КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2015 р. Справа№ 909/410/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Корсакової Г.В.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_2;

відповідача: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Господарського суду міста Києва

від 24.06.2015р.

у справі №909/410/15 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк

"Надра"

про стягнення 115 154,85 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Надра" в особі регіонального управління (далі - відповідач) заборгованості за договором оренди від 18.12.2007р. у загальному розмірі 115 154,85 грн. (з них: 82 688,63 грн. - орендна плата, 130,56 грн. - 3% річних, 32 335,66 грн. - пеня), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 30.04.2015р., на підставі ст. ст. 15, 17 Господарського процесуального кодексу України, матеріали справи №909/410/15 направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва (том справи - 1, аркуші справи - 57-58).

В процесі судового розгляду позивач уточнив свої вимоги (том справи - 1, аркуші справи - 35-36) та просив суд стягнути з відповідача 72 450,04 грн. (з них: 29 963,69 грн. - основний борг, 173,88 грн. - 3% річних, 42 312,47 грн. - пеня).

Пізніше позивач подав суду заяву від 09.06.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 72), де уточнив свої вимоги та просив суд стягнути з відповідача 258,24 грн. 3% річних, 9 939,99 грн. інфляційних втрат та 62 843,58 грн. пені, а також повідомив суд про погашення відповідачем основного боргу. Однак вказана заява не була прийнята судом до розгляду, оскільки позивач не направив заяву про зменшення позовних вимог відповідачу.

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на необґрунтованості та непідтвердженості позовних вимог. Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- на дату звернення позивача до суду відповідач не порушував його прав, оскільки позов подано 10.04.2015р., а за умовами укладеного між сторонами договору оренди оплата орендних платежів має здійснюватися до 25 числа поточного місяця. Натомість позивач (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просив стягнути основний борг по сплаті орендної плати саме за квітень 2015р.;

- у відповідача було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідацію. Встановлений законодавством спеціальний порядок здійснення ліквідації банку та проведення розрахунків з його кредиторами унеможливлює задоволення вимог кредиторів такого банку поза межами ліквідаційної процедури та визначення черговості;

- позивач просить стягнути з відповідача 3% річних і пеню, нарахованих з 25.02.2015р., тоді як у відповідача з 06.02.2015р. було запроваджено тимчасову адміністрацію і відсутність підстав для задоволення таких вимог прямо встановлена в ст. ст. 36, 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2015р. у справі №909/410/15 припинено провадження в частині основного боргу в розмірі 29 963,69 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2015р. у справі №909/410/15 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені та 3% річних за порушення умов договору оренди від 18.12.2007р. та прийняти нове рішення в цій частині про задоволення позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом обставини, викладені в апеляційній скарзі, ідентичні тим, які наводились позивачем під час розгляду справи Господарським судом міста Києва. Зокрема, позивач зазначав наступне:

- поза увагою суду залишилося те, що положеннями ст. ст. 36, 46 передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що початок тимчасової адміністрації не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують господарську діяльність банку, зокрема, договорів про оренду нерухомого майна. Припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку з дня призначення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб уповноваженої особи з ліквідації банку;

- відмова в задоволенні вимог про стягнення 3% річних та пені суперечить ст. ст. 525, 526, 530, 610, 625, 629 Цивільного кодексу України та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки позов подано і порушено провадження у справі під час дії тимчасової адміністрації відповідача, предметом позовних вимог було стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за лютий-травень 2015 року, тобто до 05.06.2015р. (введення процедури ліквідації банку);

- визнавши прострочення сплати відповідачем орендної плати з квітень 2015 року, суд безпідставно відмовив в задоволенні вимог про стягнення з відповідача 3% річних, пені та інфляційних втрат;

- позивачем було дотримано вимоги Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і заявлено уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів про свої вимоги кредитора до відповідача (банку), про що свідчить додана до апеляційної скарги заява;

- інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями;

- рішення у справі було прийнято у відсутності представника позивача, хоча відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України неявка позивача була підставою для відкладення розгляду справи на іншу дату.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2015р. апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 03.09.2015р.

02.09.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач наголошував на безпідставності та непідтвердженості апеляційної скарги належними доказами, просив суд залишити скаргу без задоволення.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015р. було змінено склад суду та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Корсакової Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015р. апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Корсакової Г.В. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 03.09.2015р.

В судовому засіданні 03.09.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2015р. у справі №909/410/15 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені та 3% річних за порушення умов договору оренди від 18.12.2007р. та прийняти нове рішення в цій частині про задоволення позову.

Представник відповідача в судове засідання 03.09.2015р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надійшло.

В судовому засіданні 03.09.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

18.12.2007р. між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір оренди нежитлового приміщення (далі - Договір оренди) (том справи - 1, аркуші справи - 8-9).

За умовами Договору оренди (п.п.1.1) орендодавець передає орендарю, а орендар приймає від орендодавця в платне, тимчасове користування на умовах оренди нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Рогатин, Івано-Франківської області, АДРЕСА_1. Загальна площа орендованого майна складає 125,9 м. кв. План-схема розташування орендованого майна (будинку, приміщення, в якому знаходиться орендоване приміщення), позначена в Додатку до цього Договору.

Орендоване майно передається орендарю для розміщення відділення ВАТ КБ «Надра». Амортизаційні відрахування на приміщення, визначене в п.п.1.1 Договору, нараховує та залишає у своєму розпорядженні орендодавець, на балансі якого воно знаходиться (п.п.2.1, 2.3 Договору оренди).

Строк оренди становить десять років - з дня передачі орендованого майна орендарю, яким є дата підписання акту прийому-передачі майна в оренду (п.3.1 Договору оренди).

Порядок нарахування та сплати орендної плати визначений сторонами в розділі 4 Договору оренди, згідно з яким орендна плата за користування орендованим майном перераховується у безготівковій формі на поточний рахунок орендодавця, зазначений у цьому Договорі або в інших формах, що не суперечать вимогам чинного законодавства України, при цьому такі розрахунки оформляють додатковими договорами. Розмір орендної плати за місяць становить 12 720,00 грн. Орендна плата сплачується орендарем щомісячно до 25 числа поточного місяця, на підставі рахунку, виставленого орендодавцем. Орендар звільняється від відповідальності за несвоєчасну оплату за цим договором у випадку несвоєчасного виставлення орендодавцем рахунку. Розмір орендної плати за кожний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції, встановлений Мінстатом України. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, але не частіше одного разу на рік. У випадку прострочення орендарем сплати орендної плати орендодавцю в терміни, визначені п.4.3 Договору орендар сплачує пеню в розмірі 2% від належної до сплати суми за кожен день прострочення. Сплата пені не звільняє орендаря від проведення передбачених Договором розрахунків. Орендар самостійно сплачує витрати за надані послуги (електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення) та за надані послуги телефонного зв'язка згідно укладених ним договорів, які за погодженням сторін укладаються орендарем самостійно.

На виконання умов Договору оренди позивач передав, а відповідач прийняв об'єкт оренди, про що сторонами було складено та підписано Акт прийому-передачі орендованого майна від 18.12.2007р. (том справи - 1, аркуш справи - 10).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав про те, що відповідач неналежним чином виконував свої грошові зобов'язання перед позивачем, внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті орендної плати, яка згідно із заявою про уточнення позовних вимог від 28.04.2015р. на час розгляду справи становила 29 963,69 грн.

Враховуючи відмову відповідача в добровільному порядку погасити заборгованість, окрім суми основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 173,88 грн. 3% річних та 42 312,47 грн. пені.

Місцевий господарський суд припинив провадження у частині вимог про стягнення основного боргу у зв'язку з його сплатою відповідачем. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що на час звернення позивача з позовом до суду у відповідача обліковувалась заборгованість по сплаті орендних платежів за Договором оренди, укладеним з позивачем, за період з лютого по квітень 2015 року у загальній сумі 82 688,63 грн.

