КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2015 р. Справа№ 910/11001/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Скотинюк Я. А. - представник за довіреністю від 29.10.2013

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Alta Invest»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2015

у справі № 910/11001/15 (суддя Мельник Ю. О.)

за позовом Акціонерного товариства «Alta Invest»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетична Група»

про визнання недійсним п. 8.4 розділу 8 контракту № 07/12/010 від 03.09.2007

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним п. 8.4 розділу 8 укладеного між сторонами контракту № 07/12/010 від 03.09.2007, як такого, що суперечить вимогам чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2015, повний текст якого підписаний 27.07.2015, у справі № 910/11001/15 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження того, що арбітражна угода була укладена сторонами з порушенням господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Акціонерне товариство «Alta Invest» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва по справі № 910/11001/15 від 20.07.2015 скасувати повністю та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що судом першої інстанції не повністю з'ясовані обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, і рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, позивач зазначив про те, що арбітражна угода повинна містити точну офіційну назву постійного арбітражного органу, на розгляд якого сторони дійшли згоди передати спори, в той час як в оспорюваному п. 8.4 контракту сторонами не визначено точну назву такого органу

Ухвалою від 19.08.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Alta Invest» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Позивач в судове засідання представників не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

03.09.2007 Акціонерне товариство «Alta», правонаступником якого є позивач, як постачальник та відповідач як замовник уклали контракт № 07/12/010 (далі Контракт) (а.с. 7-13), відповідно до умов якого позивач прийняв на себе зобов'язання поставити технологічне обладнання у вигляді технологічної лінії з виробництва щебеню, виробничою можливістю 150 т/г, а відповідач зобов'язався прийняти у власність та оплатити вказане обладнання.

Пунктом 8.4 Контракту сторони передбачили, що всі спори та розбіжності, які можуть виникнути з даного контракту або у зв'язку з ним, не урегульовані шляхом переговорів, підлягають розгляду в Арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті країни відповідача.

Позивач вважає, що пункт 8.4 Контракту суперичать вимогам чинного законодавства України щодо визначення підсудності та підвідомчості спору, а також положенням міжнародних договорів, членом яких є Україна, з огляду на що і звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ГПК України підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», вимогам якого, за твердженням позивача, не відповідає п. 8.4 Контракту, передбачено, що арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв'язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні.

Арбітражна угода укладається в письмовій формі. Угода вважається укладеною в письмовій формі, якщо вона міститься в документі, підписаному сторонами, або укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням інших засобів електрозв'язку, що забезпечують фіксацію такої угоди, або шляхом обміну позовною заявою та відзивом на позов, в яких одна із сторін стверджує наявність угоди, а інша проти цього не заперечує. Посилання в угоді на документ, що містить арбітражне застереження, є арбітражною угодою за умови, що угода укладена в письмовій формі і це посилання є таким, що робить згадане застереження частиною угоди (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж»).

Згідно зі ст. ІІ Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958 рік) (далі - Конвенція 1958) кожна договірна держава визнає письмову угоду, по якій сторони зобов'язуються передавати в арбітраж всі або які-небудь спори, що виникли або можуть виникнути між ними у зв'язку з яким-небудь конкретним договірним або іншим правовідношенням, об'єкт якого може бути предметом арбітражного розгляду.

Термін «письмова угода» включає арбітражне застереження в договорі, або арбітражну угоду, підписану сторонами, або що міститься в обміні листами або телеграмами.

Відповідно до п. 3 ст. ІІ Конвенції 1958 суд може порушувати провадження у справі за наявності арбітражного застереження, якщо визначить, що таке застереження є недійсним, втратило силу або не може бути виконане. Положенням Конвенції 1958 передбачена можливість розгляду спору в господарських судах за наявності в договорі арбітражного застереження.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв'язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об'єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб'єктами права України.

Згідно визначення, наведеного у ст. 2 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», арбітраж - це будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України.

Крім того, визначення терміну арбітраж надано Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж від 21.04.1961, відповідно до якої цей термін означає вирішення спорів як арбітрами, призначеними по кожній окремій справі (арбітраж ad hoc), так і постійними арбітражними органами.

У п. 5 роз'яснень Вищого господарського суду «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» № 04-5/608 від 31.05.2002 зазначено, що господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - ad hoc). Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при Торгово-промисловій палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном.

Отже, в розуміння закону арбітраж може здійснюватись як спеціально утвореним для розгляду окремої справи арбітражним (третейським) судом, так і постійно діючою конкретно названою сторонами угоди арбітражною установою, але при цьому має бути чітко визначений орган вирішення спору.

Зі змісту п. 8.4 Контракту слідує, що арбітражне застереження містить волевиявлення сторін щодо передачі будь-яких спорів або розбіжностей, які виникли з Контракту, до чітко визначеного органу - Торгово-промислової палати країни відповідача, тобто особи, до якої буде пред'явлено у подальшому позов (або АТ «Alta Invest», або ТОВ «Енергетична Група»).

Арбітраж (арбітражний суд), відповідно до вимог закону, може здійснюватись або постійно діючим або спеціально створеним для вирішення спору сторін при вказаному органі арбітражним судом.

За таких обставин посилання позивача на невизначеність арбітражу у п. 8.4 Контракту спростовується самим змістом вказаного пункту, з огляду на що, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо того, що зі змісту п. 8.4 Контракту слідує, що на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо цієї істотної умови та цей договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено наявності визначених цивільним законодавством підстав для визнання п. 8.4 Контракту недійсним з підстав, зазначених ним у позовній заяві.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції в порядку статті 43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права, позивачем не доведено наявність законних підстав для визнання п. 8.4 розділу 8 укладеного між сторонами контракту № 07/12/010 від 03.09.2007 недійсним, тому суд першої інстанції законно і обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Щодо поданого відповідачем клопотання про припинення провадження у справі у зв'язку з неможливістю Господарським судом міста Києва здійснювати розгляд справи про визнання недійсним арбітражного застереження слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Водночас при системному тлумаченні правових норм, закріплених у ч. 1 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 3 ст. 1 ГПК України, згідно з якими юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною, вбачається, що укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження у договорі або у вигляді окремої письмової угоди до виникнення спірних правовідносин, зумовлює виникнення у заінтересованої сторони права, у випадку виникнення спору, з метою захисту своїх прав і законних інтересів, на звернення до третейського суду, в той час як обмеження права звернення до господарського суду не допускається, а відтак, звернення до третейського суду на підставі третейської угоди, укладеної до виникнення спірних правовідносин, у даному випадку - третейського застереження, є не обов'язком особи, а її правом, яким вона може користуватися на власний розсуд.

При цьому, в ч. 2 п. 4.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що господарському суду слід мати на увазі, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Отже, право на звернення до суду за захистом своїх прав передбачене Конституцією України і не може бути заперечене, а розгляд спору в третейському суді є правом сторін та реалізується шляхом взаємного погодження вказаного питання між сторонами.

Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці (постанови Вищого господарського суду України від 09.04.2013 у справі № 5023/6007/12, від 12.02.2014 у справі № 914/3638/13).

Таким чином, для звернення до третейського суду необхідна наявність волі обох сторін (тобто наявність угоди про передачу даного (саме цього) спору на розгляд третейського суду), і лише за наявність волі обох сторін про розгляд спору третейським судом, оформленої відповідним зверненням до суду, господарський суд зобов'язаний припинити провадження у справі, проте таке клопотання заявив лише відповідач.

За таких обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави для припинення провадження у цій справі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Alta Invest» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 у справі № 910/11001/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Alta Invest» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 у справі № 910/11001/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 у справі № 910/11001/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/11001/15.

Повний текст постанови складено: 14.09.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха