ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2015 р. Справа № 918/1021/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Павленка Є.В., розглянувши матеріали справи за позовом прокурора Березнівського району Рівненської області (далі Прокурор) в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (далі Фонд), від імені якого діє Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (далі Відділення), до фермерського господарства "Липники" (далі Господарство) про стягнення заборгованості в сумі 27 941 грн. 64 коп.,

за участі представників:

позивача: ОСОБА_1 за дов. від 29 жовтня 2014 року № 234,

відповідача: ОСОБА_2 (керівник),

органу прокуратури: ОСОБА_3 за посв. від 12 січня 2015 року № 031264,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2015 року Прокурор звернувся до господарського суду Рівненської області з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що на виконання умов договору про надання фінансової підтримки (допомоги) фермерському господарству № 7С, укладеного 22 грудня 2010 року між позивачем та Господарством, останньому були надані грошові кошти у загальному розмірі 90 000 грн. 00 коп. Оскільки відповідач взяте на себе за вказаним договором зобовязання по своєчасному поверненню частини вказаної фінансової підтримки у розмірі 20 000 грн. 00 коп. у встановлений зазначеним правочином строк не виконав, Прокурор, посилаючись на статті 525, 526, 625, 782, 1050 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статтю 193 Господарського кодексу України (далі ГК України), просив суд стягнути з Господарства вищенаведену суму боргу, а також 3 161 грн. 64 коп. пені та 4 780 грн. 00 коп. інфляційних втрат, нарахованих у звязку з несвоєчасним проведенням розрахунків.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 3 вересня 2015 року порушено провадження у справі № 918/1021/15, розгляд якої було призначено на 16 вересня 2015 року.

До початку судового засідання 16 вересня 2015 року через канцелярію суду надійшла заява Прокурора та позивача про уточнення позовних вимог (а.с. 39), в якій останні просили суд стягнути з відповідача на користь Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Рівненського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств 20 000 грн. 00 коп. основного боргу, 3 161 грн. 64 коп. пені та 4 780 грн. 00 коп. інфляційних втрат. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Представники прокуратури та позивача у судовому засіданні 16 вересня 2015 року підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням вищезазначеної заяви про уточнення позовних вимог, та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача у даному судовому засіданні визнав суму спірної заборгованості. У той же час останній просив суд зменшити розмір нарахованої позивачем до стягнення суми пені на 70 %, у звязку з чим подав відповідну заяву (а.с. 41).

Представник позивача не заперечував проти задоволення вищенаведеної заяви Господарства.

Представник прокуратури просив суд вирішити вказану заяву на власний розсуд.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22 грудня 2010 року між Господарством та позивачем був укладений договір про надання фінансової підтримки (допомоги) фермерському господарству, за умовами якого останній зобовязався на поворотній основі надати відповідачу фінансову підтримку в сумі 90 000 грн. 00 коп., а Господарство, у свою чергу, використати дані грошові кошти за цільовим призначенням та повернути їх у визначений цим договором строк (а.с. 13-14).

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками цих юридичних осіб.

Відповідно до пункту 3.2.1 цього договору позивач зобовязаний надати у безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом переказу зазначену в договорі суму фінансової підтримки (допомоги) на поворотній основі на поточний рахунок Господарства, відкритий у банківській установі.

Судом встановлено, що на виконання вищезазначеного положення укладеного між сторонами договору позивач платіжним дорученням від 23 грудня 2010 року № 7 перерахував на поточний рахунок Господарства суму фінансової підтримки у загальному розмірі 90 000 грн. 00 коп. Даний факт підтверджується наявною у матеріалах даної справи копією відповідного платіжного документа (а.с. 15).

Про належне виконання позивачем своїх зобовязань за цим договором щодо надання фінансової підтримки також свідчить відсутність з боку Господарства претензій та повідомлень про порушення контрагентом умов даної угоди.

За змістом пункту 3.4.2 вищезазначеного правочину відповідач зобовязаний повернути кошти фінансової підтримки (допомоги) на поворотній основі позивачу згідно з встановленим графіком. Зокрема, до 1 грудня 2011 року відповідач зобовязаний сплатити позивачу 10 000 грн. 00 коп.; до 1 грудня 2012 року 20 000 грн. 00 коп.; до 1 грудня 2013 року 20 000 грн. 00 коп.; до 1 грудня 2014 року 20 000 грн. 00 коп.; до 1 грудня 2015 року 20 000 грн. 00 коп.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що фінансова підтримка надається Господарству терміном до 1 грудня 2015 року.

Відповідно до пункту 4.2 даної угоди фінансова підтримка повертається Господарством згідно з графіком, встановленим пунктом 3.4.2 цього договору.

