РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2015Справа №910/20785/15

Суддя господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом публічного акціонерного товариства „Брокбізнесбанк"

до товариства з обмеженою відповідальністю „Українська бурова компанія"

про стягнення 22435556,49 грн,

за участю представників сторін:

від позивача - Карпінський С. В. (довіреність від 226/03 від 07.09.2015);

від відповідача - Пухальська І. С. (довіреність б/н від 02.02.2015)

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Українська бурова компанія" про стягнення заборгованості в сумі 22435556,49 грн, з яких: 5144,90 грн - пені за прострочення сплати процентів; 411,59 грн - 3 % річних за прострочення сплати процентів, 210000,00 грн - штрафу за порушення п. 4.2.6 Кредитного договору, 120000,00 грн - штрафу за порушення п. 7.5 кредитного договору та 22100000,00 грн штрафу за порушення п. 2.14 договору застави.

Позов мотивований порушенням відповідачем грошового зобов'язання за кредитним договором від 26.03.2008 № 05-08-П .

Разом з позовною заявою позивач подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову в якій позивач просить накласти арешт на основні засоби та інші необоротні активи (в тому числі на Свердловину № 22, Свердловину № 23, Свердловину № 24 та Свердловину № 25), що належить ТОВ „Українська бурова компанія" у межах розміру позовних вимог.

Розглянувши подану заяву про забезпечення позову, суд його відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до забезпечення позову є правом суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Позивач не надав суду доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. А прострочення виконання умов договору відповідачем по справі не може свідчити про загрозу невиконання рішення суду.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 13.08.2015 порушено провадження у справі № 910/20785/15 та призначено розгляд справи на 02.09.2015.

02.09.2015 від представника відповідача через відділ діловодства суду надійшов відзив на позов в якому відповідач зазначив, що 16.01.2014 відповідно до додаткової угоди припинено дію кредитного договору у зв'язку з повним виконанням зобов'язань по ньому та заявив про застосування строків позовної давності до штрафних санкцій, у зв'язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 02.09.2015, у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошена перерва до 11.09.2015.

Представник позивача у судовому засіданні 11.09.2015 року підтримав заявлені позовні вимоги та заперечив проти застосування строків позовної давності.

Представник відповідача в судовому засідання 11.09.2015 заперечив проти заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні 11.09.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши повноважного представника позивача, судом встановлено наступне.

26.03.2008 між товариством з обмеженою відповідальністю «Українська бурова компанія» (відповідач, позичальник) та акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (позивач, банк) було укладено кредитний договір № 05-08П відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (далі - кредит) в сумі 442 000 000,00 грн (ст. 1 кредитного договору № 05-08П в редакції додаткової угоди від 25.03.2011 № 6 до кредитного договору № 05-08П).

За приписами ст. 2.1.1 кредитного договору в якості забезпечення виконання позивачем своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів, комісії, можливої неустойки, а також інших витрат позивач зобов'язується оформити заставу.

18.12.2008 між акціонерним банком «Брокбізнесбанк», як заставодержателем, та відповідачем, як заставодавцем, було укладено договір застави від 18.12.2008 № 20/3П (далі - договір застави № 20/3П), відповідно до умов якого даним договором забезпечується виконання заставодавцем зобов'язань по поверненню заставодержателеві кредитів, сплати процентів за користування ними, штрафних санкцій, платежів, що передбачені та/або випливають з кредитних договорів від 26.03.2008 № 05-08П та від 05.12.2007 № 20-07П (п. 1.1, 1.3 договору застави № 20/3П).

Відповідно до п. 1.4 зазначеного договору застави в забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором заставодавець надає заставодержателю в заставу належні йому на праві власності основні засоби та інші необоротні активи ( в тому числі Свердловина № 22 та Свердловина № 23) згідно з додатком № 1, що є невід'ємною частиною цього договору.

Вказаним додатком № 1 до договору застави № 20/3П сторони погодили перелік основних засобів та інших необоротних активів, які передані під заставу, їх найменування, інвентарний № та вартість.

Узгоджена сторонами оціночна вартість предмета застави становить 1 979 166,00 грн (п. 1.6 договору застави № 20/3П).

31.12.2013 на підставі договору застави від 18.12.2008 № 20/3П було зареєстровано за № 14107173 заставу рухомого майна загальною заставною вартістю 33 669 965,00 грн.

Додатковою угодою від 16.01.2014 № 9 до кредитного договору від 16.01.2014 № 05-08П сторони домовились про припинення дії кредитного договору від 26.03.2008 № 05-08П, у зв'язку з повним виконанням зобов'язань по ньому.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 16.01.2014 № 9 до кредитного договору від 16.01.2014 № 05-08П згідно якого сторони домовились про припинення дії кредитного договору від 26.03.2008 № 05-08П, у зв'язку з повним виконанням зобов'язань по ньому, а також відповідно до банківської виписки по особовому рахунку за 04.02.2014 № 9800, якою підтверджується повернення тіла кредиту та сплата процентів за користування грошовими коштами за кредитним договором від 05.12.2007 № 20-07П, зобов'язання позивача, обумовлені кредитними договорами щодо повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами є виконаними та прийняті банком.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду м. Києва від 14.04.2015 у справі № 910/3689/15-г, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015, визнано припиненими зобов'язання за договором застави від 26.12.2007 № 20/1П та договором застави від 18.12.2008 № 20/3П, укладеними між товариством з обмеженою відповідальністю «Українська бурова компанія» та публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк».

Судове рішення у справі № 910/3689/15-г набрало законної сили 16.06.2015.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі № 910/3689/15-г не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі № 910/20785/15, не можуть йому суперечити.

Рішенням суду у справі № 910/20785/15 встановлено факт припинення зобов'язання по кредитному договору 16.01.2014.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 5144,90 грн - пені за прострочення сплати процентів; 411,59 грн - 3 % річних за прострочення сплати процентів, 210000,00 грн - штрафу за порушення п. 4.2.6 Кредитного договору, 120000,00 грн - штрафу за порушення п. 7.5 Кредитного договору та 22100000,00 грн штрафу за порушення п. 2.14 Договору застави.

Проценти за поточний календарний місяць позичальник сплачує на рахунок, вказаний банком щомісяця до 7 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення (в тому числі дострокового) строкової заборгованості за кредитом в повному обсязі (п. 2.6 кредитного договору).

Моментом повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки банку суми кредиту, процентів, комісій, неустойки, визначених цим договором (п. 2.7 кредитного договору).

Відповідно до п. 2.8 договору, погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: в першу чергу погашається прострочена заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом (якщо прострочення буде мати місце); в другу чергу - строкова заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом; в третю чергу - прострочена заборгованість по поверненню кредиту (якщо прострочення буде мати місце); в четверту чергу погашається строкова заборгованість по поверненню кредиту; в п'яту чергу - заборгованість по сплаті комісій; в шосту - за неустойку, у випадку її нарахування банком; в сьому - інші витрати банку. Банк може змінити порядок погашення заборгованості на власний розсуд.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до п. 4.2.1 кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати проценти, сплачувати інші грошові зобов'язання за цим договором, виконувати всі свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання за кредитним договором, позивач нарахував до стягнення 5144,90 грн - пені за прострочення сплати процентів; 411,59 грн - 3 % річних за прострочення сплати процентів, 210000,00 грн - штрафу за порушення п. 4.2.6 Кредитного договору, 120000,00 грн - штрафу за порушення п. 7.5 Кредитного договору та 22100000,00 грн штрафу за порушення п. 2.14 договору застави.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1-2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.1. кредитного договору його сторони визначили, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісій банк має право нарахувати позичальнику неустойку в розмірі подвійної процентної ставки, що визначена п. 1.1.3. цього договору, від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

З доданої до матеріалів справи виписки з банківського рахунку вбачається, що в порушення умов договору та норм чинного законодавства України, позичальник не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором у строки встановлені в зазначеному договорі, що не заперечувалося відповідачем та що свідчить про обґрунтованість заявленої до стягнення позивачем пені за прострочення сплати процентів.

Відповідно до п. 7.5 договору у випадку дострокового погашення кредиту позичальник сплачує неустойку у розмірі 1% від суми погашеної заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що додатковою угодою від 25.03.2011 сторони відстрочили строк сплати відсотків по кредитному договору до 25.03.2014.

Судом встановлено, що відповідач достроково погасив заборгованість по кредитному договору, що вбачається з п. 1 додаткової угоди від 16.01.2014 № 9 до кредитного договору від 16.01.2014 № 05-08П, згідно якого сторони домовились про припинення дії кредитного договору від 26.03.2008 № 05-08П у зв'язку з повним виконанням зобов'язань по ньому, а також відповідно до банківської виписки по особовому рахунку за 04.02.2014 № 9800, якою підтверджується повернення тіла кредиту та сплата процентів за користування грошовими коштами за кредитним договором від 05.12.2007 № 20-07П.

