу.

Лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів (ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст.2 зазначеного вище закону, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Позивач на виконання умов договору передав у користування відповідачу, а відповідач прийняв предмет лізингу, а саме: легковий автомобіль типу VW Passat 1,8 I TFSI, 2010 року виробництва, шасі № WVWZZZ3CZAE190474, двигун № CDA145365, реєстраційний № АА 4991 КЕ.

Даний факт підтверджується актом приймання-передачі від 08.10.2010р., підписаним та скріпленим печатками обох сторін (а.с.34).

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Пунктом 3 ч.2 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно із ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже було встановлено судом, відповідач зобов'язався здійснювати лізингові платежі 15 числа кожного місяця згідно погодженого між сторонами Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (а.с. 16-21).

Як зазначає позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання за договором не виконав, лізингові платежі здійснював несвоєчасно, несплаченими є лізингові платежі № 51 на суму 3 720,30грн. (кінцевий строк сплати - 15.12.2014р.), № 52 на суму 17 294,69грн. (кінцевий строк сплати - 15.01.2015р.) та № 53 на суму 19 205,76грн. (кінцевий строк сплати - 15.02.2015р).

Із матеріалів справи судом вбачається, що позивачем було виставлено рахунки на сплату відповідних платежів: рахунок - фактура № 00243361 від 03.12.2014р. на суму 14 508,90грн. (а.с. 74), рахунок - фактура № 00250841 від 12.01.2015р. на суму 17 294,69грн. (а.с. 75), рахунок - фактура № 00257821 від 02.02.2015р. на суму 19 205,76 грн. (а.с. 76).

Умовами п 8.3.2 та 12.6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу сторони погодили право позивача розірвати договір у разі прострочення відповідачем одного лізингового платежу більш ніж 30 днів.

У зв'язку із несплатою відповідачем у строк лізингових платежів позивач надіслав на адресу відповідача вимогу (вих. № 00002333 від 17.02.2015р.) про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкту лізингу та повідомив відповідача про відмову від договору (а.с. 72-72). Даний лист отримано відповідачем 23.02.2015р. (а.с.73).

За умовами ч. 3 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку що 23.02.2015р. (дата отримання відповідачем вимоги) договір було припинено позивачем в односторонньому порядку.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів належного виконання зобов'язання щодо своєчасного здійснення оплати за договором фінансового лізингу в частині сплати лізингових платежів №№ 51, 52, 53 за період з грудня 2014р. по лютий 2015р. суду не надав, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

Заперечення відповідача з посиланням на те, що ним було сплачено зазначені платежі суд не приймає оскільки належних та допустимих доказів такої сплати відповідач суду не надав.

Надані відповідачем копії платіжних доручень, якими було здійснено оплату лізингових платежів за спірним договором суд не приймає в якості належних та допустимих доказів, оскільки вони підтверджують сплату заборгованості відповідачем за період з лютого 2013р. по листопад 2014р., тоді як предметом позову у даній справі є стягнення суми основного боргу в розмірі 40 220,75грн., який утворився за період з грудня 2014р. по лютий 2015р.

Що стосується посилань відповідача щодо неправомірності дій позивача при розподілі коштів, які надходили від відповідача в рахунок погашення лізингових платежів за інші періоди, то дані заперечення суд залишає поза увагою, оскільки правомірність або неправомірність дій позивача щодо зазначеного вище розподілу не є предметом позову у даній справі. Разом з тим, суд вважає за можливе зазначити, що доказів того, що відповідач звертався до позивача з вимогою про перерозподіл цих коштів або повідомляв про непогодження зі сплатою будь - яких штрафних санкцій, що були нараховані та списані позивачем за неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань за інші періоди, відповідач суду не надав.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про порушення з боку відповідача своїх зобов'язань за спірним договором в частині своєчасної оплати лізингових платежів у спірний період.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати ним заборгованості перед позивачем за користування предметом лізингу у сумі 40 220,75грн. в період з грудня 2014р. по лютий 2015р., суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, 3% відсотків річних та втрат від інфляції, суд встановив наступне.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.8.2.1 Загальних умов у випадку прострочення сплати платежу відповідач зобов'язався сплатити позивачу пеню за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

На підставі зазначеного, за неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань, позивач за період з 16.12.2014р. по 02.06.2015р., окремо за кожний період простроченого лізингового платежу, нарахував пеню, загальна сума якої складає 1 389,15грн.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач надав обґрунтований розрахунок пені, що розрахований за неналежне виконання відповідачем умов договору. Даний розрахунок відповідає умовам договору та вимогам Закону України від 22.11.1996р. № 543/96-ВР „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

За таких обставин суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Заперечення відповідача в частині стягнення пені з посиланням на те, що відсутня сума основного боргу на яку нараховується пеня, суд не приймає, оскільки наявність заборгованості за лізинговими платежами №№ 51, 52, 53 підтверджується належними доказами, наявними у справі, сума боргу в розмірі 40 220,75грн. відповідачем не спростована, стягнення пені за прострочення платежів за договором фінансового лізингу передбачено умовами договору та нарахована позивачем саме за спірний період з грудня 2014р. по лютий 2015р., у зв'язку з чим заперечення відповідача в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі зазначеної статті позивач, окремо для кожного простроченого лізингового платежу, починаючи з 16.12.2014р. по 02.06.2015р., нарахував три відсотки річних в сумі 416,75грн.

