КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2015 р. Справа№ 910/13778/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Дяченко Р.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 ( за довіреністю б/н від 10.10.14)

від відповідача: Гамкрелідзе К.Ю. ( за довіреністю від 16.03.15)

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-інвест"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2014р.

у справі № 910/13778/14 (Головуючий суддя: Нечай О.В., судді: Літвінова М.Є., Князьков В.В.)

за первісним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-інвест"

про стягнення заборгованості та штрафних санкцій в розмірі 30 616,28 грн.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-інвест"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про визнання договору оренди недійсним

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості по договору оренди та штрафних санкцій в розмірі 30 616,28 грн.

У листопаді 2014 року відповідач звернувся до господарського суду міста Києва з зустрічними позовними вимогами до позивача про визнання недійсним договору № 01/10/13 оренди приміщення від 28.10.2013 року укладений між СПД ОСОБА_4 та ТОВ «Навігатор-інвест».

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі №910/13778/14 первісний позов задоволено повністю: стягнуто з ТОВ "Навігатор-Інвест" на користь ФОП ОСОБА_4 заборгованість по орендній платі в розмірі 15 308 грн. 14 коп., штраф в розмірі 15 308 грн. 14 коп., у задоволенні зустрічного позову відмолено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем за первісним позовом було порушено умови договору, орендна плата за квітень 2014 року в розмірі 15 304,14 грн. сплачена не була, а тому вимоги позивача за первісним позовом про стягнення штрафу згідно з п. 5.3. договору, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В задоволенні зустрічної вимоги слід відмовлити, оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язкової умови засвідчення підписами сторін кожного аркушу договору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач - ТОВ "Навігатор-інвест" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року в частині вирішення первісного позову скасувати. У частині вирішення первісного позову прийняти нове рішення , яким у позові СПД-ФО ОСОБА_4 до ТОВ "Навігатор-інвест" про стягнення 30 616,28 грн. відмовити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не взяв до уваги, що застосування пункту 5.3. Договору оренди до правовідносин, що виникли між сторонами є неможливим, оскільки зазначений пункт не встановлює порядок обчислення штрафу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015 року було прийнято до розгляду апеляційну скаргу ТОВ "Навігатор-інвест" та призначено справу до розгляду.

В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався.

Представник відповідача у судовому засідання 17.03.2015 року підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача заперечив вказав , що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28.10.2013 р. між ФОП ОСОБА_4 (позивач за первісним позовом, орендодавець) та ТОВ "Навігатор-Інвест" (далі - відповідач за первісним позовом, орендар) було укладено договір оренди приміщення № 01/10/13 (договір)(а.с.9).

За умовами зазначеного договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (без передання права власності) нежитлове приміщення № 1 (групи приміщень № 7), площею 49,9 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 119 (літера А), мета оренди - розміщення офісу для здійснення статутної діяльності орендаря.

Пунктами 2.1- 2.3 договору оренди передбачено, що плата складає 12 000,00 грн. в місяць. Сторони домовилися про те, що орендна плата прив'язується до долару США по курсу НБУ, який на день підписання договору складає 7,993 грн. за один долар США. При зміні курсу орендодавець має право без узгодження з орендарем змінювати орендну плату пропорційно розміру зміну курсу гривні до долара США. Плата оплачується готівкою або перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця, зазначений у даному договорі, авансовим платежем не пізніше 28 числа поточного місяця. Датою оплати при безготівковому розрахунку вважається день зарахування грошей на розрахунковий рахунок орендодавця.

Згідно п. 6.1 договору строк дії даного договору становить 1 рік з моменту підписання. Строк оренди обраховується з моменту передачі до моменту повернення приміщення згідно умов даного договору.

28.10.2013 р. сторонами був підписаний акт приймання-передачі приміщення по вул. Саксаганського, 119 у м. Києві. (а.с.12)

Позивач за первісним позовом звернувшись з позовними вимогами про стягнення орендної плати та штрафу вказав на те, що відповідач має заборгованість по орендній платі за квітень 2014 року в розмірі 15 308,14 грн., з урахуванням підвищення курсу долара по відношенню до гривні та просив також , на підставі п. 5.3. договору оренди стягнути штраф в розмірі 15 308,14 грн.

