ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2015 р. Справа № 917/518/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Шевель О.В.,

при секретарі Литвиновій К.О.,

за участю представників:

від позивача - Остапенко В.М. - за довіреністю від 18.04.2014р. № 14-109,

від відповідача - Крат А.В. - за довіреністю від 23.02.2015р. № 10/74/2109, Ставицька І.Б. - за довіреністю від 31.12.2014р. № 01-11/16053,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (вх.№3404 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 03.06.2015р. у справі №917/518/14,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", м. Полтава,

про стягнення 73555840,24 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 03.06.2015р. у справі №917/518/14 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Тимошенко К.В., суддя Гетя Н.Г., суддя Киричук О.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 48799952 грн. 68 коп. основного боргу, 5718844 грн. 02 коп. пені, 1477949 грн. 55 коп. річних, 9731563 грн. 43 коп. штрафу, 81658 грн. 04 коп. інфляційних, 73080 грн. 00 коп. судового збору. Припинено провадження у справі в частині стягнення 7745872 грн. 52 коп. основного боргу.

Господарський суд першої інстанції на підставі наявних матеріалів справи, зокрема, актів приймання-передачі природного газу від 31.05.2013р. та від 30.06.2013р., дійшов висновку про доведеність позивачем факту поставки відповідачу природного газу, а також неналежне виконання останнім взятих на себе за договором зобов'язань в супереч положень ст. 610 Цивільного кодексу України та умов укладеного між сторонами договору, у зв'язку з чим наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" 48799952 грн. 68 коп. основного боргу, 5718844 грн. 02 коп. пені, 1477949 грн. 55 коп. річних, 9731563 грн. 43 коп. штрафу та 81658 грн. 04 коп. інфляційних.

При цьому, місцевий господарський суд, посилаючись на п. 6.1 укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012р. № 73/13-ПР, зазначає, що визначений сторонами в договорі строк оплати не пов'язаний з датою надходження до відповідача актів приймання-передачі, оскільки в договорі відсутні умови щодо звільнення відповідача від оплати отриманого газ в разі неповернення йому актів чи щодо перенесення строку оплати до дати повернення актів, у зв'язку з чим посилання відповідача на відстрочення виконання зобов'язання на підставі статті 613 Цивільного кодексу України в зв'язку з простроченням кредитора (неможливості проведення відповідачем платежів до отримання актів) є необґрунтованим.

Крім того, на думку суду, обставини, на які посилається відповідач у клопотанні про зменшення пені та штрафу до однієї тисячі гривень, не є винятковим випадком, у зв'язку з чим вказане клопотання не підлягає задоволенню.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 03.06.2015р. у справі №917/518/14 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 5718844,02 грн. пені, 1477949,55 грн. річних, 9731563,43 грн. штрафу, 81658,04 грн. інфляційних та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, ПАТ "Полтаваобленерго" посилається на наступні обставини справи:

- у відповідності до п. 3.4 договору саме акт приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

- планові обсяги поставки газу між сторонами не були узгодженими та здійснювалися за фактичними об'ємами постачання, підтвердженими відповідними актами приймання-передачі газу, що в свою чергу вказує на відсутність договірних зобов'язань між сторонами в цей період в частині визнаних обсягів і відповідно не дає підстави стверджувати про наявність правових підстав для нарахування штрафних санкцій до отримання актів приймання-передачі газу.

- позивачем, в порушення вимог п. 3.4 договору № 73/13-ПР, не поверталися своєчасно на адресу відповідача оригінали примірників підписаних актів приймання-передачі газу, у зв'язку з чим у відповідача фактично були відсутні правові підстави здійснювати кінцевий розрахунок по спожитому газу у відповідному місяці. При цьому, у позивача у відповідності до ч. 2 ст. 613 Цивільного кодексу України (прострочення кредитора) відсутні правові підстави нараховувати санкції в розмірах, які є предметом позовних вимог у справі.

- господарський суд Полтавської області з урахуванням наданих відповідачем належних доказів, що підтверджують його незадовільний майновий стан, мав всі правові підстави для зменшення належних до стягнення штрафних санкцій.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2015р. апеляційну скаргу ПАТ "Полтаваобленерго" прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2015р. у зв'язку з неявкою в судове засідання представників сторін відкладено розгляд апеляційної скарги.

Розпорядженням виконуючого обов'язки голови Харківського апеляційного господарського суду від 11.08.2015р. у зв'язку з відпусткою судді Гетьмана Р.А. для розгляду справи №917/518/14 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Шевель О.В.