Дане нарахування судом перевірено, воно не суперечить вимогам чинного законодавства України, відповідає наданому розрахунку, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення втрат від інфляції, перевіривши правомірність їх нарахування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.97р. № 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" при застосуванні індексу інфляції, даний індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період з врахуванням цього місяця, а з 16 по 31 число, розрахунок збитків від інфляції здійснюється з наступного місяця.

Враховуючи викладене, оскільки кінцевий строк оплати чергового лізингового платежу за договором здійснюється 15 числа кожного місяця, початок періоду нарахування збитків від інфляції на заборгованість, що виникла за грудень 2014р. (лізинговий платіж № 51) починається з січня 2015р., а не з грудня 2014р., як починає нараховувати позивач, за січень 2015р. (лізинговий платіж № 52) - з лютого 2015р., а не з січня 2015р., за лютий 2015р. (лізинговий платіж № 53) - з березня 2015р., а не з лютого 2015р., як помилково рахує позивач.

Здійснивши вірний розрахунок збитків від інфляції окремо за кожний період лізингового платежу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково в сумі 13 295,13грн.

Заперечення відповідача стосовно безпідставності нарахування позивачем втрат від інфляції відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до п.6.3 Загальних умов до договору всі платежі за договором розраховуються на змінній основі в доларах США та підлягають сплаті в гривні за обмінним курсом відповідного банку. А відтак, на думку відповідача, вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги. При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Суд не приймає дані заперечення, виходячи з наступного.

Згідно із ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пунктом 6.3 Загальних умов передбачено, що лізингові платежі, страхові премії, а також будь-які інші платіжні зобов'язання підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом, чинним на дату виставлення рахунку.

Проте, нарахувавши до сплати лізингові платежі у гривнях на дати платежів згідно з відповідними графіками (рахунки-фактури № 00243361 від 03.12.2014р. на суму 14 508,90грн., № 00250841 від 12.01.2015р. на суму 17 294,69грн., № 00257821 від 02.02.2015р. на суму 19 205,76грн. (а.с. 74-76), відповідач у спірний період не сплачував їх у гривнях, тому станом на 08.06.2015р. позивач просить крім інших платежів, відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" офіційний індекс споживчих цін обчислюється Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

За договором сума лізингового платежу, еквівалент якої визначено у доларах США, на день виникнення у відповідача зобов'язання по його сплаті перераховується у гривню, і якщо в подальшому на день фактичної сплати відповідно до цієї іноземної валюти не змінюється, то з цього моменту грошове зобов'язання, яке підлягає виконанню, є гривневим. А відтак, у випадку прострочення сплати лізингового платежу виникає заборгованість у гривні, яку боржник відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Дана правова позиція також відповідає правовому висновку, зробленому Верховним судом України у постанові від 27.03.2012р. № 55/440.

Таким чином, заперечення відповідача щодо неправомірності нарахування втрат від інфляції на суму основного боргу є безпідставними, а позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у сумі 13 295,13грн.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення збитків у сумі 118 570,90грн. суд дійшов наступного висновку.

Сума збитків, яку позивач просить стягнути з відповідача, складається із суми лізингових платежів за період із 15.03.2015р. по 15.06.2015р. (лізинговий платіж № 54 - 57) на загальну суму 86 149,23грн.; із суми лізингових платежів, строк сплати яких на момент подання позову не настав (лізинговий платіж № 58 - 60), на загальну суму 13 794,59грн.; штрафних санкцій за несплату цих лізингових платежів на загальну суму 850,74грн.; 4 276,34грн. вартості послуг, спрямованих на виконання договору; 3 900,00грн. вартості нотаріальних послуг та 9 600,00грн. вартості юридичних послуг.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) в розмірі 86 149,23грн. лізингових платежів за період із 15.03.2015р. по 15.06.2015р. та збитків по лізинговим платежам, строк оплати яких не настав в розмірі 13 794,59грн., слід зазначити наступне.

Судом вбачається, що як збитки у вигляді упущеної вигоди позивач кваліфікує не отримані ним за договором лізингові платежі (за період, починаючи з дня розірвання договору), які він мав отримати, однак не отримав, оскільки відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобов'язання.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Приписами ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

За змістом ст. 623 Цивільного кодексу України вбачається, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

Отже, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

У даній справі позивач кваліфікує як збитки несплачені відповідачем грошові кошти за користування Об'єктом лізингу, що не є збитками, в тому числі упущеною вигодою, у розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України.

