ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.09.15р. Справа № 904/6757/15

За позовом Нікопольського комунального підприємства "Нікопольтеплоенерго", м. Нікополь

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Каменський Нікопольського району Дніпропетровської області

про стягнення 18904 грн 33 коп. за договором № 392 про надання послуг централізованого теплопостачання від 15.10.2004.

Суддя Воронько В.Д.

представники:

від позивача: представник, Федоров В.В., довіреність № 859 від 12.08.2015;

від відповідача: представник не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

29.07.2015 до господарського суду Дніпропетровської області звернулося Нікопольське комунальне підприємство "Нікопольтеплоенерго" (далі - Нікопольське КП "Нікопольтеплоенерго", позивач) з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1, відповідач) з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 9498,34 грн та пені у сумі 9405,99 грн, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору № 392 про надання послуг централізованого теплопостачання, укладеного між сторонами 15.10.2004.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.07.2015 було порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 13.08.2015.

На підставі ст. 77 ГПК України ухвалою суду від 13.08.2015 розгляд справи було відкладено на 10.09.2015.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги повністю.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов та на участь у судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду з відміткою про отримання ухвали суду 10.08.2015 "особисто".

З огляду на викладене суд керується ч.1 ст.64 ГПК України, у якій зазначено, що ухвала про порушення провадження по справі надсилається зазначеним особам (сторонам) за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У pазі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження по справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою вважається, що ухвала про порушення провадження по справі вручена їм належним чином.

Аналогічна позиція викладена у п.п. 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 30.07.2015 та 13.08.2015 були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

За таких обставин у суду маються достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але відповідач не скористався своїм правом на участь його представника у судовому засіданні.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 65 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 ГПК України.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

15.10.2004 між Нікопольським комунальним підприємством "Нікопольтеплоенерго" (позивач, комісіонер) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач, споживач) був укладений договір № 392 про надання послуг централізованого теплопостачання, за п. 1.1. якого комісіонер бере на себе зобов'язання постачати споживачу теплову енергію в потрібних йому обсягах, а споживач зобов'язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором. Комісіонер постачає (відпускає) споживачу (субспоживачу) теплову енергію на опалення жилих та нежилих приміщень, а також господарсько-побутові потреби, згідно планових показників (п.2.1 договору).

Відповідно до п.2.5 договору рішення про початок опалювального періоду приймає місцевий виконавчий орган влади. Подача гарячої води здійснюється при наявності лімітів на паливо і технічної можливості за графіком, затвердженим рішенням міськвиконкому.

Розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться споживачем виключно в грошовій сумі відповідно до встановлених тарифів на розрахунковий рахунок ДП "Газ-тепло", НАК "Нафтогаз України" № 2137 в Дніпропетровської філії АКБ "Укрсоцбанк" м. Дніпропетровська МФО 305017 в термін 5 банківських днів з часу отримання рахунку на оплату, але у будь-якому разі не пізніше 10 числа місяця (п.4.1 договору).

Даний договір вступає в законну силу з дня його підписання обома сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Даний договір укладений на строк 5 років і вважається пролонгованим на той самий термін, якщо за місяць до закінчення строку його дії, жодна сторона не подала письмової заяви про розірвання даного договору (п.п. 9.1, 9.2 договору).

Як зазначив позивач, свої договірні зобов'язання він виконував своєчасно та в повному обсязі, але відповідач оплату отриманої теплової енергії за період з грудня 2011 року по березень 2015 року (включно) не здійснив, внаслідок чого за ним виникла заборгованість у сумі 9498,34 грн, за стягненням якої позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1, ч.2 ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Статтями 24, 25 Закону України "Про теплопостачання" передбачена обов'язковість укладення договору на постачання теплової енергії між енергоспостачальником і споживачем.

Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В п. 4.1 договору сторони передбачили, що розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться споживачем виключно в грошовій сумі відповідно до встановлених тарифів на розрахунковий рахунок ДП "Газ-тепло", НАК "Нафтогаз України" № 2137 в Дніпропетровської філії АКБ "Укрсоцбанк" м. Дніпропетровська МФО 305017 в термін 5 банківських днів з часу отримання рахунку на оплату, але у будь-якому разі не пізніше 10 числа місяця.

