РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2015Справа №910/24736/14

За позовомПублічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мир»
ДоПриватного акціонерного товариства «Просто-Страхування»
Простягнення 25 500,00 грн.
Суддя Спичак О.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Пономаренко С.М.- дов. № 01 від 06.01.2015 року;

від відповідача: Крашеніннікова М.І.- дов. № 851 від 24.12.2014 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Мир» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» про стягнення 25500,00 грн. страхового відшкодування.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2014 у справі № 910/24736/14 (суддя Отрош І.М.) у позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 у цій справі (колегія суддів у складі: головуючого судді Тищенко А.І., суддів Михальської Ю.Б., Отрюха Б.В.) рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2014 у справі № 910/24736/14 скасовано; прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мир» суму страхового відшкодування за спричинений збиток у розмірі 25 500,00 грн., судовий збір у розмірі 1827,00 грн. за подання позову та 913,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 виправлено описку, допущену при виготовленні постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 у справі № 910/24736/14, та виправлено найменування позивача на Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Мир».

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, Приватне акціонерне товариство «Просто - страхування» звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2015 у справі № 910/24736/14 та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у цій справі.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.07.2015року у справі № 910/24736/14 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду м. Києва від 17.03.2015 р. та рішення Господарського міста Києва від 05.12.2014 р. у справі № 910/24736/14 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Згідно автоматичного розподілу справ від 15.07.2015 року, справу № 910/24736/14 було передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою суду від 20.07.2015 р. справу № 910/24736/14 прийнято до свого провадження суддею Спичаком О.М., її розгляд призначено у залі судового засідання на 31.08.2015 р. та зобов'язано сторін надати письмові пояснення з урахуванням висновків наведених в постанові Вищого господарського суду України від 08.07.2015 року у справі № 910/24736/14.

Представник позивача 25.08.2015 р. через канцелярію суду подав письмові пояснення по справі, а в судовому засіданні 31.08.2015 р. надає усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача у даному судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Відповідно до статті 77 ГПК України, судом оголошено перерву в судовому засіданні до 11.09.2015 р.

У судовому засіданні 11.09.2015 р. представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача надає усні пояснення по суті спору, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечив.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 11.09.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.04.2006 між Відкритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Мир», яке змінило своє найменування на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Мир», (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 03/04/06АВТО, яким передбачено страхування транспортного засобу Mitsubishi Pajero, державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до п. 4.1 Договору добровільного страхування наземного транспорту № 03/04/06АВТО від 07.04.2006 договір страхування набирає чинності з 07.04.2006 і діє до 06.04.2007.

05.08.2006 на автодорозі Київ-Десна сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_4, та під його керуванням та автомобіля НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_5, що призвело до загибелі людей та значних пошкоджень автомобілів.

Згідно висновку № 885 експертного автотоварознавчого дослідження від 05.12.2006р., складеного судовим експертом ОСОБА_6 (свідоцтво судового експерта № 953 від 22.12.2005; свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 2915 від 28.08.2002; сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 3340/05 від 28.04.2005), матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля Mitsubishi Pajero, державний номер НОМЕР_1 становить 162960 грн. 00 коп.

Згідно зі страховими актами № 73/07 від 09.07.2007 та № 125-1/06 від 31.10.2006 складеними позивачами, розмір страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту № 03/04/06АВТО від 07.04.2006 складає 100000 грн. 00 коп., на підставі якого позивачем виплачено страхове відшкодування у розмірі 100000 грн. 00 коп. страхувальнику, що підтверджується видатковими касовими ордерами від 10.07.2007 на суму 50000 грн. 00 коп., від 15.09.2006 на суму 25000 грн. 00 коп. та від 14.09.2006 на суму 25000 грн. 00 коп.

Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 17.12.2013 у справі № 1-29/13 ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді шести років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05.03.2014р. вирок Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2013 року у справі № 1-29/13 залишено без змін.

Як встановлено судом, на момент скоєння ДТП, цивільна відповідальність власника транспортного засобу Hyunday matrix, державний номер НОМЕР_4, була застрахована Приватним акціонерним товариством «Просто-страхування» відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВА/7010175 з встановленим розміром страхової суми за шкоду, заподіяну майну - 25 500 грн. 00 коп., франшизи - 0 грн. 00 коп.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Мир» звернулось до Приватного акціонерного товариства «Просто - страхування» з заявою на страхове відшкодування вих. № 347 від 08.10.2014, в якій просив сплатити грошові кошти в розмірі 25 000 грн. 00 коп. (страхове відшкодування) на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Листом вих. № 04-5699 від 15.10.2014 відповідач повідомив позивача про відмову у проведенні виплати страхового відшкодування зважаючи на сплив строку позовної давності.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, у зв'язку зіспливом строків позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва № 910/24736/14 від 05.12.2014 р. і постанову Київського апеляційного господарського суду № 910/2473614/14 від 17.03.2015 р. та направляючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 08.07.2015 р. виходив із того, що відмовляючи у позові у зв'язку із спливом позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, місцевий господарський суд, не застосувавши до спірних правовідносин норми ст. 1188 Цивільного кодексу України щодо підстав відповідальності при взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, дійшов помилкового висновку про те, що на позивача не покладений обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди. За наявності в матеріалах справи відомостей про розгляд до 2013 року судом кримінальної справи за наслідками ДТП місцевий господарський суд не надав правової оцінки вказаній обставині з точки зору її поважності при вирішенні питання про сплив позовної давності, а тому дійшов передчасного висновку про недоведеність поважних причин пропуску позовної давності. В свою чергу суд апеляційної інстанції, залишивши поза увагою передбачені ст. 1188 Цивільного кодексу України підстави відповідальності при взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки та без належного дослідження і надання правової оцінки обставинам, встановленим у вироку Вишгородського районного суду Київської області від 17.12.2013 щодо порушення ПДР водієм ОСОБА_3, дійшов передчасного висновку про задоволення позову повністю.

