РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2015Справа №910/18394/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування»

до Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень»

про розірвання договору,

За участю представників сторін:

від позивача: Собко О.В. (довіреність № 2-15д від 19.12.2014 року),

Малярчук Ю.Б. (довіреність № 2-385д від 24.02.2015 року);

від відповідача: Аксюк Н.В. (довіреність № 08-0/07-212 від 27.11.2014 року),

ВСТАНОВИВ :

16.07.2015 року до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - позивач) до публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (далі - відповідач) про розірвання договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що 27.05.2015 року між ним та відповідачем був укладений договір банківського вкладу № 55/25 УГВ 10997/19-15 (далі - договір), згідно з умовами якого позивач зобов'язувався розмістити у відповідача грошові кошти у розмірі 373 100 000,00 грн (далі - вклад), а відповідач зобов'язувався прийняти вклад позивача, виплачувати останньому проценти та повернути позивачеві його вклад 31.05.2016 року.

Після укладення вищевказаного договору, позивачу стало відомо про порушення національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» зобов'язань з оплати поставленого позивачем природного газу, в зв'язку з чим у останньої виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 4 293 478 327,23 грн. Позивач зазначив, що якби на момент укладення договору банківського вкладу, йому було відомо про те, що національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не виконає перед ним своїх грошових зобов'язань, позивач не укладав би спірний договір із відповідачем.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду, просив розірвати договір банківського вкладу № 55/25 УГВ 10997/19-15 від 27.05.2015 року, укладений сторонами, з підстав передбачених ст. 652 Цивільного кодексу України.

Провадження у справі № 910/18394/15 порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року, розгляд справи призначено на 11.08.2015 року.

06.08.2015 року через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю у останнього можливості бути присутнім у судовому засіданні.

11.08.2015 року в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке було судом задоволено.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду від 20.07.2015 року не виконав. Клопотання про відкладення розгляду справи, подане представником відповідача 06.08.2015 року, судом було задоволено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року, на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи було відкладено на 31.08.2015 року.

28.08.2015 року через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач позов вважав необґрунтованим та безпідставним, просив суд в його задоволенні відмовити. Крім того, представник відповідача заявив клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, яке, на підставі ст. 81-1 ГПК України, судом було задоволено.

31.08.2015 року через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення та документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували.

В судовому засіданні, на підставі ст. 77 ГПК України, була оголошена перерва до 11.09.2015 року.

11.09.2015 року в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом було задоволено. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому відповідач, зокрема, зазначив, що позивач не довів одночасну наявність усіх передбачених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України умов, необхідних для розірвання договору, поросив суд у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 11.09.2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, судом встановлено наступне.

Представником публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - позивач, вкладник) до матеріалів позовної заяви долучено копію примірнику договору банківського вкладу № 55/25 УГВ 10997/19-15 від 27.05.2015 року.

11.09.2015 року представником публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (далі - відповідач, банк) був поданий відзив, в якому відповідач, зокрема, зазначив, що між ним та позивачем був укладений договір банківського вкладу № 55/25 від 27.05.2015 року, а договір з номером « 55/25 УГВ 10997/19-15» між сторонами ніколи не укладався.

Дослідивши примірник договору банківського вкладу № 55/25 УГВ 10997/19-15 від 27.05.2015 року, поданий представником позивача, та примірник договору № 55/25 від 27.05.2015 року, поданий представником відповідача, суд дійшов висновку про те, що вказані примірники договорів є ідентичними.

Таким чином, представниками сторін долучені до матеріалів справи копії примірників одного й того ж договору банківського вкладу, укладеного сторонами 27.05.2015 року, а позначка «УГВ 10997/19-15» присвоєна позивачем саме спірному договору.

Так, судом встановлено, що 27.05.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір банківського вкладу № 55/25 (УГВ 10997/19-15) (далі - договір або договір банківського вкладу).

Відповідно до п. 1.1 договору, вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти у сумі 373 100 000,00 (триста сімдесят три мільйони сто тисяч гривень 00 копійок) гривень (надалі за текстом - вклад) та зобов'язується виплачувати вкладникові суму вкладу та проценти на умовах та в порядку, встановлених цим договору.

На виконання умов договору, позивачем в управління відповідача були передані грошові кошти у розмірі 373 100 000,00 грн, що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача від 27.05.2015 року, 28.05.2015 року, 02.06.2015 року, 03.06.2015 року, 04.06.2015 року, 05.06.2015 року, копії яких долучені до матеріалів справи.

