РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2015Справа №910/16728/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел»

до Державного підприємства «Київпассервіс»

про зобов'язання вчинити дії та стягнення заборгованості

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача: Ніколаєв О.С. - представник (довіреність від 22.12.2014), Груєнко С.О. - представник (довіреність від 22.12.2014);

від відповідача: Москальова - Поліщук М.В. - представник (довіреність від 25.05.2015 №1/06-14/840), Бойко І.Ю. - представник (довіреність від 25.05.2015 №1/06-14/842);

ВСТАНОВИВ:

30.06.2015 позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить суд визнати право Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» на здійснення у 2015 році фінансово-господарської діяльності з Державним підприємством «Київпассервіс» за договором №86-13 від 20.06.2013 та стягнути з Державного підприємства «Київпассервіс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» заборгованість за цим договором у сумі 1075728,50 грн., 110584,28 грн. інфляційних нарахувань на суму заборгованості, 3% річних у розмірі 4712,34 грн. та 94246,88 грн. пені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов п.п. 8.1., 8.2 укладеного між сторонами договору № 86-13 від 20.06.2013, встановлено термін його дії до 31.12.2014 та продовження терміну його дії на один рік, і так кожного разу за відсутності письмового повідомлення однієї із сторін про розірвання договору за 30 днів до закінчення його дії.

З посиланням на несвоєчасне отримання від відповідача заяви про припинення договірних відносин, що суперечить умовам договору № 86-13 від 20.06.2013, факт продовження надання на автовокзалі «Київ», що підпорядкований відповідачу, комплексу послуг, пов'язаних з відправленням та прибуттям автобусів ТОВ «Гюнсел» з /до автостанції «Київ», здійснення продажу пасажирам квитків на рейси, що обслуговуються позивачем та враховуючи заперечення відповідача щодо продовження до 31.12.2015 договірних відносин між сторонами на умовах договору № 86-13 про надання послуг автостанціями та автовокзалом «Київ» автомобільному перевізнику від 20.06.2013 позивач просить суд визнати право Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» на здійснення у 2015 році фінансово-господарської діяльності з відповідачем на умовах договору № 86-13 від 20.06.2013 на підставі положень ст.15, п.1 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України та п.1 ч.2 ст.20 Господарського кодексу України. Крім того, позивач просить суд стягнути з Державного підприємства «Київпассервіс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» заборгованість за вищеназваним договором у сумі 1075728,50 грн. за період з 01.03.2015 по 31.05.2015, 110584,28 грн. інфляційних нарахувань на суму заборгованості, 3% річних у розмірі 4712,34 грн. та 94246,88 грн. пені.

Крім цього, у письмових поясненнях, поданих 31.08.2015 через канцелярію суду, позивач зазначив, що відповідач несвоєчасно повідомляв ТОВ «Гюнсел» про намір припинити дію договору, зокрема, 04.12.2012 передав копію листа № 1/06-31/1838 від 27.11.2014 працівнику позивача у приміщенні автовокзалу «Київ», також вказаний лист було направлено відповідачем на адресу позивача, за якою останній не зареєстрований, а лише тимчасово знаходився до кінця 2013 року, про що відповідач був обізнаний. Також позивач зазначає про те, що сума заборгованості відповідача перед позивачем підтверджується відомостями касового продажу квитків (форма 20-АСС) за березень, квітень, травень місяці 2015 року, які затверджені печаткою та підписом відповідальної особи Центрального автовокзалу «Київ», а обов'язок автостанції перерахувати перевізнику кошти за реалізовані через каси автостанції квитки не пов'язаний з умовами договору, а залежить від відправлення відповідного рейсу перевізника, на який було продано автостанцією квитки відповідно до п. 4.4. Порядку регулювання діяльності автостанцій, який затверджено Наказом Міністерством транспорту та зв'язку України від 27.09.2010 за №700 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.11.2010 за №1068/18363. Позивач зазначає про те, що розрахунок суми боргу відповідача з березня по травень місяць 2015 здійснений відповідно до Розрахунку вартості обов'язкових послуг, що надаються автостанціями перевізника ДП «Київпассервіс» на 2014 рік.

Відповідач надав суду відзив на позов, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що листом № 1/06-31/1838 від 27.11.2014 ним було повідомлено позивача про припинення договору № 86-13 від 20.06.2013 (лист направлено на фактичну адресу позивача рекомендованою кореспонденцією 27.11.2014 та отримано працівником останнього 04.12.2014). Оскільки договір №86-13 від 20.06.2013 припинив свою дію 31.12.2014, правовідносини між сторонами на 2015 є неврегульованими. У Господарському суді міста Києва розглядається справа за позовом Державного підприємства «Київпассервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» про зобов'язання укласти договір на нових умовах, а тому відповідач вважає нарахування боргу та штрафних санкцій на підставі неіснуючого договору необґрунтованими і у задоволенні позову просить відмовити.