У зв'язку з цим, Вищий господарський суд України звернув увагу на те, що при новому розгляді справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене у даній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, дати належну юридичну оцінку доводам та запереченням учасників судового процесу і, в залежності від встановленого та у відповідності з вимогами закону, вирішити спір.

Згідно статті 11112 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Виконуючи вказівки Вищого господарського суду України, які містяться у постанові від 08.07.2015 р., при новому розгляді даної справи судом було встановлено наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Нормами статті 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У відповідності до пункту 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до частини 2 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з нормами статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до особи відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою статті 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так як цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Hyunday matrix, державний номер НОМЕР_4, була застрахована Приватним акціонерним товариством «Просто-страхування» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВА/7010175, відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язок щодо відшкодування збитку, завданого внаслідок ДТП водієм транспортного засобу Hyunday matrix, державний номер НОМЕР_4, власнику автотранспортного засобу Mitsubishi Pajero, державний номер НОМЕР_1, покладається на відповідача (в межах страхової суми та за вирахуванням франшизи).

Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Згідно з пунктом 12.1. статті 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВА/7010175 розмір франшизи складає 0 грн. 00 коп., розмір страхової суми (ліміту відповідальності) за шкоду, заподіяну майну - 25500 грн. 00 коп.

За таких обставин, що позивач набув право на отримання страхового відшкодування від відповідача в розмірі 25 500,00 грн. 00 коп.

Відповідачем у своєму відзиві на позов було заявлено про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Згідно із ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як передбачено ч. 6 ст. 261 Цивільного кодексу України, за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Відповідно до правової позиції, викладеної судовою палатою у господарських справах Верховного Суду України при розгляді справи № 910/177/14/3-9гс15 від 25.02.2015 р., за регресними зобов'язаннями перебіг строку позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, в саме від дня виплати страхового відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем постраждалій особі було виплачено страхове відшкодування у розмірі 100 000,00 грн., що підтверджується видатковими касовими ордерами від 10.07.2007 р. на сум 50 000,00 грн., від 15.09.2006 р на суму 25 000,00 грн. та від 14.09.2006 р. на суму 25 000,00 грн. З огляду на наведене строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплинув 10.07.2010 р.

Частинами 3-5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Відповідна правова позиція щодо застосування ст. 267 Цивільного кодексу України наведена у постанові Верховного Суду України від 13.05.2014 у справі 3-14гс14.

Відповідно до ст.ст. 4-7, 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», господарський суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, навіть якщо сторона в обґрунтування своїх вимог посилався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини; посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Умовами статті 1188 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах,а саме - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, в силу вимог статті 1188 Цивільного кодексу України, у випадку завдання шкоди, внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, крім встановлення факту завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди, необхідно встановити винну особу або ступінь вини кожного в залежності від обставин ДТП, що, в свою чергу, є передумовою покладання на особу обов'язку з відшкодування шкоди.

При цьому судом зазначається, що належним доказом, який би встановлював протиправність поведінки водія, а саме порушення ним Правил дорожнього руху, а відтак і наявність вини останнього у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, є постанова відповідного органу (посадової особи), прийнята за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення або вирок суду у кримінальній справі.

Враховуючи зазанчене суд приходить до висновку, що до набрання вироком Вишгородського районного суду Київської області від 17.12.2013 у справі № 1-29/13, яким ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні ДТП та завданні шкоди, законної сили, даний спір не міг бути вирішений по суті.

Враховуючи вищезазначене, суд визнає причини пропущення позовної давності поважними та в силу вимог ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України вважає за доцільне захистити порушені права позивача шляхом стягнення з Приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування» 25 500,00 грн.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» (місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Герцена, 10, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мир» (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, 5-й поверх, ) суму страхового відшкодування за спричинений збиток у розмірі 25 500 (двадцять п'ять тисяч п'ятсот) грн. 00 коп., судовий збір у розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. за подання позову та 913 (дев'ятсот тринадцять) грн. 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

16.09.2015

Суддя Спичак О.М.