В судовому засіданні 11.08.2015р. у справі № 917/518/14 оголошено перерву до 08.09.2015р.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу ПАТ "Полтаваобленерго" залишити без задоволення, рішення господарського суду Полтавської області від 03.06.2015р. у справі № 917/518/14 залишити без змін (вх.№12154 від 20.08.2015р.).

Обґрунтовуючи свою позицію у справі, позивач зазначає, що зобов'язання щодо оплати, а у разі його невиконання, нарахування штрафних санкцій та фінансових санкцій, виникає у позивача відповідно до пункту 6.1 договору, оскільки у відповідності до умов договору купівлі-продажу газу розрахунок за поставлений природний газ прив'язаний до місяця поставки газу, а не акту приймання-передачі газу.

Отже, на думку позивача, за поставлений природний газ відповідач відповідно до умов договору та взятих на себе зобов'язань був зобов'язаний здійснювати оплати до 14 числа місяця наступного за місяцем поставки. Оскільки дане зобов'язання не було ним виконано вчасно, таким чином, нарахування пені, 3% річних та інфляційних здійснено правомірно.

Відповідачем подано клопотання про зменшення штрафних санкцій, в якому він просив: зменшити розмір пені, що пред'явлена до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" у випадку повного або часткового задоволення позову у справі № 917/518/14 до однієї тисячі гривень; зменшити розмір штрафу, що пред'явлений до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" у випадку повного або часткового задоволення позову у справі № 917/518/14 до однієї тисячі гривень (вх.№ 12723 від 07.09.2015р.).

Також, ПАТ "Полтаваобленерго" подано додаткові письмові пояснення у справі (вх.№ 12722 від 07.09.2015р.).

В судовому засіданні представники апелянта просили суд скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 03.06.2015р. у справі №917/518/14 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 5718844,02 грн. пені, 1477949,55 грн. річних, 9731563,43 грн. штрафу, 81658,04 грн. інфляційних та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Представник позивача заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив суд рішення господарського суду Полтавської області від 03.06.2015р. у справі №917/518/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, враховуючи пояснення представників обох сторін у справі, колегія суддів дійшла висновку про закінчення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши правильність застосування господарським судом Полтавської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

28.12.2012р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (іменований - продавець) та Публічним акціонерним товариством "Полтаваобленерго" (іменований - покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012р. № 73/13-ПР, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД , або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.

Згідно з п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 325041 тис. куб. м, у тому числі по місяцях кварталів: у травні 2013 року - 21579 тис. куб. м, у червні 2013 року - 21204 тис. куб.м.

Пунктом 2.1.1 договору встановлено, що обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку.

Пунктом 3.1 договору визначено, що продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Згідно з п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 4.1 договору визначено, що кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до п. 5.2 договору (з урахуванням внесених до нього змін додатковою угодою від 31.07.2013р. № 1 до договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012р. № 73/13-ПР) ціна за 1000 куб.м становить 3459,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- Збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 295,60 грн., крім того ПДВ - 20% - 59,12 грн., всього з ПДВ - 354,72 грн.

До спати за 1000 куб.м природного газу - 3823,78 грн., крім того ПДВ - 20% - 764,76 грн., всього з ПДВ - 4588,54 гривень.

Згідно з п. 11.1 договору цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині поставки природного газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості.

Договір підписаний обома сторонами договору та скріплений печатками товариств.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору продавцем протягом травня, червня 2013 року поставлено ПАТ "Полтаваобленерго" природний газ на загальну суму 56545825,20 грн., що підтверджується доданими до матеріалів справи актами приймання-передачі природного газу від 31.05.2013р. та від 30.06.2015р. (т.1, а.с. 15, 16).

Проте, ПАТ "Полтаваобленерго" взяті на себе за договором купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012р. № 73/13 зобов'язання щодо оплати отриманого природного газу в установлені сторонами строк належним чином не виконало.

Таким чином, неналежне виконання ПАТ "Полтаваобленерго" грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012р. №73/13-ПР стало підставою для звернення Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до господарського суду Полтавської області з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, що визначено ч. 2 ст. 175 Господарського кодексу України.

Частинами 1-3 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підстави виникнення господарських зобов'язань визначені в ст. 174 Господарського кодексу України. Зокрема, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) сторонами, які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, є договір на купівлю-продажу природного газу від 28.12.2012р. №73/13.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено колегією суддів, на виконання умов договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012р. продавцем в період травень, червень 2013 року поставлено ПАТ "Полтаваобленерго" природний газ на загальну суму 56545825,20 грн. Акти приймання - передачі природного газу підписані з обох сторін без заперечень та зауважень.

