ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.09.15р. Справа № 904/7165/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

до Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради (м. Дніпропетровськ)

про стягнення заборгованості за договором № 689/14-БО-4 купівлі-продажу природного газу від 10.12.2013 у загальному розмірі 34 770 165 грн. 97 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - головний юрисконсульт (довіреність № 14-167 від 11.06.2014)

від відповідача: ОСОБА_2 - юрисконсульт (довіреність № 8 від 25.08.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради (далі - відповідач) заборгованість за договором № 689/14-БО-4 купівлі-продажу природного газу від 10.12.2013 у загальному розмірі 34 770 165 грн. 97 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 19 558 127 грн. 71 коп. - основний борг;

- 3 495 342 грн. 23 коп. - пеня;

- 11 179 125 грн. 14 коп. - інфляційні втрати;

- 537 570 грн. 89 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 689/14-БО-4 купівлі-продажу природного газу від 10.12.2013 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений в період з січня 2014 року по грудень 2014 року природний газ у встановлений договором строк, а також наявністю боргу за поставлений природний газ у сумі 19 558 127 грн. 71 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 15.02.2014 по 15.07.2015 в сумі 3 495 342 грн. 23 коп. Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 15.02.2014 по 15.07.2015 у сумі 537 570 грн. 89 коп., а також інфляційні втрати за період з лютого 2014 року по червень 2015 року у сумі 11 179 125 грн. 14 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 17.09.2015.

У судове засідання 17.09.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 17.09.2015 представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, що наведені у позові.

Від відповідача 17.09.2015 надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 60912/15 від 17.09.2015), в якому він визнає позовні вимоги частково, зазначаючи, що неоплата відповідачем спожитого природного газу обумовлена об'єктивними причинами, які полягають в наступному.

Згідно з рішенням від 14.09.2011 № 26/15 Дніпропетровської міської ради КП "Теплоенерго" є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Відповідно до постанови № 1842 від 14.12.2010 "Про затвердження тарифу на теплову енергію КП "Теплоенерго" НКРЕ України встановлено фіксований тариф 291,50 грн. Гкал, який діяв у 2014 році, при економічно обґрунтованому тарифі 462,97,0 грн. Гкал.

Встановлений тариф діяв без запровадження механізму його коригування по відношенню до змін мінімального рівня заробітної плати, ставок обов'язкових платежів і зборів, податків, цін і тарифів на паливно-енергетичні ресурси, реагенти та інші матеріальні ресурси, значних змін обсягів виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, які спричинили зміну економічно обґрунтованих витрат, на підставі яких був затверджений вказаний тариф. Тобто, встановлений підприємству постановою № 1842 від 14.12.2010 НКРЕ України тариф не забезпечував в повному обсязі відшкодування економічно обґрунтованих витрат, пов'язаних з виробництвом, транспортуванням та постачанням споживачам теплової енергії.

Крім того, через значну несплату населенням, юридичними особами та бюджетними організаціями наданих відповідачем послуг останній несе значні збитки. Закони та інші нормативно - правові акти, що регулюють відносини виконавців і споживачів комунальних послуг, в тому числі з теплопостачання, не сприяють підвищенню платіжної дисципліни. Масове невиконання судових рішень, відповідно до яких на користь відповідача стягнута заборгованість громадян та юридичних осіб за надані послуги з теплопостачання, ускладнює належне виконання підприємством своїх зобов'язань з оплати енергоносіїв та інших ресурсів, зокрема, за договором № 689 від 10.12.2013. З метою скорочення видатків підприємства й подолання фінансових труднощів на підприємстві були видані накази № 51 03.02.2014 та № 57 від 03.02.2015 про введення неповного (4-денноого) робочого тижня та ще й з додатковими вихідними днями, що має привести до економії фонду заробітної плати і надасть можливості скоротити заборгованість підприємства за спожиті енергоносії та інші ресурси. Для збільшення грошових надходжень підприємством проводиться претензійно - позовна робота, дані про яку наведені в довідці, яку відповідач долучив до відзиву.

Зокрема, за 2014 - 2015 роки підприємством подано до боржників (населення) 1105 позовів на суму 5,6 млн. грн., виконано 397 рішень на суму 1,52 млн. грн., відсоток виконання - 27,1 %. До юридичних осіб подано 148 позовів на суму 9,8 млн. грн., виконано всього 19 рішень на суму 1,88 млн, грн., відсоток виконання - 25,4 %.

Згідно з офіціальними звітами та балансом підприємства за результатами діяльності підприємства у 2014 р. відповідач мав непокриті збитки у сумі 165 062 тис.грн., що підтверджується балансом, тільки за другий квартал 2015 року збитки склали 17 млн. грн.