В процесі судового розгляду позивач в заяві про уточнення позовних вимог від 28.04.2015р. повідомив суд про те, що 21.04.2015р. відповідачем було здійснено оплату орендної плати за лютий та березень 2015 року, у зв'язку з чим позивач наполягав на стягненні з відповідача боргу по орендній платі за квітень 2015 року у сумі 29 963,69 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 35-36).

Окрім того, відповідач в своїх письмових поясненнях вих.№13-4-16397 від 24.06.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 83-84) повідомив суд про погашення заборгованості з орендної плати за квітень 2015 року, на підтвердження чого надав суду меморіальний ордер №182727223 від 19.05.2015р.

Наведені обставини свідчать про відсутність предмету спору в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 29 963,69 грн. основного боргу (вимоги в редакції заяви позивача від 28.04.2015р.).

Відповідно до п.п.1-1 п.1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в частині вимог позивача про стягнення з відповідача 29 963,69 грн. основного боргу провадження у справі має бути припинено.

Окрім вимог про стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних та пеню.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача (в редакції заяви від 28.04.2015р.) з відповідача підлягає стягненню 42 312,47 грн. пені та 173,88 грн. 3% річних.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити. Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначає Закон України «Про банки і банківську діяльність», який встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також яким регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються вищевказаним Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

05.02.2015р. Правлінням Національного банку України було винесено постанову №83 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Надра" до категорії неплатоспроможних".

Згідно зі ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

05.02.2015р. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» (том справи - 1, аркуш справи - 71), яким, зокрема, вирішено:

- розпочати з 06.02.2015р. процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації;

- тимчасову адміністрацію запровадити строком на три місяці з 06.02.2015р. по 05.05.2015р.;

- призначити уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний Банк «Надра» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкову Ірину Андріївну.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №85 від 23.04.2015р. «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра» (том справи - 1, аркуш справи - 70) було вирішено продовжити здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра» по 05.06.2015р. включно.

04.06.2015р. Правлінням Національного банку України було винесено постанову №356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "КБ "НАДРА".

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії.

Відповідно до ч.ч.5. 6 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

05.06.2015р. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» (том справи - 1, аркуш справи - 69), яким, зокрема, вирішено:

- припинити здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний Банк «Надра» з 05.06.2015р.;

- відсторонити з 05.06.2015р. від виконання обов'язків уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкову Ірину Андріївну;

- розпочати процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра» з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб, відповідно до Плану врегулювання, з 05.06.2015р.;

- призначити уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкову Ірину Андріївну строком на 1 рік з 05.06.2015р. по 04.06.2016р. включно.

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив нарахування пені та 3% річних, починаючи з 25.02.2015р., тобто у період, коли у відповідача було запроваджено тимчасову адміністрацію (з 06.02.2015р.). Позов до суду було подано 10.04.2015р. також в процесі здійснення тимчасової адміністрації відповідача (том справи - 1, аркуші справи - 2, 37).

Процедура з виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

В свою чергу ліквідацією банку є процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

В ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд розпочинає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим законом.

Після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації стосовно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання Національним банком України банківської ліцензії та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

В ч.1, п.4 ч.2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду та розгляду справи місцевим господарським судом) передбачено, що уповноважена особа Фонду від імені Фонду виконує функції з ліквідації банку відповідно до цього Закону та приступає до виконання своїх обов'язків негайно після прийняття Фондом рішення про призначення уповноваженої особи Фонду. З дня призначення уповноваженої особи Фонду, зокрема, припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону (ч.ч.3, 4 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

З наведеного випливає, що задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до ст. 52 цього Закону.

Заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів наведені в ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури. Уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, на час вирішення ним спору у даній справі та винесення оскаржуваного позивачем рішення Національним банком України було відкликано банківську ліцензію відповідача, а також розпочато процедуру його ліквідації, як юридичної особи. З урахуванням наведеного, позивач повинен був дотриматися спеціальної процедури пред'явлення майнових вимог до відповідача (банку) та їх задоволення в порядку і черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки задоволення вимог окремого кредитора, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача пені та 3% річних.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2015р. у справі №909/410/15 - без змін.

2. Матеріали справи №909/410/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Г.В. Корсакова

А.І. Мартюк