При цьому, у зв'язку з частковою оплатою відповідачем вартості поставленого природного газу в сумі 389973,77 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: від 05.03.2014р. №9507 на суму 60186,36 грн., від 06.03.2014р. № 9779 на суму 72159,70 грн., від 06.03.2014р. № 9780 на суму 245582,04 грн., від 11.03.2014р. №9862 на суму 12045,67 грн., станом на момент подання ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до господарського суду даного позову, загальна заборгованість відповідача перед позивачем складала 56155851,43 грн.

Крім того, як свідчать матеріали справи, після порушення провадження у даній справі (19.03.2014р.) ПАТ "Полтаваобленерго" перерахувало Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 7355898,75 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012р. №73/13-ПР.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Враховуючи, що сума основного боргу після подання позову до суду, а також до прийняття місцевим господарським судом рішення у справі була у часткова сплачена покупцем, колегія суддів дійшла висновку про правомірність оскаржуваного судового рішення в частині припинення провадження у справі щодо стягнення 7355898,75 грн. основного боргу, а також стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 48799952,68 грн.

При цьому, в частині заявленої до стягнення з відповідача основного боргу в сумі 389973,77 грн., який був сплачений апелянтом до подання позову, слід відмовити як безпідставно заявлений, у зв'язку з чим рішення місцевого господарського суду в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 30% попередньої оплати вартості планових обсягів поставки природного газу за 5 днів до початку здійснення поставки. Решта 70% вартості планових обсягів поставки природного газу сплачується відповідачем протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем строку оплати поставленого природного газу.

При цьому, колегія суддів зазначає, що за змістом п.п. 3.4, 6.1 договору ПАТ "Полтаваобленерго" (покупець) повинен був не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, а ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) не пізніше 8-го числа зобов'язаний повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою.

В обґрунтування апеляційної скарги, ПАТ "Полтаваобленерго" зазначає, що згідно з ч. 4 ст. 612 та ч. 2 ст. 613 Цивільного кодексу України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

З огляду на вказані норми права, на думку відповідача, оскільки продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві примірник оригіналу акта, який ж підставою для остаточного розрахунку між сторонами (п. 3.4 договору), а остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору), таким чином згідно з умовами договору для проведення остаточних розрахунків покупцю надається 6 днів від дати отримання оригіналу підписаного акту.

Отже, оскільки акти за травень, червень 2013 року, підписані обома сторонами, повернуті позивачем 28.08.2013р. та 29.10.2013р. відповідно (т1, а.с. 53, 54), кінцевою датою розрахунків за отриманий у травні природний газ є 03.09.2013р., у червні - 04.11.2013р.

При цьому, на підставі ст. 612 Цивільного кодексу України нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат, штрафу за актом від 28.08.2013р. у зв'язку з відсутність порушення терміну виконання зобов'язання не здійснюється, за актом від 29.10.2013р. - підлягає перерахунку з урахування строку виникнення зобов'язання зі сплати отриманого товару (05.11.2013р.).

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаними доводами апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Згідно з ст. 526 та ч. 1 ст. 530 цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін)його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Господарський спір між сторонами виник у зв'язку з тим, що позивач (продавець) та відповідач (покупець) неоднаково розуміють п. 3.4, 6.1 договору, а саме - термін виконання зобов'язань з оплати щомісячно поставленого газу.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що пунктом 6.1 договору №73/13 передбачено порядок розрахунків за отриманий відповідачем природний газ.

Вказаний пункт договору узгоджується з вимогами ч.1 статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, пунктом 6.1 договору від 28.12.2012р. №73/13-ПР встановлено конкретний строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ - до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Вказана умова договору, яка відповідає приписам ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України, не містить жодних застережень щодо настання обов'язку відповідача з оплати газу протягом певного терміну (6 днів) після підписання позивачем акта приймання-передачі газу чи після повернення одного примірника оригінала акта покупцю.

Дійсно, згідно з п.3.4 договору 28.12.2012р. №73/13-ПР акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту п.6.1 цього договору, несвоєчасне підписання продавцем актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу. Тобто настання обов'язку з оплати спожитого газу не прив'язується до моменту підписання вказаних актів, чим спростовується висновок апеляційного суду про зворотне.