Однак судом встановлено, що всупереч умовам вищезазначеного договору відповідач взятий на себе обовязок по поверненню частини фінансової допомоги в сумі 20 000 грн. 00 коп. у встановлений пунктом 3.4.2 цієї угоди строк, тобто до 1 грудня 2014 року, не виконав, заборгувавши таким чином позивачу 20 000 грн. 00 коп. Даний факт також підтверджується довідкою позивача від 15 вересня 2015 року № 145 про суму заборгованості Господарства за вищезазначеним договором, яка виникла у спірний період (а.с. 40).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Згідно зі статтею 11 вищезазначеного Закону кошти Українського державного фонду підтримки фермерських господарств надаються новоствореним фермерським господарствам та фермерським господарствам з відокремленими фермерськими садибами, фермерським господарствам, які провадять господарську діяльність та розташовані у гірських населених пунктах, на поліських територіях, визначених в установленому порядку Кабінетом Міністрів України, на безповоротній основі та на конкурсних засадах на поворотній основі, а іншим фермерським господарствам підтримка надається тільки на поворотній основі, а також спрямовуються на забезпечення гарантій, поруки при кредитуванні банками фермерських господарств.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача за договором про надання фінансової підтримки (допомоги) фермерському господарству від 22 грудня 2010 року № 7С, яка складає 20 000 грн. 00 коп., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, не оспорюється відповідачем, і останній на момент прийняття рішення не надав документів, які б могли свідчити про погашення даної заборгованості, суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимог Прокурора про стягнення з Господарства зазначеної суми грошових коштів, у звязку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, на підставі статті 625 ЦК України Прокурор також просив суд стягнути з відповідача 4 780 грн. 00 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу в розмірі 20 000 грн. 00 коп. у період з грудня 2014 року по квітень 2015 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки заявлений до стягнення розмір інфляційних втрат є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства та не суперечить положенням договору, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаної суми даних компенсаційних виплат також підлягає задоволенню в повному обсязі.

Також у звязку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обовязку щодо своєчасного повернення спірної фінансової підтримки у розмірі 20 000 грн. 00 коп., Прокурор просив суд стягнути з Господарства 3 161 грн. 64 коп. пені, нарахованої на вищезазначену суму заборгованості у період з 1 грудня 2014 року по 20 квітня 2015 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобовязання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обовязку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що за несвоєчасне повернення коштів фінансової підтримки (допомоги) фермерське господарство сплачує пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що заявлений позивачем до стягнення розмір вказаної штрафної санкції відповідає вищезазначеним нормам законодавства та положенням договору, а також є арифметично вірним, у звязку з чим позовна вимога про стягнення з Господарства 3 161 грн. 64 коп. пені є законною та обґрунтованою.

Як було зазначено вище, у судовому засіданні 16 вересня 2015 року представник відповідача подав заяву про зменшення розміру нарахованої позивачем до стягнення суми пені на 70%. До вказаної заяви останнім було долучено акт від 9 липня 2015 року (а.с. 42), зі змісту якого вбачається, що внаслідок несприятливих кліматичних умов, шквального вітру та дощу з градом, на площах Господарства було знищено посіви сільськогосподарських культур.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з приписами статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно братись до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту вищезазначених приписів чинного законодавства вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), необхідно об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі Постанова).

Слід зазначити, що законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій.

Дослідивши матеріали справи, а також зважаючи на майновий стан сторін, незначний загальний розмір заборгованості Господарства на момент вирішення спору, а також беручи до уваги, що допущення прострочення оплати відповідачем спірного боргу відбулося не з його вини, а у звязку з несприятливими кліматичними умовами, які призвели до знищення посівів Господарства, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви відповідача та зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, до 30 %. Отже, стягненню з останнього підлягає неустойка у розмірі 948 грн. 49 коп.

Відтак, вказаний позов підлягає частковому задоволенню.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (частина 3 вказаної статті).

Абзацом 4 пункту 3.17.4 Постанови передбачено, що у резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фермерського господарства "Липники" (34600, Рівненська область, місто Березне, вулиця Садова, будинок 55, ідентифікаційний код: 30032691) на користь Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (04112, місто Київ, вулиця Олени Теліги, 8/58а, ідентифікаційний код: 20029342) в особі Рівненського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (33028, місто Рівне, вулиця Кавказька, будинок 7, кімната 304, ідентифікаційний код: 13978486) 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 948 (девятсот сорок вісім) грн. 49 коп. пені, а також 4 780 (чотири тисячі сімсот вісімдесят) грн. 00 коп. інфляційних втрат.

Стягнути з фермерського господарства "Липники" (34600, Рівненська область, місто Березне, вулиця Садова, будинок 55, ідентифікаційний код: 30032691) в доход Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 вересня 2015 року

Суддя Є.В. Павленко