10.09.2015 до суду надійшли додаткові пояснення відповідача, відповідно до яких останній зазначає, що між сторонами має бути укладений відповідний договір про надання послуг автостанціями та автовокзалом «Київ» автомобільному перевізнику на 2015 з метою врегулювання правовідносин сторін щодо розрахунків у 2015 році, а розрахунок вартості обов'язкових послуг, що надаються автостанціями перевізникам ДП «Київпассервіс» на відповідний рік (2014, 2015) (відповідно до Наказу Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.09.2010 за №700), який передує укладенню договору з автомобільним перевізником, в жодному разі не може вважатись домовленістю, досягнутою між позивачем та відповідачем щодо вартості автостанційних послуг та порядку проведення розрахунків.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

20.06.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» (позивач, автомобільний перевізник, ТОВ «Гюнсел») та Державним підприємством «Київпассервіс» (відповідач, підприємство за договором, ДП «Київпассервіс») був укладений договір № 86-13 про надання послуг автостанціями та автовокзалом «Київ» автомобільному перевізнику, за умовами якого підприємство надає автомобільному перевізникові на території автостанцій м.Києва та області та автовокзалу «Київ», підпорядкованих ДП «Київпассервіс», комплекс обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією та здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом автомобільного перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформування водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил, під час здійснення регулярних пасажирських перевезень на автобусних маршрутах загального користування (п.1.2).

Відповідно до пункту 8.1 договору він набуває чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2014. За відсутності письмового повідомлення однієї із сторін про розірвання даного договору за 30 днів до закінчення його дії, договір вважається продовженим на один рік, і так кожного разу (п.8.2), зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною та оформлюється додатковою угодою. Якщо сторона, що одержала пропозицію внести зміни та доповнення у цей договір, не надала відповіді про відмову в прийнятті цієї пропозиції, пропозиція вважається нею прийнятою (п.8.3).

У додатку до договору № 86-13 від 20.06.2013 сторони визначили перелік маршрутів, кількість місць, які відповідач реалізовує на автобусні рейси позивача через каси Центрального автовокзалу «Київ».

Як встановлено судом, п. 8.1 договору № 86-13 від 20.06.2013 визначено, що договір набуває чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2014, а згідно п.8.2 цього ж договору, зміни і доповнення до цього договору допускаються за взаємної згоди сторін, а за відсутності письмового повідомлення однієї із сторін про розірвання даного договору за 30 днів до закінчення його дії, договір вважається продовженим на один рік, і так кожного разу.

З матеріалів справи вбачається, що в листі на адресу позивача від 27.11.2014 № 1/06-31/1838 відповідач зазначив, що договір № 86-13 від 20.06.2013 діє до 31.12.2014 та повідомив про припинення договору. Вказаний лист відправлений відповідачем рекомендованою кореспонденцією 27.11.2014 та отриманий позивачем 04.12.2014, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 431 з підписом представника позивача та фіскальним чеком відділення зв'язку № 4655 від 27.11.2014.

Копія листа № 1/06-31/1838 від 27.11.2014 передана представнику ТОВ «Гюнсел» Романюті О.І., що засвідчено його підписом на примірнику листа.

02.12.2014 ДП «Київпассервіс» з посиланням на закінчення терміну дії договору № 86-13 від 20.06.2013 надіслало ТОВ «Гюнсел» лист № 1/06-32/1862 з пропозицією щодо укладення нового договору з примірником договору та додаткової угоди.

Позивач новий договір з відповідачем не уклав, посилаючись на продовження дії укладеного сторонами договору від 20.06.2013 № 86-13, та, зокрема, заявив до стягнення з відповідача заборгованість за вказаним договором у сумі 1075728,50 грн. за період з 01.03.2015 по 31.05.2015, 110584,28 грн. інфляційних нарахувань на суму заборгованості, 3% річних у розмірі 4712,34 грн. та 94246,88 грн. пені.

Відповідно до розрахунку позивача заявлена до стягнення сума 1075728,50 грн. основного боргу складається з 403337,75 грн. боргу за березень 2015, 418770,48 грн. боргу за квітень 2015, 373205,69 грн. боргу за травень 2015 за вирахуванням 10% плати за обов'язкові послуги відповідачу.