Крім того, колегія враховує, що в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано докази внесення будь-яких змін до договору №73/13-ПР, в тому числі й до п.6.1 цього договору.

Отже, пункт 6.1 договору та його інші положення не ставлять обов'язок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу. Тобто прострочення грошового зобов'язання відповідача за договором не пов'язане з моментом реального підписання сторонами відповідного акту.

Слід зауважити, що умови договору №73/13-ПР не містять жодних застережень з цього приводу, зокрема, щодо можливості відліку 14-денного строку оплати з дня підписання акта приймання-передачі газу чи з дня одержання підписаного акта покупцем. Тому час підписання сторонами відповідного акту ніяк не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобов'язанням відповідача.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає про помилковий висновок відповідача про перенесення строку платежу на 6 днів з дня отримання покупцем оригіналу акта приймання-передачі газу, підписаного продавцем.

Колегія суддів не може прийняти до уваги передчасне посилання апелянта на норми ч.4 ст.612 та ч.2 ст.613 ЦК України в обґрунтування висновку про ненастання прострочення боржника внаслідок прострочення кредитора, з огляду на наступне.

Дійсно, відповідно до ч.4 ст.612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Проте, згідно з п.4.1 договору сторони погодили, що кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показниками комерційних вузлів обліку газу покупця.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено відсутність спору між сторонами щодо фактичних обсягів та строків щомісячної поставки газу протягом травня-червня 2013 року, тому прострочення оформлення окремих актів приймання-передачі газу не може змінювати конкретний строк оплати, визначений пунктом 6.1 договору.

В зв'язку з цим, господарський суд апеляційної інстанції враховує те, що акти приймання-передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, тому виходячи з показників своїх комерційних вузлів обліку газу, відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з постачальником, незважаючи на строк підписання позивачем актів за травень-червень 2013 року.

Таким чином, зі змісту спірних правовідносин, що виникли між сторонами, колегія суддів не вбачає підстав, які б певним чином заважали або впливали б на виконання відповідачем зобов`язання з оплати вартості газу у строк, встановлений п.6.1 договору, а прострочення позивача щодо підписання актів не може бути умовою для відстрочення виконання грошового зобов`язання відповідачем на підставі ч.2 ст.613 ЦК України, оскільки саме відповідач спочатку складає акт та обізнаний про обсяг спожитого у відповідному місяці природного газу за показниками лічильників (п.п.3.4,4.1 договору).

Разом з тим, несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінніст.212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст.613 ЦК України, тому наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого природного газу.

Крім того, з матеріалів справи також не вбачається можливим встановити дати на правлення відповідачем та отримання позивачем згаданих актів.

Таким чином, місцевий господарський суд, обґрунтовуючи підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, інфляційних втрат, 3% річних та штрафу, правомірно відхилив як такі, що не відповідають умовам договору та фактичним обставинам справи, доводи відповідача про виникнення грошового зобов'язання лише після оформлення та підписання сторонами акта приймання-передачі природного газу.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України до штрафних санкцій віднесено господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 Господарського кодексу України, законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Приписами ч. 6 вказаної статті унормовано, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законодавством або договором.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України одним з правових наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відповідних відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання.

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань регулюються Законом України від 22.11.1996р. № 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відтак, розмір неустойки, встановлений законом, не обмежує учасників договірних відносин щодо визначення розміру пені, а передбачає обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2 договору сторони визначили, що у разі невиконання відповідачем пункту 6.1 умов цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачуться пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми прострочення платежу.

Господарський суд апеляційної інстанції перевірив відповідний розрахунок заявлених до стягнення суми пені та штрафу, та дійшов висновку про те, що він є методологічно та арифметично правильним.

Виходячи з цього вимога позивача по стягнення 5718844,02 грн. пені та 9731563,43 грн. штрафу обґрунтована і підлягає задоволенню.

Позивач також просив стягнути з відповідача 1477949,55грн. річних та 81658, 04грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з цього вимога позивача по стягнення 1477949,55 грн. річних та 81658,04 грн. інфляційних обґрунтована і підлягає задоволенню.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області в цій частині є законним та обґрунтованим.

Згідно з ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Як зазначено в підпункті 3.17.4 пункту 3.17 постанови пленуму Вищого господарського суд України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причину) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

За приписами ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ч.1 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст. 36 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, філія ПАТ "Полтаваобленерго" Кременчуцька ТЕЦ займається виробленням теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води мешканцям міста Кременчука та юридичним особам.