Згідно зі ст. 340 Господарського кодексу України, депозитні операції банків полягають у залученні коштів у вклади та розміщення ощадних (депозитних) сертифікатів. Депозити утворюються за рахунок коштів у готівковій або у безготівковій формі, у гривнях або в іноземній валюті, що розміщені юридичними особами чи громадянами (клієнтами) на їх рахунках у банку на договірних засадах на певний строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства та умов договору. Договір банківського вкладу (депозиту) укладається у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 1058 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно з ч. 3 цієї статті, за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Сторони домовились, що повернення вкладу за цим договором здійснюється банком у термін, передбачений п. 1.2 цього договору. Дострокове відкликання (повне або часткове) вкладником вкладу за цим договором не допускається (п. 1.9 договору).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що вклад залучається на строк з дня надходження суми, визначеної в п. 1.1 цього договору, по 30 травня 2016 року включно. Дата повернення вкладу 31 травня 2016 року.

Як стверджує позивач, після укладення вищевказаного договору, йому стало відомо про порушення національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» зобов'язань з оплати поставленого позивачем природного газу, в зв'язку з чим у останньої виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 4 293 478 327,23 грн (за даними позивача), що підтверджується актом звірки розрахунків за період з 01.05.2015 року по 31.05.2015 року (далі - акт звірки розрахунків), копія якого долучена до матеріалів справи.

Не виконання національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» зобов'язань з оплати поставленого позивачем природного газу, призвело до виникнення у позивач податкової заборгованості, що підтверджується, зокрема листом Полтавської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області № 1991/10/16-24-25-19 від 25.08.2015 року, яким позивача було повідомлено про наявність станом на 24.08.2015 року податкового боргу в розмірі 127 518 202,13 грн; листом Гадяцької об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області № 207/10/16-07-25-23 від 25.08.2015 року, яким позивача було повідомлено про наявність станом на 25.08.2015 року податкового боргу в розмірі 315 409 731,18 грн (далі - листи ДПІ Головного управління ДФС у Полтавській області); податковими вимогами № 241-23, № 240-23, № 86-23, № 115-23, № 238-23 від 25.08.2015 року, № 261-23, № 263-23, № 149-23, № 29-23 від 26.08.2015 року, № 79-23 від 21.08.2015 року (далі - податкові вимоги), копії яких долучені до матеріалів справи.

Також, позивач вказує на те, що з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України» № 211-VІІІ від 02.03.2015 року була збільшена ставка рентної плати для природного газу, що відповідає умові, визначеній у пункті 252.24 статті 252 Податкового кодексу України, видобутого з покладів до 5000 метрів, з 20% до 70% від вартості товарної продукції гірничого підприємства.

Позивач зазначив, що якби на момент укладення договору банківського вкладу, йому було відомо про те, що національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не виконає перед ним своїх грошових зобов'язань, позивач не укладав би спірний договір із відповідачем.

Крім того, позивач вказує на те, що національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулась до позивача з листом № 40-3898/1.8-15 від 29.05.2015 року, в якому з метою належного виконання доручення Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 01/13-0770 від 08.04.2015 року просила вжити невідкладних заходів по переведенню підприємства позивача на обслуговування (розрахунково-касове, розміщення депозитів, зарплатні проекти тощо) до вітчизняних державних системно важливих банківських установ; а також з листом № 40-4505/1.8-15 від 19.06.2015 року, в якому вимагала кошти позивача, розміщені на депозитних рахунках, зокрема, у відповідача, в строк до 19.06.2015 року перевести на рахунки, відкриті в державних банківських установах. Копії зазначених листів долучені до матеріалів справи.

У зв'язку з цим, згідно з твердженнями позивача, він звернувся до відповідача з листом № 19-011-3668 від 22.06.2015 року з проханням повернути йому вклад, проте відповідач на вказаний лист відповіді не надав.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду, просив розірвати договір банківського вкладу № 55/25 (УГВ 10997/19-15) від 27.05.2015 року, укладений сторонами, з підстав передбачених ст. 652 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною 2 цієї статті встановлено, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Дослідивши положення ч. ч. 1, 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про те, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 вказаної статті, при істотній зміні обставин.

З акту звірки розрахунків вбачається, що станом на 01.05.2015 року у національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» існувала заборгованість перед позивачем у розмірі 3 314 597 128,60 грн (за даними позивача). Тобто, позивачу на момент укладення договору банківського вкладу вже було відомо про невиконання національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» зобов'язань з оплати поставленого ним природного газу на значну суму.

