ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2015 Справа №917/1846/15

м. Полтава

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Новотрейд ЛТД", вул. Чкалова, 20/4, м. Миколаїв, 54017

до Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в особі філії "Шишацький райавтодор", вул. Куйбишева, 22А, м. Полтава, 36024

про стягнення 35450,26 грн.

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від позивача: Фуртатов К.М., довіреність від 18.04.2012 року;

Від відповідача: Москаленко І.О., довіреність від 06.01.2015 року № 01-11/01-3.

Резолютивна частина рішення оголошена згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України 17.09.2015 року.

Повне рішення складено та підписано 21.09.2015 року.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача коштів в сумі 35450,26 грн. за договором поставки товару від 21.07.2011 року № 21/07, з яких: 4622,84 грн. - 3% річних за період з 07.04.2012 року по 25.08.2015 року, 30827,42 грн. - інфляційні витрати за період з березня 2012 року по червень 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням з боку відповідача рішення господарського суду Полтавської області від 24.05.2012 року у справі № 18/679/12, яким позов ТОВ «Новотрейд ЛТД» задоволено та вирішено стягнути з ДП «Полтавський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в особі філії «Шишацький райавтодор» грошові кошти.

Відповідач письмового відзиву на позов не подав, проте його представник в судовому засіданні усно пояснив, що проти позовних вимог заперечує посилаючись, зокрема, на те, що штрафні санкції вже були присуджені рішенням суду по справі № 18/679/12 і не можуть бути стягнуті двічі. Також відповідач переконаний, що штрафні санкції можуть бути заявлені тільки одночасно з основним боргом, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 24.05.2012 року у справі № 18/679/12 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Новотрейд ЛТД» задоволено та вирішено стягнути з Дочірнього підприємства «Полтавський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в особі філії «Шишацький райавтодор» 45999,90 грн. основної заборгованості, 3613,05 грн. пені, 368,00 грн. інфляційних витрат, 922,32 грн. 3% річних та 1609,50 грн. судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.07.2012 року вказане рішення залишено в силі.

Як свідчать матеріали справи на виконання рішення видано наказ, який пред'явлено до примусового виконання до державної виконавчої служби. Однак відповідач до цього часу борг повністю не погасив.

Протягом липня 2013 року - липня 2015 року виконавчою службою з відповідача на рахунок позивача перераховано коштів на загальну суму 9281,79 грн., що підтверджується залученими до справи платіжними дорученнями (а.с. 14, 16, 18, 20, 21,23).

Позивач зазначає, що вказані суми зараховувались ним на погашення судових витрат, річних, пені, інфляційних нарахувань та основного боргу в порядку черговості відповідно до статті 534 ЦК України.

Отже, оскільки сума основного боргу в розмірі 43966,56 грн. не сплачена відповідачем, позивач керуючись ст. 625 ЦК України просить стягнути з останнього інфляційні нарахування та 3% річних від простроченої суми.

При розгляді справи по суті суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, судове рішення у справі № 18/679/12, яке набрало законної сили 16.08.2012 року, не може бути поставлене під сумнів.

Рішенням суду у справі № 18/679/12 встановлено факт настання терміну оплати за договором, наявність підстав застосування штрафних санкцій, а також факт прострочення відповідачем своїх грошових зобов'язань за укладеним договором поставки № 21/07 від 21.07.2011 року.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вичинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У відповідності до статті 599 ЦК України, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. (див. п. 7.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при касаційному перегляді судового рішення щодо стягнення інфляційних нарахувань та річних (постанова Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року у справі № 6/433-42/183).

Отже, оскільки судове рішення від 24.05.2012 року у справі № 18/679/12 про стягнення з відповідача коштів фактично не виконано, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Заперечення відповідача є безпідставними та відхиляються судом виходячи з наступного.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань на суму боргу та 3% річних не є санкціями, як стверджує відповідач, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (постанова ВСУ №4/720 від 15.11.2010 року).

Враховуючи обставини справи та беручи до уваги обгрунтованість наданого позивачем розрахунку, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 4622,84 грн. - 3% річних за період з 07.04.2012 року по 25.08.2015 року, 30827,42 грн. - інфляційні витрати за період з березня 2012 року по червень 2015 року правомірними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 44, 49 (ч. 2), 82-85, ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в особі філії "Шишацький райавтодор", вул. Куйбишева, 22А, м. Полтава, 36024, , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Новотрейд ЛТД", вул. Чкалова, 20/4, м. Миколаїв, 54017, : 4622 грн. 84 коп. - 3% річних; 30827 грн. 42 коп. - інфляційні витрати; 1827 грн. 00 коп. - судового збору.

3. Видати наказ при набранні рішенням законної сили.

Повне рішення складено 21.09.2015 року.

Суддя І.І.ПУШКО

Примітка: Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене в порядку, визначеному ст. 93 ГПК України.