Як доказ надання послуг за спірний період позивачем надано відомості касового продажу квитків (форма 20-АСС).

Відповідач факт надання позивачеві обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією та здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом автомобільного перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформування водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил, не спростовує.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та необхідність часткового задоволення позову з таких підстав.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Судом встановлено, що спірний договір за своєю природою є договором надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 907 Цивільного кодексу України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях визначається Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 № 176 (далі - Правила), які затверджені Кабінетом Міністрів України на виконання вимог статті 35 Закону України «Про автомобільний транспорт» і є обов'язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

Відповідно до п.п. 114-115 Правил перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Мінінфраструктури. Порядок розрахунку вартості послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначає Мінінфраструктури.

Перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Продаж квитків здійснюється за маршрутом прямування та у зворотному напрямку, якщо це передбачено в договорі про продаж квитків.

Аналогічні положення викладені у п.5.1 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 700 від 27.09.2010 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2010 за №1068/18363 (далі - Порядок).

Згідно п.5.3 Порядку власник зобов'язаний укласти з перевізником договір про надання послуг автостанції за наявності у перевізника договору про організацію перевезень на автомобільних маршрутах загального користування з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною чи районною державною адміністрацією або дозволу Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті на перевезення пасажирів на маршруті загального користування, розкладом руху якого передбачено заїзд на автостанцію власника.

Відповідно до п.5.4 Порядку строк, на який укладається договір про надання послуг автостанціями, не може бути меншим, ніж строк обслуговування перевізником маршруту (рейсу), визначений договором про організацію перевезень з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною чи районною державною адміністрацією чи дозволом Укртрансінспекції на перевезення пасажирів на маршруті загального користування.

Згідно з ч.ч. 4, 6, 7 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту, суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів, Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до п. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Як встановлено судом, відповідно до пункту 8.1 договору він набуває чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2014. За відсутності письмового повідомлення однієї із сторін про розірвання даного договору за 30 днів до закінчення його дії, договір вважається продовженим на один рік, і так кожного разу (п.8.2), зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною та оформлюється додатковою угодою.

З матеріалів справи вбачається, що в листі на адресу позивача від 27.11.2014 № 1/06-31/1838 відповідач зазначив, що договір № 86-13 від 20.06.2013 діє до 31.12.2014, та повідомив про припинення договору. Вказаний лист відправлений відповідачем рекомендованою кореспонденцією 27.11.2014 та отриманий позивачем 04.12.2014, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення № 431 з підписом представника позивача та фіскальним чеком відділення зв'язку № 4655 від 27.11.2014.

Крім того, сторони не заперечують той факт, що копія листа № 1/06-31/1838 від 27.11.2014 була передана представнику ТОВ «Гюнсел» Романюті О.І., що засвідчено його підписом на примірнику листа.

Факт відправлення (вручення) відповідачем у справі 27.11.2017, тобто більше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору, зазначеного письмового повідомлення про припинення дії договору внаслідок закінчення його строку з урахуванням умов пунктів 8.1 та 8.2 договору є належним доказом припинення правовідносин сторін у справі за укладеним ними договором № 86-13 від 20.06.2013 після 31.12.2014.

Таким чином, є обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи доводи відповідача щодо того, що внаслідок отримання позивачем листа відповідача № 1/06-31/1838 від 27.11.2014 договір № 86-13 від 20.06.2013 про надання послуг автостанціями та автовокзалом «Київ» автомобільному перевізнику від 20.06.2013 є припиненим з 01.01.2015.

Доводи позивача щодо фактичного продовження дії укладеного сторонами договору № 86-13 від 20.06.2013 спростовуються матеріалами справи та її фактичними обставинами, а тому позовна вимога про визнання права позивача на здійснення у 2015 році фінансово-господарської діяльності з Державним підприємством «Київпассервіс» за договором №86-13 від 20.06.2013 є безпідставною.

Крім того, суд зазначає, що за приписами ч. 1 ст. 15, ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою ст. 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, такі як, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків.

Позовна вимога про визнання права позивача на здійснення у 2015 році фінансово-господарської діяльності з відповідачем саме за договором № 86-13 від 20.06.2013 не відповідає положенням ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, оскільки не формулює спосіб захисту порушеного права позивача та не призводить до відновлення такого права.

Враховуючи наведене, у задоволенні позовної вимоги про визнання права позивача на здійснення у 2015 році фінансово-господарської діяльності з відповідачем саме за договором № 86-13 від 20.06.2013 слід відмовити за необґрунтованістю.