Відповідач звернувся з зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір № 01/10/13 оренди приміщення від 28.10.2013 року, оскільки при його підписанні не дотримано вимог щодо форми його укладення.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що орендну плату за квітень 2014 року в розмірі 15 304,14 грн. відповідач за первісним позовом був зобов'язаний за умовами договору сплатити до 28.04.2014 р., проте станом на дату подання позову (08.07.2014 р.) відповідачем за первісним позовом не було здійснено оплату за договором, а тому правомірними є вимоги позивача за первісним позовом про стягнення штрафу згідно з п. 5.3 договору. Водночас відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог зазначив, що чинним законодавством не передбачено обов'язкової умови засвідчення підписами сторін кожного аркушу договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).( ч. 1 ст. 530 ЦК України)

Як передбачено ст.ст. 610, 615, 626, 628, 629 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем за первісним позовом надано рахунок-фактури № 04 від 24.03.2014р. за оплату оренди приміщення за квітень 2014 р. на суму 15 308,14 грн.(а.с.13). В свою чергу відповідачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту здійснення орендної плати за орендоване приміщення за квітень.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як передбачено ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Зважаючи на викладене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що затримка в оплаті орендної плати за квітень 2014 року склала більше 20 днів. Таким чином, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги первісного позову про стягнення орендної плати за квітень 2014 року в розмірі 15 308,14 грн. та штрафні санкції 15 308,14 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що штраф має одноразовий характер, умовами договору не передбачено його застосування за окремі періоди порушення зобов'язання ( тобто за кожен день, місяць, рік, тощо прострочення виконання зобов'язання ) , в даному випадку він не може застосуватись, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як видно з умов договору, а саме п.2.1 орендна плата сплачується щомісячно, а тому за порушення умов її своєчасної сплати передбачені наслідки відповідно до п.5.3 договору оренди.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір оренди не є припиненим з березня 2014 року, оскільки відповідачем за первісним позовом не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження направлення та отримання позивачем за первісним позовом листа № 2802/1 від 28.02.2014 р про дострокове розірвання договору (а.с. 42)

Окрім того, умовами пунктів 6.1. - 6.3. договору, встановлено строк оренди - 1 рік з моменту передачі до моменту повернення приміщення згідно умов даного договору. Даний Договір може бути розірваний сторонами до закінчення строку його дії у наступних випадках: за угодою сторін, яка належним чином оформлена; згідно рішення суду; в інших випадках, передбачених законодавством України і даним договором. Даний договір може бути розірваний сторонами в односторонньому порядку з обов'язковим повідомленням іншої сторони не менше, ніж за місяць.

Крім того, слід зазначати, що Київським апеляційним господарським судом у справі № 910/7413/14 встановлено, що Договір було розірвано в односторонньому порядку за ініціативою орендаря з 01.05.2014 р., що підтверджується постановою від 30.09.2014 р. Зазначена постанова залишена без змін відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 20.11.2014 р.

Стосовно вимог позивача за зустрічним позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з зустрічної позовної заяви, позивач, як на підставу визнання недійсним договору № 01.10.13 оренди приміщення від 28.10.2013 року вказує на те, що сторонами не було додержано вимог укладення договору, в частині проставлення підпису уповноваженої особи позивача за зустрічним позовом на кожному аркуші Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (далі - Постанова № 11) правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому, стаття 203 Цивільного кодексу України містить вичерпний перелік підстав, яким має відповідати господарський договір, а відповідно і за якими ознаками такий договір може бути визнано недійсним.

Чинним законодавством України не передбачено обов'язкової умови засвідчення підписами сторін кожного аркушу договору.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що умови договору № 01/10/13 оренди приміщення від 28.10.2013 року виконувались сторонами на протязі тривалого часу : приміщення, згідно акту прийома-передачі надано ТОВ «Навігатор Інвест» 28.10.2013 року, при цьому позивач за зустрічним позовом в період з жовтня 2013 по січень 2014 року регулярно сплачував орендну плату, що підтверджується засвідченими копіями платіжних доручень ( а.с.26-37)

За таких обставин, доводи позивача за зустрічним позовом, спростовуються нормами чинного законодавства України та наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі № 910/13778/14, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-інвест" на рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі № 910/13778/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі № 910/13778/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/13778/14 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко