КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2015 р. Справа№ 910/29743/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Власова Ю.Л.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: Карапетян А.Р. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Донецького обласного управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 року

у справі № 910/29743/14 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Донецького обласного управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Український страховий дім"

про стягнення 25228,05 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії Донецького обласного управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Український страховий Дім" про стягнення 25228,05 грн., а саме 23962,94 грн. безпідставно отриманих коштів, 1265,11 грн. процентів за користування грошовими коштами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 року у справі № 910/29743/14 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії Донецького обласного управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення суду підлягає скасуванню у зв'язку з тим, що воно було винесено з порушенням норм матеріального права, та висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що у квітні 2014 року в результаті домовленості між Банком та Відповідачем було прийнято рішення щодо припинення дії Договору, у зв'язку з чим були проведені остаточні розрахунки за Договорами (на підставі листа Банку від 01.04.2014 року № 27-7/0802/250-сз).

Також, скаржник зазначає, що підтвердженням припинення дії договору є те, що сторонами з квітня 2014 року не виконувались зобов'язання по договору, а саме Банком не проводилась сплата страхових платежів. Відповідачем не проводились страхові виплати.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2015 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді - Власов Ю.Л., Пономаренко Є.Ю., відновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 09.09.2015 року.

У зв'язку з перебуванням судді Понмаренко Є.Ю. на лікарняному, розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 року, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А.; судді Власов Ю.Л., Шаптала Є.Ю.

Відповідач до судового засідання, що відбулось 18.06.2014 року, не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності відповідача є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

06.06.2011 року між Приватним акціонерним товариством "Український страховий дім" (страховик за договором) та Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії Донецького обласного управління АТ "Ощадбанк" (страхувальник за договором), укладено Договір добровільного страхування кредитів № 27-13/67 (соціальні пенсіонери).

Умовами п. 2.1 Договору сторони узгодили, що його предметом є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України і пов'язані з невиконанням або неналежним виконанням позичальниками своїх договірних зобов'язань за кредитними угодами, що укладені між страхувальником та позичальниками, з типовою формою якого страховика ознайомлено.

Згідно з п. 3.3 Договору передбачено, що франшиза по договору не застосовується.

Відповідно до умов п. 4.1 Договору страховим випадком є факт завдання збитків страхувальнику внаслідок невиконання або часткове невиконання позичальником своїх зобов'язань по поверненню суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені в конкретній кредитній угоді, внаслідок неплатоспроможності позичальника, під неплатоспроможністю позичальника сторони розуміють невиконання позичальником умов кредитної угоди по своєчасній сплаті кредиту та/або процентів за користування кредитом понад 10 календарних днів з будь-яких причин, за винятком тих, що передбачені розділом 9 договору (п. 4.2 Договору).

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що зобов'язання страховика за цим договором розповсюджуються на страхові випадки, які настали в період дії конкретної кредитної угоди, за умови сплати страхових платежів.

За умовами п.5.2 Договору розрахунок страхового платежу за звітний місяць здійснюється відповідно до умов цього Договору та відповідно з Довідкою - розрахунком (додаток № 1 до Договору).

Додатковим договором № 1 від 23.06.2011 року пункти Договору викладено в наступній редакції, зокрема, п. 5.2, 5.2.6 та 5.2.7: Страхова сума за звітний місяць по кожній окремій кредитній угоді визначається в розмірі середньозваженої середньоденної заборгованості за звітний місяць по кредиту, отриманому позичальником на підставі кредитної угоди., що є діючою протягом строку дії цього Договору". При цьому відповідно до п.5.2.6 Договору страхувальник щомісячно надає страховику оформлену і підписану зі свого боку Довідку - розрахунок до 10 числа місяця наступного за звітним. Страхувальник сплачує на поточний рахунок страховика страховий платіж у сумі, розрахованій відповідно до п. 5.2.5 цього Договору, щомісячно до 15 числа місяця, наступного за звітним.

Згідно п. 5.2.5 Договору (в редакції Додаткового договору № 1 від 23.06.2011 року) страховий платіж до сплати розраховується як сума страхового платежу за звітний місяць (п. 5.2.1 Договору) та попереднього страхового платежу на наступний місяць з вирахуванням сплаченого попереднього страхового платежу (в Додатку № 1 до цього Договору стовпець 9 дорівнює сумі значення стовпця 6 та стовпця 8 за мінусом значення стовпця 7).

Відповідно до п. 6.1. Договору строк дії Договору узгоджено сторонами на термін 2 роки з моменту підписання договору.

Пунктом 6.2. Договору всатановлекно, що дія договору автоматично продовжується на кожний наступний строк і на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не попередить у письмовій формі іншу сторону про припинення його дії не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому розділом 7 цього Договору.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення 23962,94 грн. безпідставно отриманих коштів, 1265,11 грн. процентів за користування грошовими коштами.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивачем помилково перераховано, страхововий платіж в сумі 23962,94 грн. за договором добровільного страхування кредитів № 27-13/67 від 06.06.2011 року, укладеним між сторонами, дія якого фактично припинилась, внаслідок неповернення вказаних коштів у відповідача утворилась заборгованість у вказаному розмірі, за наявності якої позивачем нараховані проценти за користування грошовими коштами.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

У відповідності до ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 16 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування кредитів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України "Про страхування".

Статею 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов вказаного Договору позивачем платіжним дорученням № 143990787 від 11.07.2014 року було перераховано 23962,94 грн. з призначенням платежу "страх. платеж за 06.2014 р. согл. дог. №27-13/67 от 06/07/2011 добровольного срах. кред. (социальные пенсионеры), без НДС", копія якого наявна в матеріалах справи.