Розглянувши вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за вищеназваним договором у сумі 1075728,50 грн. за період з 01.03.2015 по 31.05.2015, 110584,28 грн. інфляційних нарахувань на суму заборгованості, 3% річних у розмірі 4712,34 грн. та 94246,88 грн. пені, суд зазначає таке.

Відповідно до розрахунку позивача заявлена до стягнення сума 1075728,50 грн. основного боргу складається з 403337,75 грн. боргу за березень 2015 року, 418770,48 грн. боргу за квітень 2015 року, 373205,69 грн. боргу за травень 2015 за вирахуванням 10% плати за обов'язкові послуги відповідачу.

Як докази надання послуг за спірний період позивачем надано відомості касового продажу квитків (форма 20-АСС).

Вимоги щодо заборгованості за надані послуги позивач обґрунтовує як спірним договором, так і посиланнями на Закон України «Про автомобільний транспорт», Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, Порядком регулювання діяльності автостанцій, відповідно до яких обов'язок укладення договору з автомобільним перевізником (позивачем) покладений на власників автостанцій (у даному випадку відповідача), що визначено ст.32 Закону України «Про автомобільний транспорт», п.п. 114-115 Правил, п.п. 5.3-5.4 Порядку.

Пунктом 4.4 Порядку діяльності автостанцій встановлено обов'язок відповідача перераховувати позивачу сумарну вартість проїзду за реалізовані через каси автостанцій квитки та вартість перевезення багажу (за вирахуванням плати за обов'язкові послуги) у строк, передбачений договором між ними, але не пізніше п'яти банківських днів з дня відправлення відповідного рейсу.

Таким чином, враховуючи факт припинення договору № 86-13 від 20.06.2013 з 01.01.2015, між позивачем та відповідачем склались відносини, аналогічні відносинам надання послуг, у зв'язку з чим у відповідача виникло грошове зобов'язання перед позивачем, наявність якого підтверджується відомостями касового продажу квитків (форма 20-АСС) за березень, квітень та травень 2015, строк оплати наданих послуг визначається у відповідності до п.4.4 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 700 від 27.09.2010, а вартість послуг відповідно до Розрахунку вартості обов'язкових послуг, що надаються автостанціями перевізника ДП «Київпассервіс» (згідно Порядку регулювання діяльності автостанцій, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 700 від 27.09.2010) на 2015 рік, де зазначено про вартість послуг перевізниками в цілому для автостанцій у розмірі 10%.

Відповідач не спростував факт продажу прохідних квитків, надання послуг пасажирам та позивачу по організації перевезень, а також здійснення позивачем регулярних пасажирських перевезень з автовокзалу «Київ» в березні-травні 2015 за раніше погодженими рейсами та не надав суду контррозрахунку суми позову.

За таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 1075728,50 грн. основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов'язання по оплаті реалізованих через каси відповідача квитків позивача та вартості перевезення багажу (за вирахуванням плати за обов'язкові послуги), вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 4712,34 грн. та 110584,28 грн. інфляційних нарахувань на суму заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який перевірено судом.

Вимоги позивача в частині стягнення 94246,88 грн. пені задоволенню не підлягають, враховуючи таке.

Згідно із положеннями ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є пеня.

Відповідно до ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Позивачем здійснене нарахування пені за прострочення виконання зобов'язань за березень, квітень, травень місяці 2015 на підставі п.7.4 договору №86-13 від 20.06.2013, який припинив свою дію з 01.01.2015, а тому у суду відсутні підстави застосування відповідальності відповідача у вигляді сплати пені за прострочення виконання зобов'язання за вказаний період.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1075728,50 грн. заборгованості за період надання послуг з 01.03.2015 по 31.05.2015, 110584,28 грн. інфляційних нарахувань на суму заборгованості, 3% річних у розмірі 4712,34 грн.

В решті позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 33, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Київпассервіс» (04071, м. Київ, вул. Нижній Вал, 15-А, ідентифікаційний код 33348385) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» (03048, м. Київ, вул. Ф. Ернста, 3-Б, ідентифікаційний код 25292 (один мільйон сімдесят п'ять тисяч сімсот двадцять сім) грн. 50 коп. заборгованості за період з 01.03.2015 по 31.05.2015, 3% річних у розмірі 4712 (чотири тисячі сімсот дванадцять) грн. 34 коп., 110584 (сто десять тисяч п'ятсот вісімдесят чотири) грн. 28 коп. інфляційних нарахувань на суму заборгованості та 23820 (двадцять три тисячі вісімсот двадцять) грн. 50 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.09.2015

Суддя В.О. Демидов