Станом на 01.09.2015 КП "Теплоенерго" заборгувало КП "Дніпроводоканал" 3 499 719,62 грн., ДК "Газ України" - 2 730 746,84 грн., НАК "Нафтогаз України" - 225 331 054,75 грн., є також інша заборгованість.

Суттєвим фактором, який робить неможливим самостійне погашення заборгованості за газ є затвердження КМ України (постанова № 217 від 18.06.2014) Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу. Згідно з цим Порядком, усі категорії споживачів, яким здійснюється продаж теплової енергії -населення, бюджет, госпозрахунок (централізоване опалення) сплачують її вартість шляхом перерахування коштів виключно на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними організаціями в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів. Таким чином, відповідне з діючим Порядком теплопостачальні підприємства, зокрема КП "Теплоенерго", позбавлені права самостійно вирішувати питання сплати заборгованості за спожиті енергоносії.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що, починаючи з моменту, коли НАК "Нафтогаз України" законодавчо визначений єдиним гарантованим постачальником природного газу, у законах про державний бюджет ВР України визначає заходи для економічної підтримки саме НАК "Нафтогаз України", а саме:

- компенсація НАК "Нафтогаз України" різниці між цінами закупівлі імпортованого природного газу та його реалізації суб'єктам господарювання, які виробляють теплову енергію;

- передбачення у тій чи іншій формі бюджетні асигнування для підтримки фінансового стану позивача. Наприклад, у статті 16 ЗУ "Про державний бюджет України на 2014 рік" передбачено здійснити випуск облігацій внутрішньої державної позики у сумі 96,6 млрд грн. з подальшим придбанням у державну власність в обмін на ці облігації акцій додаткової емісії НАК "Нафтогаз України". Там же передбачено спрямування коштів із спеціального фонду бюджету у сумі 11,1 млрд. грн. до місцевих бюджетів для розрахунків за газ з НАК "Нафтогаз України". Таким чином держава законодавчо підтримує фінансовий стан позивача, у той час як комунальні підприємства теплоенергетики, зокрема відповідач, дотації з бюджету отримують по залишковому принципу.

У відзиві на позов відповідач також просить суд, врахувати викладені у відзиві обставини та зменшити розмір пені на 50%, посилаючись також на те, що розмір виставлених позивачем штрафних санкцій у вигляді пені є надмірно великим порівняно із збитками, завданими несвоєчасним виконанням відповідачем грошових зобов'язань. В разі задоволення в повному обсязі вимог позивача про стягнення штрафних санкцій КП "Теплоенерго" буде тільки нарощувати заборгованість по обов'язкових розрахунках.

Отже, у судовому засіданні 17.09.2015 представником відповідача було викладено зміст відзиву на позов, наведені доводи в його обґрунтування.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 10.12.2013 між Публічним акціонерним товариством Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - продавець, позивач) та Комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради (далі - покупець, відповідач) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 689/14-БО-4 (далі - договір) (а.с.11-16), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ), на умовах договору. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та іншими споживачами (пункти 1.1. та 1.2. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору продавець передає покупцю в період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 10666,16 тисяч куб.м. в тому числі по місяцях кварталів, згідно графіку передбаченого договором.

У розділі 11 договору сторони погодили, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 розділу ІІІ книги пятої Цивільного кодексу України.

У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця.

У відповідності до пункту 3.3. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

У пункті 3.4. договору сторони узгодили, що не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8 числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставною для остаточного розрахунку між сторонами.

На виконання умов договору позивачем у період з січня 2014 року по грудень 2014 року було поставлено відповідачу природний газ в обсязі 4 134,993 тис. куб. м. на загальну суму 19 558 127 грн. 71 коп., що підтверджується наступними актами приймання-передачі природного газу:

- акт від 31.01.2014 про прийняття відповідачем у січні 2014 року природного газу обсягом 1 063,632 тис. куб.м. на суму 3 553 330 грн. 73 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.24);

- акт від 28.02.2014 про прийняття відповідачем у лютому 2014 року природного газу обсягом 951,976 тис. куб.м. на суму 3 180 315 грн. 72 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.25);

- акт від 31.03.2014 про прийняття відповідачем у березні 2014 року природного газу обсягом 550,740 тис. куб.м. на суму 1 839 885 грн. 76 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.26);

- акт від 30.04.2014 про прийняття відповідачем у квітні 2014 року природного газу обсягом 93,848 тис. куб.м. на суму 494 098 грн. 47 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.27);

- акт від 31.10.2014 про прийняття відповідачем у жовтні 2014 року природного газу обсягом 181,761 тис. куб.м. на суму 1 164 327 грн. 53 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.28);

- акт від 30.11.2014 про прийняття відповідачем у листопаді 2014 року природного газу обсягом 592,940 тис. куб.м. на суму 3 962 285 грн. 98 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.29);

- акт від 31.12.2014 про прийняття відповідачем у грудні 2014 року природного газу обсягом 700,096 тис. куб.м. на суму 5 363 883 грн. 52 коп. (з урахуванням його транспортування) (а.с.30).