При цьому позивач в позовній заяві посилається на помилкове перерахування вказаних коштів на рахунок відповідача, про що, на думку позивача, свідчить направлений останнім відповідачеві лист № 27-7/0802/250-сз від 01.04.2014 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

У вказаному листі позивач звертається до ПАТ "Український Страховий Дім" з проханням щодо повернення авансових платежів згідно договорів, серед яких зазначений, зокрема, спірний Договір добровільного страхування кредитів № 27-13/67 від 06.06.2011 року, з метою здійснення остаточних розрахунків за договорами добровільного страхування кредитного портфелю.

Претензією № 27-7/2220/2204 від 13.10.2014 року, надсилання якої відповідачеві підтверджується наявною в матеріалах справи копією опису вкладення від 21.10.2014 року, позивач звертався до відповідача з проханням про повернення помилково перерахованих згідно платіжного доручення № 143990787 від 11.07.2014 року грошових коштів в сумі 23962,94 грн., посилаючись при цьому на ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, отримані згідно платіжного доручення позивача № 143990787 від 11.07.2014 року грошові кошти в розмірі 23962,94 грн. відповідачем повернуті не були, в результаті чого позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору добровільного страхування кредитів № 27-13/67 від 06.06.2011р. або його окремих положень суду не надано.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що предметом спору у даній справі є повернення здійсненого позивачем за Договором страхового платежу. При цьому вимоги позивача (страхувальника) мотивовані здійсненням вказаного платежу після припинення дії Договору, відповідно до умов якого він був виконаний, та направленням відповідачу (страховику) листа (претензії) щодо повернення помилково перерахованих грошових коштів на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 7.3 Договору його дія може бути припинена за згодою сторін, а також у випадках, зокрема, несплати страхувальником страхових платежів у встановлені цим Договором строки.

Відповідно до умов п. 7.4 Договору про намір припинити дію Договору сторона - ініціатор зобов'язана у письмовій формі повідомити іншу сторону не менш як за 30 календарних днів до можливої дати припинення дії цього Договору.

Як встановлено судом за матеріалами справи, зі змісту листа № 27-7/0802/250-сз від 01.04.2014 року, на який позивач посилається в позовній заяві, не вбачається пропозиції останнього розірвати (припинити) Договір або відмова від останнього, натомість, наявне посилання на Договір № 27-13/67 від 06.06.2011 року як на підставу перерахування авансового платежу.

Господарський суд вірно зазначає, що стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, зокрема, її положеннями передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Суд першої інстанції вірно зазначає, що об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Таким чином, передумовою для задоволення вимог про повернення безпідставно збереженого майна є, зокрема, встановлення факту його збереження за рахунок іншої особи. При цьому, вказані обставини мають бути доведені відповідними доказами.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як зазначено вище, відповідно до ч.1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У відповідності до ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи з системного аналізу зазначених положень та ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України суд доходить висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Таким чином, загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

За таких обставин, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція визначена в постанові Верховного Суду України від 22.01.2013 року у справі № 5006/18/13/2012.

Якщо зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, між ПАТ "Державний Ощадний банк України" та ПАТ "Український страховий дім" було укладено Договір добровільного страхування кредитів № 27-13/67 від 06.06.2011 року, з огляду на те, що зобов'язання між сторонами не припинилися у зв'язку із припинення строку дії Договору, оскільки відповідно до умов п.6.2 Договору строк його дії - до 06.06.2015 року за відсутності належних повідомлень сторін про припинення строку його дії, а грошові кошти в розмірі 23962,94 грн. були перераховані Донецьким обласним управлінням ПАТ "Державний Ощадний банк України" на користь Приватного акціонерного товариства "Український страховий дім" як страховий платіж за Договором, тобто за наявності достатньої правової підстави.

Колегія судів приходить до висновку про необґрунтованість посилань позивача на те, що оспорювані грошові кошти вважаються отриманими відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України та на те, що дія договору припинена.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача як на підтвердження припинення дії Договору добровільного страхування кредитів № 27-13/67 від 06.06.2011 року та, як наслідок, помилковість перерахування коштів на Договір добровільного страхування кредитів № 06-П/14 від 28.02.2014 року, укладений між позивачем та Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ПСК - Захід", та довідку - розрахунок за цим Договором, в якій зазначений страховий платіж за червень 2014 року саме в тій сумі, яка перерахована позивачем відповідачеві, оскільки здійснення позивачем перерахування страхових платежів за іншими договорами, зокрема, за вказаним договором добровільного страхування кредитів № 06-П/14 від 28.02.14 року, здійснене на виконання зобов'язань сторін, які виникли з інших правових підстав, та не входять до предмета доказування у даній справі.

Суд першої уваги вірно не прийняв до уваги твердження позивача про припинення дії Договору через відсутність сплати страхових платежів та здійснення остаточних розрахунків за Договором, за умови непогодження сторонами довідки - розрахунку за червень 2014 року як такі, що не підтверджені належними доказами та спростовуються матеріалами справи, зокрема, умовами п. 5.2.7 Договору, згідно якого в якості обов'язкової умови сплати страхового платежу страхувальником наявність довідки - розрахунку не передбачена.

За таких обставин, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для витребування грошових коштів в сумі 23962,94 грн. на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, які становлять розмір сплаченого позивачу за Договором страхового платежу.

Зважаючи на висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині повернення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 23962,94 грн., вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 1265,11 грн. задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Донецького обласного управління Публічного акціонерного є обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 19.03.2015 року у справі № 910/29743/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Донецького обласного управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Донецького обласного управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення господарського суду міста Києва від 19.03.2015 року у справі № 910/29743/14 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Донецького обласного управління Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення господарського суду міста Києва від 19.03.2015 року у справі № 910/29743/14 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 року у справі № 910/29743/14 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/29743/14 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Ю.Л. Власов

Є.Ю. Шаптала