ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.15 Справа№ 914/2367/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Командитно-акційне товариство «ТБ Фрут Польска» («TB Fruit Polska Sp.z.o.o., S.K.A.»), м.Двікози, Республіка Польща

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар», м. Городок, Львівська область

до відповідача-2: Фірми «АГРОЕКСІМ» («AGROEXIM» D.o.o.), м.Бєлград, Республіка Сербія

про визнання договору недійсним

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: Загороднюк О.В., представник (довіреність б/н від 24.04.2015 р.)

Товариство з обмеженою відповідальністю Командитно-акційне товариство «ТБ Фрут Польска» («TB Fruit Polska Sp.z.o.o., S.K.A.»), м. Двікози, Республіка Польща звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар», м. Городок, Львівська область та відповідача-2 Фірми «АГРОЕКСІМ» («AGROEXIM» D.o.o.), м. Бєлград, Республіка Сербія про визнання договору недійсним.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 20.07.2015р. призначив розгляд справи на 01.09.2015 р. Ухвалою суду від 01.09.2015р. розгляд справи було відкладено на 09.09.2015 р.

Представнику сторони роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. 22 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що між відповідачами 17.01.2013 р. був укладений контракт №17/01-13. Відповідно до умов даного контракту з урахуванням додаткової угоди №1, відповідач-2 зобов'язувався передати у власність покупця саджанці вишні та яблуні на загальну суму 337 598,88 євро, а відповідач-1 зобов'язувався прийняти товар та оплатити його. Вказаний договір від імені відповідача-1 був підписаний виконавчим директором ТзОВ «Яблуневий дар». Згідно статуту ТзОВ «Яблуневий дар», виконавчий директор має право укладати будь-які договори (угоди), сума яких перевищує 500 000,00 грн., лише після отримання згоди наглядової ради або загальних зборів учасників. Проте, підписання контракту відбулося без належних на це повноважень зі сторони виконавчого директора - він не був уповноважений на підписання спірного контракту зборами учасників ТзОВ «Яблуневий дар». Укладення вказаного контракту може вплинути на майнові інтереси позивача, оскільки позивач позбавляється можливості брати участь у розподілі прибутку ТзОВ «Яблуневий дар». Таким чином, контракт №17/01-13 від 17.01.2013 р. необхідно визнати недійсним у зв'язку з тим, що він укладений особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності представника юридичної особи.

В судових засіданнях представник відповідача-2 проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В своїх запереченнях зазначив, що укладення контракту №17/01-13 від 17.01.2013 р. відбувалось за наявності необхідних повноважень у директора. Наведений факт стверджується тим, що в редакції статуту ТзОВ «Яблуневий дар», яка була чинною на момент укладення спірного контракту, відсутні обмеження щодо укладення договорів директором товариства в залежності від загальної вартості, на яку вони укладаються. Зазначені позивачем обмеження щодо представництва не відображені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується витягом з реєстру, сформованим на дату укладення спірного контракту. Відтак, укладення контракту відбулось згідно вимог статуту ТзОВ «Яблуневий дар». Також зазначив, що позивач своїми подальшими діями, зокрема, шляхом прийняття товару за контрактом, його використання в господарській діяльності, сплати митних платежів під час переміщення товару через митний кордон, схвалив його укладення. Таким чином позовні вимоги є безпідставними, просив в їх задоволенні відмовити.

Відповідач-1 в судове засідання явку представника не забезпечив, проти позову не заперечив, вимог ухвал суду не виконав, повідомлення про дату, час та місце розгляду справи надсилалися на адресу, вказану позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що згідно ст. 64 ГПК України є врученням належним чином.

У відповідності до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до вимог ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутності представника відповідача-1 та його відзиву на позовну заяву.

Представнику роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. 22 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника сторони, суд встановив наступне.

Відповідно до п. 4.1. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар», зареєстрованого державним реєстратором 11.02.2013 р. за №9000005, учасниками товариства є Барщовський Тарас Ярославович та Товариство з обмеженою відповідальністю «ТБ Фрут Двікози» («TB Fruit Dwikozy Sp.z.o.o.»).

Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на запит від 27.07.2015 р. за №20936270 станом на 27.07.2015 р. щодо ТзОВ «Яблуневий дар», учасниками ТзОВ «Яблуневий дар» є Товариство з обмеженою відповідальністю Командитно-акційне товариство «ТБ Фрут Польска» та Компанія «Франкозо Корпорейшн Лімітед».

17 січня 2013 р. між Фірмою «АГРОЕКСІМ» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» (покупець) було укладено контракт №17/01-13.

За цим контрактом продавець (відповідач-2) продає, а покупець (відповідач-1) купляє саджанці вишні в кількості 260 000 штук та саджанці яблуні в кількості 50 000 штук.

Відповідно до п. 2.3. контракту загальна вартість товару, що поставляється по даному контракту, складає 377 000 євро.

14.03.2013 р. сторони уклали додаткову угоду №1 до контракту, якою загальну вартість товару визначили у сумі 337 598 євро.

Як вбачається з тексту контракту №17/01-13 від 17.01.2013 р., він підписаний від імені відповідача-1 директором ТзОВ «Яблуневий дар» Макушевим Д.М.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 2 ст. 203 ЦК встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Пунктами 1, 3, 5 ст. 65 ГК України встановлено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Позивач в своїх доводах щодо недійсності контракту №17/01-13 від 17.01.2013 р. в силу ч. 2 ст. 203 ЦК України посилається на те, що директор ТзОВ «Яблуневий дар» (відповідача-1) без достатніх на це повноважень від імені відповідача-1 уклав спірний договір. Відсутність повноважень обґрунтовує тим, що всупереч вимогам статуту, рішення загальних зборів учасників товариства про уповноваження директора на укладення договору не приймалося, в подальшому договір не схвалювався.

