РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015Справа №910/17294/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техновіт Агро", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний млин", м. Київ

про стягнення 1 248 536,85 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Шелестова Н.Г. (довіреність № 1-452 від 27.06.2015)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техновіт Агро" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний млин" про стягнення 1 248 536,85 грн., з яких 1 150 000,02 грн. основного боргу, 93 925,91 грн. пені, 4 640,92 грн. відсотків річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору купівлі-продажу № 48/в від 30.04.2015 р. в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 р. порушено провадження у справі № 910/17294/15, розгляд останньої призначено на 28.07.2015 р.

28.07.2015 р. через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив, що в позовній заяві позивачем невірно зазначено суму основного боргу станом на момент подання позову, оскільки на момент підписання позовної заяви (03.07.2015 р. ) сума основного боргу становила 1 100 000,02 грн., а не 1 150 000,02 грн.

Крім того, відповідач зазначив, що станом на 15.07.2015 р. сума основного боргу повністю погашена, що підтверджується платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи.

Також відповідачем надано контррозрахунок пені, відповідно до якого пеня становить 28 403,68 грн., при цьому, відповідач просив зменшити розмір пені до 14 201,84 грн. на підставі ст. 233 Господарського кодексу України.

У судовому засіданні 28.07.2015 р. оголошено перерву до 27.08.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представником відповідача в судовому засіданні 27.08.2015 р. надано суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з можливістю мирного врегулювання спору та надано клопотання про продовження строку вирішення спору у справі № 910/17294/15, які останній просив суд задовольнити.

Представник позивача підтримав клопотання відповідача про продовження строку вирішення спору у даній справі та про відкладення розгляду справи, підтримав обставини, щодо яких зазначає відповідач в своєму клопотанні про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2015 р. продовжено строк вирішення спору на 15 днів, розгляд справи відкладено на 15.09.2015 р.

У судове засідання 15.09.2015 р. представник позивача не з'явився, вимог ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача у судовому засіданні частково заперечив позовні вимоги, просив зменшити розмір штрафних санкцій.

У судовому засіданні 15.09.2015 р. відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.04.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техновіт Агро" (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Столичний млин" (далі - покупець) укладено договір купівлі-продажу № 48/п (далі - Договір).

Переметом Договору є продаж пшениці 2,3 класу, жита прод. відповідно до умов даного Договору (п. 1.1. Договору).

Згідно з п. 1.2 договору, продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти і оплатити товар.

Положеннями п. 1.6 Договору встановлено, що остаточно ціна, кількість та терміни поставки на кожну партію визначатимуться додатковою угодою сторін, яка є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору, терміни поставки: до 31.05.2015 р. у відповідності з додатковими угодами.

Так, 30.04.2015 р. між сторонами було підписано Додаткову угоду № 1 до Договору, відповідно до якої сторони погодили ціну на товар.

Крім того, п.п. 3, 4 Додаткової угоди № 1 встановлено, що термін її дії - з 30.04.2015 р. до 08.05.2015 р.; оплата - по факту навантаження зерна на автомобіль.

14.05.2015 р. між сторонами підписано Додаткову угоду № 2 до Договору, термін дії якої встановлюється з 14.05.2015 р. і діє до 17.05.2015 р.

Згідно з п. 4 Додаткової угоди № 2, оплата - на протязі 10 банківських днів з моменту поставки.

На виконання умов Договору, відповідно до Додаткової угоди № 2 до Договору, позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 2 411 229,60 грн., що підтверджується наступними актами прийому-передачі товару: Акт № 1 прийому-передачі від 14.05.2015 р. на суму 459 478,80 грн., Акт прийому-передачі № 2 від 15.05.2015 р. на суму 679 323,60 грн., Акт прийому-передачі № 3 від 16.05.2015 р. на суму 1 272 427,20 грн., які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Однак, в порушення умов Договору та вимог чинного законодавства України, відповідач за поставлений позивачем товар вчасно та у повному обсязі не розрахувався, у зв'язку з чим останній вернувся з позовом до суду.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначалося вище, між сторонами укладено Договір поставки № 48/п від 30.04.2015 р.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, на виконання умов Договору та Додаткової угоди № 2 до Договору, було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2 411 229,60 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами прийому-передачі товару.