Рівень тарифів на опалення та постачання гарячої води населенню та релігійним організаціям не покриває затрати товариства на виробництво теплової енергії, внаслідок чого діяльність товариства щодо виробництва щодо виробництва теплової енергії є збитковою. Вказані обставини підтверджуються наданим звітом про фінансові результати та виконання кошторису витрат з ліцензованих видів діяльності за 12 місяців 2013 року, звітом про фінансові результати та виконання кошторису витрат з ліцензованих видів діяльності за 12 місяців 2014 року.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що споживачі, підприємства житлово-комунальної сфери, бюджетні установи та населення мають значну заборгованість за спожиті електричну та теплову енергії, що підтверджується формою № 1-16-енерго "Інформація про здійснення розрахунків за спожиту електричну та теплову енергію" за травень 2013 року, червень 2013 року, грудень 2013 року, за лютий 2014 року та квітень 2015 року.

Також, матеріали справи містять постанови про відкриття виконавчого провадження про примусове стягнення заборгованості з боржників на користь ПАТ "Полтаваобленерго" у зв'язку з неналежними розрахунками споживачів органами Державної виконавчої служби, що також свідчить про наявність перешкод для своєчасного розрахунку відповідачем зі своїми постачальниками.

Як встановлено колегією суддів, природний газ, що постачався за договором №73/13-ПР, використовується ПАТ "Полтаваобленерго" в виробництві теплової енергії для промислових споживачів, а також для виробництва електричної енергії для продажу ДП "Енергоринок" за договором від 24.02.2009р. № 5316/01, який також несвоєчасно розраховується з ПАТ «Потаваобленерго» за куплену електричну енергію, у зв'язку з чим має значну непогашену заборгованість, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами звірки взаємних розрахунків між відповідачем та ДП "Енергоринок" за 2010-2015 роки.

Щодо врахування ступеню виконання зобов'язання у відповідності до вимог ст.233 ГК України, колегія суддів зазначає, що відповідачем протягом 2014, 2015 років здійснювалося погашення основного боргу. Вказаним обставинам місцевим господарським судом було надано належну оцінку в оскаржуваному рішенні.

Так, згідно з платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи, ПАТ "Полтаваобленерго" здійснено погашення заборгованості на суму 7355898,75 грн. - що додатково свідчить про вжиття відповідачем заходів з погашення заборгованості перед позивачем вже після прийняття оскаржуваного рішення.

Стосовно посилань позивача щодо надання належної оцінки скрутному фінансовому стану позивача та врахування не лише майнових, але й інших його інтересів, колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, і ПАТ "НАК "Нафтогаз України", і ПАТ "Полтаваобленерго" мають певні законодавчо обумовлені особливості здійснення господарської діяльності.

Тому, твердження позивача про те, що зменшення судом розміру пені дозволить відповідачеві в подальшому безкарно порушувати договірні зобов'язання, колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на припущеннях та не узгоджуються з вищевказаними особливостями господарської діяльності обох сторін, оскільки за умов обмеження можливості для обох суб'єктів самостійно впливати на своєчасність розрахунків з контрагентами неустойка (пеня) в заявленому позивачем розмірі - понад 17 мільйони гривень - із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання перетворюється в непомірний тягар для відповідача, що спотворює дійсне правове призначення неустойки та в подальшому перешкоджатиме нормалізації стану взаєморозрахунків між сторонами.

У зв'язку з цим, колегія суддів також зазначає, що задоволення клопотання про зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій не звільняє відповідача від сплати пені в повному обсязі, а свідчить про справедливе врахування інтересів обох сторін.

Посилання позивача на наявність у ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за результатами 2013 року збитків у розмірі більш як 10 млрд. грн. колегія суддів не вважає належним аргументом, оскільки, як зазначено самим апелянтом, даний збиток утворився через невиконання або неналежне виконання зобов'язань не лише відповідачем, але й іншими контрагентами ПАТ "НАК "Нафтогаз України". Тому посилання апелянта на залучення ним комерційних кредитів за ринковими відсотковими ставками (20 - 24% річних) колегія суддів також не вважає належними аргументами, оскільки ПАТ "НАК "Нафтогаз України" не обґрунтовано, що вказані кредити було залучено через невчасність розрахунків з позивачем виключно відповідача (враховуючи значну кількість контрагентів ПАТ "НАК "Нафтогаз України").