Між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини на підставі укладеного між ними договору та невиконання певних обов'язків стороною договору, в результаті якої інша сторона не отримала того, на що вона розраховувала при укладенні цього договору не може вважатися збитками (упущеною вигодою), а такі неправомірні дії сторони можуть завдавати шкоди, або призводити до неотримання доходів, які, в свою чергу, можуть бути кваліфіковані як збитки, лише в причинно-наслідковому зв'язку з іншими обставинами, як то неотримання позивачем доходу внаслідок таких дій за іншими договорами, укладеними з іншими суб'єктами господарювання.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) в розмірі 86 149,23грн. лізингових платежів за період із 15.03.2015р. по 15.06.2015р. та збитків по лізинговим платежам, строк оплати яких не настав в розмірі 13 794,59грн. є неправомірними і такими, що задоволенню не підлягають.

З тих самих підстав не можуть також вважатись збитками і штрафні санкції, що застосовує позивач до відповідача за прострочення сплати лізингових платежів за той період, коли договір вже був розірваний.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 850,74грн. є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача збитків у вигляді витрат на оплату юридичних послуг та вартості послуг з повернення майна, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Заявлена до стягнення сума витрат на оплату юридичних послуг в розмірі 9 600,00грн. та 4 276,34грн. вартості послуг з повернення майна, які, як зазначає позивач, він поніс у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором фінансового лізингу.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеної в оглядовому листі від 14.01.2014р. № 01-06/20/2014 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог в частині стягнення збитків в розмірі вартості юридичних послуг на загальну суму 9 600,00грн. та 4 276,34грн. вартості послуг з повернення майна за договором.

Щодо стягнення збитків у розмірі витрат на здійснення виконавчого напису нотаріуса у розмірі 3 900,00грн., суд дійшов висновку, про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи судом вбачається, що після розірвання договору позивач, в порядку ч.2 ст.7 Закону України "Про фінансовий лізинг", яка передбачає право лізингодавця відмовитись від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів, звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. із заявою про вчинення на договорі фінансового лізингу виконавчого напису про вилучення у відповідача і повернення предмета лізингу на користь ТОВ "Порше Лізинг Україна".

08.04.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С., відповідно до ч.2 ст.7 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.87 Закону України "Про нотаріат" було вчинено виконавчий напис № 380 про повернення предмета лізингу за договором фінансового лізингу № 00002333 від 30.09.2010р (а.с. 198).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. позивачу було виставлено рахунок № 22 від 08.04.2015р. (а.с. 86) за вчинення нотаріальних дій, а саме: вчинення виконавчих написів за п'ятьма договорами, у т.ч. і за спірним договором фінансового лізингу № 00002333 від 30.09.2010р. на загальну суму 16 250,00грн.

За вчинення виконавчого напису нотаріусом позивач здійснив оплату нотаріальних послуг за рахунком № 22 від 08.04.2015р. в розмірі 16 250,00грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 50021927 від 10.04.2015р (а.с. 89).

Як вже було зазначено судом, за приписами ч.1, п.1 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Виходячи з викладеного суд дійшов висновку що витрати на вчинення виконавчого напису з метою повернення свого майна, понесені позивачем внаслідок порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу, є реальними збитками позивача, які сторона понесла для відновлення свого порушеного права та які позивач має право заявити до стягнення.

Оскільки у виставленому нотаріусом рахунку зазначено здійснення виконавчих написів за п'ятьма договорами, в тому числі й за спірним договором, суд дійшов висновку, що вартість витрат позивача на вчинення виконавчого напису за спірним договором складає 3 250,00грн.

Посилання позивача на те, що сума його витрат на вчинення виконавчого напису складає не 3 250,00грн., а 3 900,00грн., оскільки до цієї суми також необхідно додати суму податку на додану вартість, суд не приймає, оскільки збитками, у даному випадку, є реальні витрати, які поніс позивач, а доказів того, що позивачем було сплачено вартість податку на додану вартість, окрім тої суми, що була сплачена за рахунком за вчинення виконавчого напису, суду надано не було.

Враховуючи викладене, а також те, що витрати позивача на вчинення виконавчого напису підтверджені позивачем лише на суму 3 250,00грн., суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 3 250,00грн.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості по лізинговим платежам в розмірі 40 220,75грн., пені в розмірі 1 389,15грн., 3% річних в розмірі 416,75грн., витрат від інфляції в розмірі 13 295,13грн. та 3 250,00грн. вартості нотаріальних послуг, в іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України, відповідно до якої при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1, 2, 7, 11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. ст. 225, 226 Господарського кодексу України, ст. ст. 22, 530, 533, 610-612, 614, 623, 625, 806 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс", (61052, м. Харків, вул. Дмитрівська, 15, кв.1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1В, п/р 1000 Філія "КІБ" ПАТ "Креді Агріколь Банк" м. Київ, МФО 300379) 40 220,75грн. основного боргу, 1 389,15 пені, 416,75грн. 3%, 13 295,13грн. втрат від інфляції, 3 250,00грн. вартості нотаріальних послуг, 1 171,44грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків в розмірі 115 320,90грн. та втрат від інфляції в розмірі 967,13грн. - відмовити.

Повне рішення складено 11.09.2015 р.

Суддя Т.А. Лавренюк