Проте, як вбачається із статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» в редакції, зареєстрованій державним реєстратором 11.02.2013р., обмеження повноважень керівника, на які посилається позивач у позовній заяві, відсутні.

Слід також зазначити, що на виконання умов спірного контракту відповідачем-2 було передано відповідачу-1 саджанці на обумовлену суму, що підтверджується наявними в матеріалах справи CMR, вартість саджанців частково оплачена, що підтверджується виписками з банківського рахунку. Отримані відповідачем-1 саджанці відповідачу-2 не було повернуто, що свідчить про подальше їх використання відповідачем-1 у своїй господарській діяльності. Таким чином, отримання відповідачем-1 від відповідача-2 товару (саджанців), часткова сплата їх вартості, свідчать про схвалення дій представника, який уклав спірний контракт від імені відповідача-1, що в силу приписів ст. 241 ЦК України не дає підстав для визнання цього договору недійсним із заявлених позивачем підстав.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на запит від 04.08.2015 р. за № щодо ТзОВ «Яблуневий дар», в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 17.01.2013 р. керівником ТзОВ «Яблуневий дар» зазначено Макушева Дмитра Миколайовича. Відомостей про наявність обмежень у керівника щодо представництва інтересів від імені ТзОВ «Яблуневий дар» в реєстр не внесено.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» в Єдиному державному реєстрі серед інших містяться відомості про прізвище, ім'я, по батькові, дату обрання (призначення) та реєстраційні номери облікових карток платників податків осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

В матеріалах справи відсутні докази, що на момент укладення спірного контракту до Єдиного державного реєстру було внесено відомості про реєстраційну дію щодо обмеження повноважень керівника ТзОВ «Яблуневий дар» (у вигляді внесення змін до відомостей про юридичну особу).

Відповідно до частин 1, 3 статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що директором ТзОВ «Яблуневий дар» на момент укладення спірного контракту був Макушев Д.М., який мав належний обсяг цивільної дієздатності та діяв в межах повноважень, наданих йому законодавством України, виступав від імені ТзОВ «Яблуневий дар» та діяв в інтересах юридичної особи добросовісно і розумно.

На спростування вищевказаних висновків не було представлено доказів, які б підтверджували, що станом на 17.01.2013 р. (дату укладення спірного контракту) директор ТзОВ «Яблуневий дар» не мав належних повноважень на укладення договору із відповідачем-2.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 92 ЦК України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Про наявність будь-яких обмежень директора ТзОВ «Яблуневий дар» Макушева Д.М. щодо підписання договору Фірма «АГРОЕКСІМ» не знала, та за всіма обставинами справи не могла знати. Зворотного позивачем суду не доведено.

Судом також встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю Командитно-акційне товариство «ТБ Фрут Польска» на дату звернення до суду є учасником ТзОВ «Яблуневий дар».

Права учасника товариства чітко визначені законом та статутом.

Згідно ст. 10 Закону України «Про господарські товариства», учасники товариства мають право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 1 ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав (частина третя цієї ж статті).

Отже, відповідно до зазначених приписів законодавства суб'єктом корпоративних прав щодо господарського товариства є учасник (засновник, акціонер) такого товариства.

У вирішенні корпоративних спорів суд виходить з того, що особа стає носієм корпоративних прав з моменту набуття права власності на частку товариства з обмеженою відповідальністю або вступу до інших господарських товариств.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний контракт укладався від імені товариства його органом управління (виконавчим органом), а саме - директором товариства.

Відповідно до ст. 115 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» власником майна господарського товариства є господарське товариство.

Управління товариством здійснюють його органи (ст. 23 Закону України «Про господарські товариства»).

Зазначені вище положення чинного законодавства свідчать про те, що учасник ТзОВ «Яблуневий дар» наділений певними корпоративними правами, тобто правами особи, частка якої визначається у статутному капіталі господарського товариства, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарським товариством, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даного товариства та активів у разі ліквідації останнього відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

При цьому, до складу повноважень учасника господарського товариства при реалізації своїх корпоративних прав не відноситься право визнавати недійсними правочини, що були укладені самим господарським товариством, крім випадків, коли він уповноважений на це відповідним товариством, або якщо таке право надається йому статутом товариства, позаяк учасник є лише власником частки та не відповідає за зобов'язаннями товариства, учасником якого він є.

У пункті 51 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.10.2008 р. «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» роз'яснено, що законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. З цієї підстави господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позовів про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України №29-28/177-08-5087 від 10.11.2009 р. та п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права (за матеріалами справ, розглянутих Верховним Судом України)» №01-08/631 від 27.11.2009 р.

Таким чином, учасник не наділений суб'єктивним правом щодо здійснення повноважень власника майна товариства, як учасник товариства, він може брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах та законодавстві, що регулює ці правовідносини, тому відчуження майна товариством не є порушенням прав учасника.

Не можна ототожнювати власні права та інтереси учасника з правами та інтересами самого товариства.

Отже, позов учасника, який не був стороною спірного контракту №17/01-13 від 17.01.2013 р., укладеного між юридичними особами, не можна визнати обґрунтованим, оскільки в такому випадку, відсутнє порушення охоронюваного законом інтересу позивача.

Матеріалами справи не підтверджено і позивач не посилався на те, що він уповноважений на це відповідним товариством, як і не підтверджено, що таке право надано йому статутом Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар».

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, то судові витрати по розгляду справи необхідно покласти на позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 11, 16, 203, 204, 215, 241, 509, 626 ЦК України, ст.ст. 65, 167, 207 ГК України та ст.ст. 1, 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 09.09.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 14.09.2015 р.

Суддя Мазовіта А.Б.