Стосовно твердження апелянта про те, що загальна сума заявлених до стягнення санкцій, 3 % річних та інфляційних не компенсує повністю збитків від залучення позивачем комерційних кредитів, колегія суддів зазначає, що вказані нарахування здійснені згідно з приписами відповідних норм чинного законодавства і за своєю правовою природою не є компенсацією ризиків, пов'язаних із використанням позивачем кредитних коштів, при отриманні яких ПАТ "НАК "Нафтогаз України" не розраховував і не міг розраховувати на наявність у відповідача прострочення оплати саме за певний період та на погашення відсотків за кредитами виключно за рахунок стягнення з ПАТ "Полтаваобленерго" відсотків річних та інфляційних.

При цьому, посилання Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на те, що стягнення пені з його боржників є єдиним джерелом часткової компенсації понесених втрат у зв'язку з необхідністю залучення комерційних кредитів за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-24% річних, є необґрунтованими.

Крім того, посилання позивача на постанови суду касаційної інстанції, в яких зроблено висновок про необґрунтованість зменшення неустойки, колегія суддів не вважає належними аргументами, оскільки, як уже зазначалося, вказана процесуальна дія є правом суду, реалізація якого залежить від сукупності відповідних обставин, що є предметом дослідження у кожній конкретній справі.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач намагається стабільно забезпечувати мешканців, бюджетні та юридичні установи послугами з теплопостачання, а його майновий стан є тяжким і застосування до нього штрафних санкцій може призвести до зупинення роботи підприємства. При цьому, досить велика кількість бюджетних установ (дитячі садки, школи, лікарні та ін.) фінансуються з державного бюджету і не в змозі своєчасно здійснити оплату.

З огляду на приписи зазначеної процесуальної норми, а також у відповідності до встановлених п.6 ст.3, ч.3 ст.509, ч.ч.1,2 ст.627 ЦК України засад справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права, колегія суддів дійшла висновку про наявність виняткових обставин, пов'язаних із скрутним майновим станом відповідача, спричиненим такою об'єктивною обставиною як обмеження можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків з контрагентами, базуються на наявних у матеріалах справи доказах - що, на думку колегії суддів, є достатньою підставою для використання судом права на зменшення штрафних санкцій в порядку п.3 ст.83 ГПК України, у зв'язку з чим розмір пені та штрафу, що підлягають стягненню з відповідача, має бути зменшеним на 90 %, а саме: пені - до 571884,40 грн., штрафу - до 973156,34 грн.

На підставі викладеного, здійснивши апеляційний перегляд оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що твердження, викладені в апеляційній скарзі відповідача щодо строку, з якого наступає відповідальність за порушення грошового зобов'язання, зроблені при довільному трактуванні обставин справи та норм чинного законодавства, аргументи заявника апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на припущеннях, на їх підтвердження не надано відповідно до статей 33, 36 Господарського процесуального кодексу України доказів з посиланням на конкретні норми матеріального та процесуального права, які б спростовували висновки місцевого господарського суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом, при відмові у задоволенні клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, не надано належної правової оцінки обставинам справи у відповідності до вимог 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та правової позиції, викладеній у п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не взято до уваги такі обставини (не спростовані позивачем в ході апеляційного провадження) як значна заборгованість всіх категорій споживачів перед ПАТ "Полтаваобленерго", недостатність та несвоєчасність надання відповідних субвенцій з державного бюджету для покриття зазначених збитків.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що господарський суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а також не дослідив всі обставини, які мають значення для правильного вирішення даного господарського спору.

За наведених підстав, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" підлягає частковому задоволенню, рішення господарського суду Полтавської області від 03.06.2014р. у справі № 917/518/14 - частковому скасуванню.

У відповідності до п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги, які стосуються задоволення місцевим господарським судом позовних вимог, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 4 ч.1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 08.09.2015р. у справі №917/518/14 скасувати частково.

Прийняти нове судове рішення, резолютивну частину якого викласти в наступній редакції:

"Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (36022, м.Полтава, вул. Старий Поділ, 5, ідентифікаційний код 00131819) на користь Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 200772,68 грн. основного боргу, 571884,40 грн. пені, 1477949,55 грн. річних, 973156,34 грн. штрафу, 81658,04 грн. інфляційних втрат, 73080,00 грн. судових витрат за подання позову.

Припинити провадження у справі в частині стягнення 7355898,75 грн. основного боргу.

В решті позову відмовити.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний судовий наказ".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 14.09.2015р.

Головуючий суддя Лакіза В.В.

Суддя Бородіна Л.І.

Суддя Шевель О.В.