КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2015 р. Справа№ 925/677/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

розглянув апеляційні скарги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Черкаської області від 16.06.2015 року № 925/677/15 (суддя Спаських Н.М.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

Микитовича

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про стягнення 35 300,17грн.

за участю представників сторін:

позивача-ОСОБА_6 особисто, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за довіреністю,

відповідача-не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Черкаської області № 925/677/15 від 16.06.2015р. частково задоволений позов ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про стягнення 35 300,17грн., з відповідача на користь позивача стягнуто 4 969,83грн. річних, 22 340,61грн. інфляційних втрат, 1 413,18грн. судового збору, 1 500,59грн. адвокатських витрат. В решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням в частині відмови у задоволенні позову в повному обсязі, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення яким стягнути з відповідача 26 982,81грн. інфляційних збитків, 5 548,98грн. річних, 1 440грн. судового збору, та 2000грн. адвокатських послуг по першої та апеляційної інстанціям.

В свою чергу відповідач, посилаючись на необґрунтованість рішення, в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог.

Позивач особисто та його представники в судовому засіданні, проти вимог, викладених в апеляційній скарзі відповідача заперечували, просили залишити їх без задоволення, а його апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причина не відома.

За змістом ст. 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З'ясувавши думку позивача, враховуючи приписи ст. 102 ГПК України, наявність у матеріалах справи поштового повідомлення про отримання сторонами ухвали апеляційного суду про призначення справи до розгляду заздалегідь, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 01.02.2011 року між сторонами по справі було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач оплатив на користь відповідача будівельні матеріали на суму 74 128,60 грн., але в установлені договором строки не отримав цей товар.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 21.12.2012 року у справі № 11/5026/1687/2012 з відповідача на користь позивача було стягнуто 74 128,60 грн. основного боргу, 2149,73 грн. інфляційних збитків, 3673,94 три відсотки річних, 2713,10 грн. пені, 1653,33 грн. витрат по сплаті державного мита, 518,19 грн. витрат на оплату послуг адвоката, а всього - 84836,89 грн.

За доводами позивача, судове рішення у примусовому порядку було виконано лише частково, на суму 1 318,18 грн., що підтверджується також і довідкою органу ДВС від 10.06.2015 року № 222.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Звертаючись з позовними вимогами про стягнення коштів, позивач ґрунтувався тим, що оскільки грошове зобов'язання по поверненню коштів за товар відповідачка не виконала, позивач просить стягнути з неї інфляційні, 3% річних та пеню за прострочення, які нараховані на основну суму боргу в розмірі 74 128,60 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що відповідач з метою сплати боргу, визначеного судовим рішенням у справі № 11/5026/1687/2012 перераховував поштовим зв'язком на адресу позивача грошові кошти частинами, однак позивач кілька разів відмовлявся від прийняття цих коштів і вони поверталися відповідачці. Позивач в ході розгляду справи наполягав на отриманні від відповідачки всієї суми боргу в розмірі 74 128,60 грн. одним повним платежем, однак, як вбачається з матеріалів справи, кошти в сумі 1 318,18 грн., які було стягнуто з відповідачки відділом ДВС і які є фактично частиною виконання від загальної суми боргу за судовим рішенням, позивач прийняв. Доводи позивача про те, що він не знав куди і кому слід повернути 1 318,18 грн. суд відхиляє як надумані та упереджені. Отже, у позивача в контексті обставин даної справи немає права не приймати від боржника-відповідача виконання частинами його обов'язку, який встановлено судовим рішенням.

Крім того, перерахування відповідачкою частини заборгованості на користь позивача поштовим зв'язком, на думку суду, є належним виконанням (фактичним виконанням в натурі) хоча б частини зобов'язання, встановленого рішенням суду. Повернення сплачених відповідачкою коштів з боку позивача є виключно його волевиявленням, а тому вважати ці кошти належно не сплаченими для продовження нарахування на них інфляційних та процентів річних - неправомірно та суперечить положенням ст. 625 ЦК України. Таким чином, здійснивши перерахунок інфляції та річних, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Разом з тим, суд вказав, що доводи про те, що з 20.02.2015 року відповідачка вже не повинна сплачувати позивачу суму основного боргу взагалі, оскільки на її лист, вручений цією датою позивачу з вимогами надати реквізити для перерахування боргу, позивач нічого не відповів, тому його слід вважати таким, що відмовився від прийняття виконання. При цьому суд виходив з того, що відповідачка не позбавлена і надалі перераховувати кошти позивачу поштовими переказам, або внести кошти на депозит нотаріальної контори у відповідності до ст. 537 ЦК України.

Щодо судових витрат, то господарський суд зазначив, що обґрунтованими витратами на придбання пального є сума у розмірі 360,00 грн. на одне судове засідання, а не 400,00 грн. як просить стягнути позивач, що загалом становить 1 440,00 грн. Вартість складення позовної заяви у сумі 1000,00 грн. є завищеною, враховуючи нескладний предмет спору, доведеність якого базується в т.ч. і на судовому рішенні, що набрало законної сили. Розрахунки позовних вимог також складності не представляють. Суд вважає, що достатньо обґрунтованими адвокатськими витратами на складення позовної заяви у справі є сума коштів у розмірі 500,00 грн.