Вказані акти підписані, зокрема, позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень щодо обсягів та якості отриманого природного газу, акти підписані представником відповідача та скріплені відтиском його печатки.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов'язку продавця за договором поставити природний газ відповідає обов'язок покупця оплатити вартість газу і наданих послуг.

У відповідності до частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У розділі 5 договору сторони узгодили ціни на газ.

Так, відповідно до пункту 5.1. ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються НКРЕ.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 3 459 грн. 00 коп. без урахування податку на додану і вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 17%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 295 грн. 60 коп., крім того ПДВ - 17% - 50 грн. 25 коп., всього з ПДВ - 345 грн. 85 коп.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 3 823 грн. 78 коп., крім того ПДВ - 17% - 650 грн. 04 коп., всього з ПДВ - 4 473 грн. 82 коп.

Пізніше між позивачем та відповідачем було укладено, зокрема, додаткову угоду № 1 від 28.01.2014 до договору, якою сторони погодили:

- викласти пункт 1.2. статті договору в наступній редакції: "1.2. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та іншими споживачами.".

- викласти з 01.01.2014 пункт 5.2. статті 5 "Ціна газу" договору у наступній редакції: "5.2. Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 2 448 грн. 00 коп. без урахування податку на додану і вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на 1 транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 287 грн. 00 коп., крім того ПДВ - 20% - 57 грн. 40- коп., всього з ПДВ - 344 грн. 40 коп.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 2 783 грн. 96 коп., крім того ПДВ - 20% - 556 грн. 79 коп., всього з ПДВ - 3 340 грн. 75 коп." (а.с.17).

В подальшому, між позивачем та відповідачем було укладено, зокрема, додаткову угоду № 2 від 29.04.2014 до договору, якою сторони погодили викласти з 01.04.2014 пункт 5.2. статті 5 "Ціна газу" договору у наступній редакції:

- "5.2. Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 4 020 грн. 00 коп. без урахування податку на додану і вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на 1 транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 287 грн. 00 коп., крім того ПДВ - 20% - 57 грн. 40- коп., всього з ПДВ - 344 грн. 40 коп.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 4 387 грн. 40 коп., крім того ПДВ - 20% - 877 грн. 48 коп., всього з ПДВ - 5 264 грн. 88 коп." (а.с.18).

Також між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 3 від 23.05.2014 до договору, якою сторони погодили викласти з 01.05.2014 пункт 5.2. договору в наступній редакції:

- "5.2. Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 4 724 грн. 00 коп. без урахування податку на додану і вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на 1 транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 355 грн. 00 коп., крім того ПДВ - 20% - 71 грн. 00 коп., всього з ПДВ - 426 грн. 00 коп.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 5 173 грн. 48 коп., крім того ПДВ - 20% - 1 034 грн. 70 коп., всього з ПДВ - 6 208 грн. 18 коп." (а.с.19).

Між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 4 від 13.06.2014 до договору, якою сторони погодили викласти з 01.06.2014 пункт 5.2. договору в наступній редакції:

- "5.2. Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 4 724 грн. 00 коп. без урахування податку на додану і вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на 1 транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 366 грн. 70 коп., крім того ПДВ - 20% - 73 грн. 34 коп., всього з ПДВ - 440 грн. 04 коп.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 5 185 грн. 18 коп., крім того ПДВ - 20% - 1 037 грн. 04 коп., всього з ПДВ - 6 222 грн. 22 коп." (а.с.20).

Також між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 5 від 17.09.2014 до договору, якою сторони погодили викласти з 01.09.2014 пункт 5.2. договору в наступній редакції:

- "5.2. Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 4 874 грн. 00 коп. без урахування податку на додану і вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на 1 транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 366 грн. 70 коп., крім того ПДВ - 20% - 73 грн. 34 коп., всього з ПДВ - 440 грн. 04 коп.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 5 338 грн. 18 коп., крім того ПДВ - 20% - 1 067 грн. 64 коп., всього з ПДВ - 6 405 грн. 82 коп." (а.с.21).

В подальшому, позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду № 6 від 11.11.2014 до договору, якою сторони погодили викласти з 01.11.2014 пункт 5.2. договору в наступній редакції:

- "5.2. Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 5 100 грн. 00 коп. без урахування податку на додану і вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на 1 транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 366 грн. 70 коп., крім того ПДВ - 20% - 73 грн. 34 коп., всього з ПДВ - 440 грн. 04 коп.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 5 568 грн. 70 коп., крім того ПДВ - 20% - 1 113 грн. 74 коп., всього з ПДВ - 6 682 грн. 44 коп." (а.с.22).