Пунктом 4 Додаткової угоди № 2сторони визначили строк оплати поставленого товару - на протязі 10 банківських днів з моменту поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення викладені у ст. 193 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За твердженням позивача, станом на дату звернення з даним позовом до суду відповідач лише частково розрахувався за поставлений товар, а тому заборгованість становить 1 150 000,02 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, на підставі платіжних дорученнь № 3096 від 02.07.2015 р., № 3152 від 06.07.2015 р., № 3197 від 07.07.2015 р., № 3213 від 08.07.2015 р., № 3240 від 09.07.2015 р., № 3289 від 10.07.2015 р., № 3316 від 13.07.2015 р., № 3327 від 14.07.2015 р. відповідачем сплачено на користь позивача суму основного боргу у розмірі 1 150 000,02 грн.

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

У даному випадку, предметом спору, окрім іншого, була вимога про стягнення 1150 000,02 грн. основного боргу.

Як вбачається з наданих відповідачем платіжних доручень, сума основного боргу у розмірі 50 000,00 грн. була сплачена відповідачем 02.07.2015 р., тобто ще до звернення позивача з даним позовом до суду.

Отже, враховуючи наведене вище, а також те, що предмет спору в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 50 000,00 грн. був відсутній і до звернення з даним позовом до суду, у задоволенні вимог про стягнення 50 000,00 грн. слід відмовити.

Сума основного боргу у розмірі 1 100000,02 грн. була сплачена відповідачем після звернення з позовом до суду, а тому на момент розгляду даної справи відсутній предмет спору в частині позовних вимог про стягнення 1 100000,02 грн., таким чином провадження у справі в цій частині слід припинити.

Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 4 610,92 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд встановив що він є невірним.

За розрахунком суду, здійсненим відповідно до вимог чинного законодавства, з урахування термінів прострочення зобов'язання та часткових оплат суми основного боргу, розмір 3% річних становить 4 310,52 грн., які задовольняються судом.

Також позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 93 925,91 грн. пені.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язань.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частин 2 статті 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Положеннями п. 5.3 Договору встановлено, що у випадку порушення терміну оплати покупець сплачує продавцю пеню у розмірі облікової ставки НБУ за кожний банківський день прострочення від вартості неоплаченої партії зерна.

Позивачем надано розрахунок пені, відповідно до якого розмір останньої становить 93 925,91 грн.

Однак, суд не погоджується з вказаним розрахунком, оскільки позивачем невірно встановлено період нарахування пені, а також не враховані положення п 5.3 укладеного між сторонами Договору.

Відповідачем надано контррозрахунок пені, який здійснено з урахуванням положень Договору за банківські дні прострочення, у розмірі однієї облікової ставки НБУ, відповідно до якого розмір пені становить 28 403,68 грн.

Суд, перевіривши контррозрахунок пені, наданий відповідачем, встановив його обґрунтованість та арифметичну вірність, а тому вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню розмірі 28 403,68 грн.

У поданому відзиві на позовну заяву, відповідач заявив клопотання про зменшення штрафних санкцій до 14 201,84 грн.

Вказане клопотання мотивоване тим, що відповідач є єдиним підприємством, яке в повному обсязі, згідно заявок, забезпечує хлібозаводи міста Києва високоякісним пшеничним та житнім борошном за рахунок вчасної закупівлі необхідної кількості зерна пшениці і жита; поставка товару відбулась одночасно на велику суму, оплата товару проводилась регулярно, на теперішній час заборгованість відсутня; відповідач своїми діями не спричинив збитків ні позивачу, ні третім особам.

Дослідивши вказана клопотання та матеріали справи, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 статті 551 ЦК України визначає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, закріплено в пункті 3 частини 1 статті 83 ГПК України.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Таким чином, враховуючи те, що спір у даній справі виник через неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати заборгованості за поставлений товар у визначений договором строк, відповідачем не надано суду належних доказів, які б спростовували вину відповідача щодо несвоєчасної сплати заборгованості, доказів стратегічного значення підприємства, скрутного фінасового становища, а також те, що розмір пені не є значним у порівнянні з сумою боргу, яка заявлялась до стягнення, суд визнає вимогу відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій до 14 201,84 грн. необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, судовий збір за частину позовних вимог, провадження по яким припинено, покладається на відповідача, оскільки спір у зазначеній частині виник внаслідок неправильних дій останнього.

Враховуючи наведене вище, керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Припинити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 1 100 000,02 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний млин" (04080, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 83, код 37175801) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техновіт Агро" (04071, м. Київ, пров. Електриків, буд. 5, кв. 18, код 34429213) 4 310,52 грн . 3% річних, 28 403,68 грн. пені та 22 654,29 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 18.09.2015 р.

Суддя С.О. Турчин