Крім того, у позовній заяві позивач вказує, що національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» систематично порушує строки виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем природного газу.

Суд зазначає, що позивач документів, які підтверджують відсутність виконання національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» своїх грошових зобов'язань перед позивачем на момент розгляду та винесення рішення по даній справі, а також документів, які підтверджують, вчинення позивачем дій, спрямованих на стягнення заборгованості з національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», суду не надав.

Щодо доводів позивача про збільшення ставки рентної плати для природного газу, що відповідає умові, визначеній у пункті 252.24 статті 252 Податкового кодексу України, видобутого з покладів до 5000 метрів, з 20% до 70% від вартості товарної продукції гірничого підприємства, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 2 підпункту 2 пункту 1 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України» № 211-VІІІ від 02.03.2015 року (далі - Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України»), у статті 252 Податкового кодексу України у пункті 252.20 у таблиці позицію: «природний газ, що відповідає умові, визначеній у пункті 252.24 цієї статті, видобутий з покладів до 5000 метрів - 20,00» замінено такою позицією: «природний газ, що відповідає умові, визначеній у пункті 252.24 цієї статті, видобутий з покладів до 5000 метрів - 70,00».

Згідно з п. 2 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України», цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім абзаців другого - шостого підпункту 2 пункту 1 цього Закону, які набирають чинності з 1 квітня 2015 року.

Так, зміна ставки рентної плати для природного газу, що відповідає умові, визначеній у пункті 252.24 статті 252 Податкового кодексу України, видобутого з покладів до 5000 метрів до 70% від вартості товарної продукції гірничого підприємства почала діяти вже з 01.04.2015 року, тобто до моменту укладення позивачем договору банківського вкладу (27.05.2015 року). Відтак, укладаючи спірний договір, позивач знав або міг знати про збільшення розміру податкового навантаження.

Крім того, з податкових вимог та листів ДПІ Головного управління ДФС у Полтавській області не вбачається, що заборгованість за податковими зобов'язаннями виникла у позивача саме з моменту та у зв'язку з укладенням ним договору банківського вкладу.

Суд зазначає, що національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» вимагала вжити невідкладних заходів по переведенню підприємства позивача на обслуговування (розрахунково-касове, розміщення депозитів, зарплатні проекти тощо) до вітчизняних державних системно важливих банківських установ, на підставі доручення Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 01/13-0770 від 08.04.2015 року, тобто на момент укладення договору банківського вкладу (27.05.2015 року) зазначене доручення вже існувало і позивач знав або міг знати про вимоги, викладені у вказаному дорученні. Не зважаючи на це позивач розмістив власні грошові кошти у відповідача - публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень», на умовах саме строкового банківського вкладу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач не довів, що укладаючи договір банківського вкладу № 55/25 (УГВ 10997/19-15) від 27.05.2015 року, він виходив з того, що зазначена ним зміна обставин не настане, а також позивач не довів, що він не міг або намагався усунути причини, які зумовили зміну обставин, після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися.

Також, суд зазначає, що однією з умов розірвання договору, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, є те, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Враховуючи, що суть договору банківського вкладу (депозиту) полягає у передачі вкладником його грошових коштів в управління банківській установі, за що остання сплачує вкладникові відсотки, укладаючи договір банківського вкладу позивач розраховував отримати відповідні відсотки за розміщення власних грошових коштів у відповідача.

Позивач про невиконання або неналежне виконання відповідачем обов'язків по сплаті позивачу процентів за договором банківського вкладу № 55/25 (УГВ 10997/19-15) від 27.05.2015 року, не зазначав. Документів, які б підтвердили викладене, суду не надав.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що виконання позивачем обов'язків по переданню в управління відповідача грошових коштів у розмірі 373 100 000,00 грн на строк до 31.05.2016 року не позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, виконання сторонами своїх обов'язків за договором банківського вкладу не порушує співвідношення майнових інтересів сторін.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Позивач не довів одночасну наявність чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, відтак підстави для розірвання договору банківського вкладу № 55/25 (УГВ 10997/19-15) від 27.05.2015 року відсутні.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 23.05.2011 року по справі 53/325-09.

Частиною 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Щодо розподілу господарських витрат суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін.

З огляду на те, що позов задоволенню не підлягає, суд вважає за необхідне покласти судовий збір у розмірі 1 218,00 грн на позивача.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 44, 49, статтями 82-85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 вересня 2015 року.

Cуддя Я.А. Карабань