Також, сторонами була укладена додаткова угода № 7 від 15.12.2014 до договору, якою сторони погодили викласти з 01.12.2014 пункт 5.2. договору в наступній редакції:

- "5.2. Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 5 900 грн. 00 коп. без урахування податку на додану і вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на 1 транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 366 грн. 70 коп., крім того ПДВ - 20% - 73 грн. 34 коп., всього з ПДВ - 440 грн. 04 коп.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 6 384 грн. 70 коп., крім того ПДВ - 20% - 1 276 грн. 94 коп., всього з ПДВ - 7 661 грн. 64 коп." (а.с.23).

У пункті 5.5. договору сторони погодили, що загальна сума вартості природного газу за договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно з пунктом 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

В порушення вказаних умов договору, відповідач поставлений у спірний період природний газ не оплатив. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо заперечень відповідача стосовно строку та якості поставленого у спірний період позивачем природного газу. А також, з вищезазначених актів приймання-передачі природного газу вбачається, що акти підписані без заперечень. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Судом також враховано, що відповідно до пункту 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення пункту 6.1. договору, строк оплати отриманого у період з січня 2014 року по грудень 2014 року природного газу на загальну суму 19 558 127 грн. 71 коп. є таким, що настав.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження погашення вказаної заборгованості відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період, шляхом надання належних доказів, не спростував. Крім того, відповідач визнає наявність основного боргу за спірний період в сумі 19 558 127 грн. 71 коп.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними, у зв'язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобовязання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 19 558 127 грн. 71 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 19 558 127 грн. 71 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати газу у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення інфляційні втрати за період прострочення з лютого 2014 року по червень 2015 року в сумі 11 179 125 грн. 14 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 15.02.2014 по 15.07.2015 в сумі 537 570 грн. 89 коп.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що в ньому вірно визначені періоди прострочення, а також застосовані вірні вихідні дані, арифметично розрахунки проведені вірно. Отже, розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, додані до позовної заяви, визнаються судом обґрунтованими, а вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат в сумі 11 179 125 грн. 14 коп. та 3% річних в сумі 537 570 грн. 89 коп. визнаються правомірними та підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В пункті 7.2. договору сторони передбачили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов договорі він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікованої облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Так, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за загальний період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем з 15.02.2014 по 15.07.2015 в сумі 3 495 342 грн. 23 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що він також відповідає вимогам чинного законодавства та обставинам справи. Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення пені є правомірними та обґрунтованими в сумі 3 495 342 грн. 23 коп.

При цьому, згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України також зазначено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до пункту 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. В аспекті права на справедливий суд, передбаченого міжнародним договором, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (штрафу), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому, розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Суд об'єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем, а також матеріальний стан відповідача, враховуючи те, що:

- відповідач, підтверджуючи свою добросовісність, не ухиляється від відповідальності за порушення умов договору, наявність прострочення у судовому засіданні не заперечував;

- відповідачем належними доказами підтверджено, що підприємство знаходиться в скрутному матеріальному становищі;

- інтереси, визначені Законом України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", а саме: сприяння поліпшенню фінансового становища підприємств паливно-енергетичного комплексу, запобіганню їх банкрутству та підвищенню рівня інвестиційної привабливості, шляхом урегулювання процедурних питань та впровадження механізмів погашення заборгованості, надання суб'єктам господарської діяльності права їх застосування, визначення порядку взаємодії органів державної влади та органів місцевого самоврядування, розпорядників бюджетних коштів із суб'єктами господарської діяльності щодо застосування механізмів погашення заборгованості.

Судом також враховано, що пеня є лише санкцією за невиконання грошового зобовязання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, окрім стягнення пені позивач нараховує та стягує проценти річних та інфляційні, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем. Тому при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

Надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи поведінку відповідача, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання відповідача про зменшення суми штрафних санкцій та зменшити розмір пені в сумі 3 495 342 грн. 23 коп. до 50%, а саме: до 1 747 671 грн. 12 коп., а отже вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню частково в сумі 1 747 671 грн. 12 коп.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно приписів пункту 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 73 080 грн. 00 коп. покладається на відповідача у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради (49000, м. Дніпропетровськ, вулиця Погребняка, будинок 7; ідентифікаційний код 32688148) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6; ідентифікаційний код 20077720) 19 558 127 грн. 71 коп. - основного боргу, 11 179 125 грн. 14 коп. - інфляційних втрат, 537 570 грн. 89 коп. - 3% річних, 1 747 671 грн. 12 коп. - пені, 73 080 грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_3