А отже, позивач правомірно нарахував 120 000,00 грн штрафу за порушення п. 7.5 кредитного договору.

Також позивач вказав, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання в частині п. 4.2.6 кредитного договору.

У відповідності до п. 4.2.6. кредитного договору позичальник зобов'язався надавати банку всі необхідні документи для здійснення перевірки цільового використання кредиту, аналізу фінансового стану позичальника, зокрема, щоквартально до 25 числа місяця, наступного за звітним кварталом, надавати банку фінансову інформацію, пов'язану з діяльністю позичальника у звітному кварталі (в тому числі баланс (форму № 1), звіт про фінансові результати (форму № 2), щорічно до 20 лютого наступного за звітним роком надавати банку фінансову інформацію, пов'язану з діяльністю позичальника у звітному році (в тому числі баланс (форму № 1), звіт про фінансові результати (форму № 2), а також в строк до 7 числа поточного місяця надавати банку довідки з інших банків, в яких у позичальника відкриті поточні рахунки та/або існує кредитна заборгованість, про фактичні обороти і стан заборгованості (по сумі кредиту, процентам та штрафним санкціям) за попередній місяць, а також інші документи на вимогу банку.

Відповідно до п. 7.3 кредитного договору банк має право нараховувати позичальнику неустойку в розмірі 0,5 відсотків суми фактичного залишку заборгованості за кредитом у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником п.п. 4.2.6, 4.2.7 цього договору за кожний факт порушення.

Відповідач заперечень та підтверджуючих документів на спростування порушення п. 4.2.6 кредитного договору суду не надав.

З огляду на зазначене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 210000,00 грн штрафу за порушення п. 4.2.6 кредитного договору

Позивач заявив про стягнення штрафу за порушення п. 2.1.4 договору застави в розмірі 22100000,00 грн.

Відповідно до п. 2.1.4 договору застави застоводавець зобов'язується на період фактичної дії цього договору застрахувати за свій рахунок предмет застави на його повну вартість, але не менше за ту, що визначена в п. 1.6 цього договору, на користь заставодержателя. За невиконання чи неналежне виконання даного пункту договору заставодержатель має право вимагати від заставодержателя сплату штрафу у розмірі 5% від суми одержаних кредитів.

Відповідачем не надано суду доказів виконання п. 2.1.4 договору застави, а отже у позивача наявні підстави для стягнення з відповідача 22 100 000,00 грн штрафу за порушення п. 2.14 договору застави.

Що стосується заявлених до стягнення 3% річних, то згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на зазначене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 411,59 грн. 3% річних є правомірними.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року №10)

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Строк позовної давності по нарахованій позивачем пені за період з 16.12.2008 по 17.12.2008 сплинув 16.12.2009 та 17.12.2009.

Строк позовної давності по нарахованих позивачем штрафів за порушення п. 4.2.6 кредитного договору, за порушення п. 7.5 кредитного договору та за порушення п. 2.14 договору застави сплинув 16.01.2015, через рік після підписання угоди про припинення зобов'язання по кредитному договору.

Тоді як, позивач звернувся з позовом в серпні 2015 року (штамп на конверті).

Що стосується строку позовної давності по заявленим 3% річних необхідно зазначити наступне.

Позивач заявив про стягнення з відповідача 3% річних у період з 16.12.2008 по 17.12.2008.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги (абзац 3 п. 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

У відповідності до п. 5.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).

Таким чином, строк позовної давності по нарахованих позивачем 3% річних сплинув 16.12.2011.

Враховуючи, що відповідачем до винесення рішення у справі подано заяву про застосування передбаченого ст. 258 Цивільного кодексу України скороченого строку позовної давності до вимоги про стягнення пені та штрафів і позивач не обґрунтував поважність причин пропуску строку давності для відповідних вимог, позов в частині стягнення 5144,90 грн - пені за прострочення сплати процентів; 411,59 грн - 3 % річних за прострочення сплати процентів, 210000,00 грн - штрафу за порушення п. 4.2.6 Кредитного договору, 120000,00 грн - штрафу за порушення п. 7.5 Кредитного договору та 22100000,00 грн штрафу за порушення п. 2.14 договору застави задоволенню не підлягає.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства „Брокбізнесбанк"

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85, 121 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. Відмовити у задоволенні позовних вимог.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.09.2015

Суддя Я.А. Карабань