Факт поставки теплової енергії позивачем відповідачу останнім не оспорений та споживання якої підтверджується актами виконаних робіт, підписаними відповідачем, а саме: за грудень № 2121 від 26.12.2011, за січень № 190 від 30.01.2012, за лютий № 520 від 27.02.2012, за березень № 840 від 29.03.2012, за квітень № 1125 від 10.04.2012, за жовтень № 1397 від 31.10.2012, за листопад № 1709 від 31.11.2012, за грудень № 2012 від 20.12.2012, за січень № 189 від 31.01.2013, за лютий № 520 від 28.02.2013, за березень № 842 від 31.03.2013, за квітень № 1164 від 10.04.2013, за жовтень № 1438 від 31.10.2013, за листопад № 1742 від 29.11.2013, за грудень № 2016 від 20.12.2013, за січень № 217 від 29.01.2014, за лютий № 495 від 27.02.2014, за березень № 766 від 27.03.2013, за жовтень № 1046 від 31.10.2014, за листопад № 2120 від 28.11.2014, за грудень № 2402 від 25.12.2014, за січень № 172 від 28.01.2015, за лютий № 463 від 27.02.2015, за березень № 702 від 31.03.2015.

Відповідачу були виставлені за період з грудня 2011 року по березень 2015 року (включно) рахунки за спожиту теплову енергію, які отримані та підписані особисто відповідачем, а саме: за грудень № 2121 від 26.12.2011, за січень № 190 від 30.01.2012, за лютий № 520 від 27.02.2012, за березень № 840 від 29.03.2012, за квітень № 1125 від 10.04.2012, за жовтень № 1397 від 31.10.2012, за листопад № 1709 від 31.11.2012, за грудень № 2012 від 20.12.2012, за січень № 189 від 31.01.2013, за лютий № 520 від 28.02.2013, за березень № 842 від 31.03.2013, за квітень № 1164 від 10.04.2013, за жовтень № 1438 від 31.10.2013, за листопад № 1742 від 29.11.2013, за грудень № 2016 від 20.12.2013, за січень № 217 від 29.01.2014, за лютий № 495 від 27.02.2014, за березень № 766 від 27.03.2013, за жовтень № 1046 від 31.10.2014, за листопад № 2120 від 28.11.2014, за грудень № 2402 від 25.12.2014, за січень № 172 від 28.01.2015, за лютий № 463 від 27.02.2015, за березень № 702 від 31.03.2015

Наявність заборгованості у сумі 9498,34 грн також підтверджена актом звірки взаємних розрахунків, підписаним обома сторонами 11.08.2015.

Згідно ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором № 392 від 15.10.2004 за період з грудня 2011 року по березень 2015 року в сумі 9498,34 грн.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто - неналежне виконання.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки, як зазначив позивач, і це не оспорено відповідачем, останній своєчасно у передбачений п.4.1 договору строк оплату наданих послуг не здійснив, тобто має місце неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п.5.2.3 договору сторони передбачили, що у разі несвоєчасної оплати за спожиту теплову енергію нараховується пеня згідно Закону України від 20.05.1999 № 686-XIV "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій", частиною 3 якого передбачено, що за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Перевіривши розрахунок пені позивача, суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За приписами ст. 261 Цивільного кодексу України частини 1 та 5 перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. В силу ч. 4 даної статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до роз'яснень, наданих постановою пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Однак, враховуючи вищевикладене, відповідачем не оспорений розрахунок пені, здійснений окремо за кожний розрахунковий період з січня 2012 року по липень 2015 на загальну суму 9405,99 грн та не використано право на заявлення клопотання про застосування до пені строку позовної давності, тому суд вважає заявлені позовні вимоги стосовно пені правомірними, а розрахунок вірним.

Відповідач позов не оспорив, доказів відсутності заборгованості не подав.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Судовий збір покладається на відповідача, згідно ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, ст.ст. 11, 275, 509, 525, 526, 530, 546, 549, 610, 611, 627, 629 Цивільного кодексу України, ст. 193, 216, 230 Господарського кодексу України, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Нікопольського комунального підприємства "Нікопольтеплоенерго", яке знаходиться за адресою: м. Нікополь, пр. Трубників, буд. 12а, ідентифікаційний код 05472525, заборгованість у сумі 9498 грн 34 коп., пеню в сумі 9405 грн 99 коп. та судовий збір у сумі 1827 грн 00 коп., видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано - 14.09.2015.

Суддя В.Д. Воронько