Заперечуючи проти рішення суду позивач зазначає, що доводи суду про те, що позивач не може відмовитись від часткового виконання відповідачем зобов'язань та наявність прострочення кредитора, є помилковими з огляду на приписи ст. 529-530 ЦК України.

Відповідач, заперечуючи проти рішення суду вказує на те, що надані позивачем документи на підтвердження витрат пального для приїзду в судові засідання є недостатніми для визначення даних витрат як судові витрати (не наданий кілометраж, розрахунок споживання пального з урахуванням марки, моделі, класу ТЗ, тощо). Договір про надання адвокатських послуг не регулює надання правової допомоги саме у даній справі, а у квитанції відсутній номер та дата договору.

Стягнення інфляційних втрат та річних за період з 01.10.2012 по 01.01.2013 є безпідставним з огляду на те, що цей період передував набранню рішенням суду № 11/5026/1587/2012 законної сили.

Починаючи з 17.06.2013 по 20.10.2014 відповідачем на користь позивача поштовим переказом, загалом було перераховано 51 500грн., проте позивач вчиняв дії щодо їх повернення чи відмовлявся від їх отримання. Лист від 19.02.2015 щодо надання розрахункових реквізитів на які можливо перерахувати кошті, позивач не відреагував. Що свідчить про прострочення кредитора, а тому у суду відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат та річних за інші періоди.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У Постанові від 12.09.2011р. у справі № 42/80-10(54/63/19) Верховним Судом України викладена правова позиція, яка полягає в тому, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань») вказує на те, що Господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Наведене стосується й випадків здійснених господарським судом відстрочки і розстрочки виконання рішення, зміни способу та порядку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на кошти боржника (стаття 121 ГПК), оскільки під час таких відстрочки чи розстрочки або зміни інфляційні процеси тривають, грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на позивача потребує відповідної компенсації згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦК України.

Якщо боржник, використовуючи своє право, передбачене ст. 537 ЦК, вніс належні до сплати кредиторові гроші у депозит нотаріуса, - таке грошове зобов'язання вважається виконаним своєчасно,

Пленум Вищого господарського суду України у постанові № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» читко визначив, що проценти на суму неустойки, на суму інфляційних нарахувань. проценти не нараховуються в силу прямої заборони законом такого нарахування (частина друга статті 550 ЦК України), тому що неустойка не є коштами, за користування якими здійснюється нарахування процентів річних згідно із законом.

Крім того зазначено, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням..

Оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення інфляційних нарахувань, три відсотка річних та пеня, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог відносно неустойки у вигляді пені.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Стаття 529 ЦК України встановлює одне із правил визначення способу виконання зобов'язання, а саме виконання його в повному обсязі. Якщо інше не передбачене договором, законом або не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, кредитор вправі не приймати виконання зобов'язання частинами. Тобто, якщо, наприклад, має місце відносини позики, кредитор вправі вимагати від боржника повернення йому всієї суми позики, якщо вони не домовилися про інше. Повернення боржником лише частини грошових коштів є підставою для твердження про неналежне виконання зобов'язання. Разом з тим, господарський суд ґрунтовно визначив, що повернення відповідачем коштів частками на даному етапі обумовлено не договірними зобов'язаннями, а на підставі судового рішення, а тому поетапне повернення суми боргу свідчить про добровільне його виконання, що виключає можливість позивача відмовитись від прийняття платежів частками.

За таких обставин, місцевий суд підставно здійснив перерахунок, заявлених позивачем інфляційних втрат та 3% річних з урахуванням залишку суми боргу.

Правомірними є висновки місцевого суду, що відповідач не позбавлений у подальшому перераховувати кошти позивачу поштовими переказам, або внести кошти на депозит нотаріальної контори у відповідності до ст. 537 ЦК України без права вимоги до позивача щодо відкриття банківського рахунку.

Щодо судових витрат.

Відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК України відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Статтею 44 ГПК передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. У контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавалися, а їх сплату підтверджено відповідними фінансовими документами.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пункт 9 частини 1 статті 1 цього ж Закону зазначає представництво як один із видів адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Частина 5 статті 14 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначає, що стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське бюро.

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За таких обставин, виходячи з норми права щодо того, що при визнанні розміру гонорару слід виходити з принципів розумності, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання позивача та відшкодування за рахунок відповідача суму судових витрат у суді на послуги адвоката в розмірі 500 грн., яка, на думку суду, відповідає принципам розумності та справедливості, враховуючи часткове задоволення позову та апеляційної скарги, наявності у відповідача заборгованості перед позивачем, що, в свою чергу, зумовило звернення останнього з позовом до суду.

Щодо витрат на пальне, то колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не спростована сума витрат, що необхідна була позивачу для присутності в судових засіданнях.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101,103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду Черкаської області від 16.06.2015 року у справі № 925/677/15 залишити без змін.

4. Матеріали справи повернути, доручити господарському суду Черкаської області видати відповідний наказ.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

повний текст постанови підписаний 11.09.2015

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала