ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2015 р.Справа № 922/4070/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Бринцева О.В.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши справу

за позовом Заступника Генерального прокурора України м. Київ - Головний військовий прокурор, м. Київ; в інтересах держави в особі позивача-1: Державного концерну "Укроборонпром", м. Київ; позивача-2: Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева", м. Харків;
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Комуненерго", м. Харків; відповідача-2: Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", м. Київ;
про визнання права власності та витребування майна
за участю :

прокурора - Волик О.Г., наказ № 9к від 19.08.2015 р.;

представників:

позивача-1: ОСОБА_1, довіреність № Д-1260/2015 від 09.06.2015 р.;

позивача-2: ОСОБА_2, довіреність № 04-16 від 30.07.2015 р.;

відповідача-1: ОСОБА_3 довіреність від 12.05.2015 р.;

відповідача-2: ОСОБА_4, довіреність від 15.12.2014 р.

ВСТАНОВИВ:

14.07.2015р. Заступник Генерального прокурора України Головний військовий прокурор, в інтересах держави в особі, позивача-1 ДК Укроборонпром, та позивача-2 ДП Завод імені ОСОБА_5 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача-1 ТОВ Еко-Комуненерго та до відповідача-2: ПАТ "Укрсоцбанк" про визнання за державою Україна в особі ДП Завод імені ОСОБА_5 права власності на нежитлову будівлю Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, та витребування цього майна від ТОВ Еко-Комуненерго, зобовязавши останнє передати обєкт нерухомості ДП Завод імені ОСОБА_5.

В обґрунтування позову прокурор вказує на те, що рішенням господарського суду м. Києва від 12.03.2015р. у справі №910/25071/14 та рішенням господарського суду Харківської області від 26.03.2015 р. у справі № 5023/7457/11 (н.р. 60/318-10) визнано недійсними іпотечний договір від 19.09.2006р. №805/13/26/6-1492, укладений між АКБСР "Укрсоцбанк" та ДП "Завод імені ОСОБА_5", та іпотечний договір від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408 укладений між ДП "Завод ім. В.О. Малишева" та АКБСР "Укрсоцбанк", додатковий договір від 31.05.2006р. №1, додатковий договір від 27.12.2006р. №2 та додатковий договір від 17.07.2008р. №3. За цими договорами ДП "Завод ім. В.О. Малишева" було передано в іпотеку АКБСР Укрсоцбанк нежитлову будівлю Р/1-7, загальною площею 17.323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126. Згодом на підставі вказаних догорів іпотеки між ПАТ Укрсоцбанк та ТОВ Еко-Комуненерго було укладено договір купівлі-продажу від 22.09.2008р. згідно якого останнє набуло право власності на спірну будівлю.

Прокурор, посилаючись на названі вище судові рішення вказує що іпотечні договори від 19.09.2006р. №805/13/26/6-1492 та від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408 були визнані недійсними у звязку з тим, що їх зміст суперечить інтересам держави та порушує встановлений режим права власності на обєкти, що входять до оборонного комплексу та не підлягають відчуженню.

У позовній заяві прокурором зазначається, що відповідно до Закону України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна та Про іпотеку, судами були встановлено відсутність законних підстав відчуження спірного державного майна, у тому числі шляхом укладання договору іпотеки. Зазначені порушення Законів прямо суперечать інтересам держави, оскільки порушують встановлений режим права власності на обєкти, що входять до оборонно-промислового комплексу та не підлягають відчуженню.

В якості правових підстав позову прокурор вказує на норми ст. ст. 16, 326, 328, 387, 388, 392 ЦК України. Зокрема, прокурор посилається на статтю 388 ЦК України, згідно якої на його думку спірне майно підлягає витребуванню в т.ч. і від добросовісного набувача, яким є ТОВ ЕКО-КОМУНЕНЕРГО, з огляду на те, що воно вибуло з володіння Держави поза волею державних органів з управління майном та поза волею самого державного підприємства у володінні та користуванні якого майно знаходилось.

Крім того, прокурор позовній заяві просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126.

В судовому засіданні прокурор підтримує позов у повному обсязі та наполягає на його задоволенні, з підстав вказаних у позовній заяві, надав письмові пояснення від 14.09.2015 р. вх. № 36479.

Позивач-1 ДК Укроборонпром заявлений прокурором позов підтримує та просить суд задовольнити його в повному обсязі. Представник позивача-1 в судовому засіданні надав додаткові письмові пояснення на підтвердження своєї процесуальної позиції. Крім того, представник позивача-1 надав заперечення проти відзивів відповідачів на позовну заяву по справі № 922/4070/15 (вх. № 36499 від 14.09.2015 р.) та пояснення щодо судового рішення в справі № 21/235-07 (вх. № 36501 від 14.09.2015 р.) та 25.08.2015 р. звернувся з заявою про вжиття заходів забезпечення позову (вх. № 33762 від 25.08.2015 р., т. ІІ а.с. 57-59), у якій просить заборонити ТОВ Еко-Комуненерго та іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмету спору, а саме дії щодо передачі розпорядження відчуження спірного майна, в обґрунтування якого посилається на ймовірність подальшого відчуження спірного майна.

Позивач-2 ДП Завод імені ОСОБА_5 позов прокурора підтримує в повному обсязі. Представник позивача-2 в судовому засіданні надав додаткові письмові пояснення на підтвердження своєї процесуальної позиції.

Відповідач-1 ТОВ Еко-Комуненерго в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на їх необґрунтованість та неправомірність У відзиві на позовну заяву від 07.09.2015р. та додаткових пояснення від 10.09.2015р. №39 вказує на те, що відповідач-2 мав право на підставі чинних судових актів, а також на підставі листа Мінпрополітики від 12.09.2006р. №10/3-2-1351 реалізувати спірне майно і тому відповідач-1 є добросовісним набувачем, а відтак згідно ч.2 ст.388 ЦК України підстав для задоволення позову немає.

Крім того, відповідач-1 в якості обґрунтування своєї позиції у справі посилається на практику Європейського суду з прав людини. Так відповідач-1 вказує, що Європейський Суду з прав людини у рішенні від 26.03.2013 р. у справі Рисовський проти України Суд зауважив, що потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. рішення у справі "ОСОБА_4 проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел,, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (ToscutaandOthers v. Romania), п.38).

В судовому засіданні представник відповідача з наведених підстав просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. клопотання прокурора про вжиття заходів забезпечення позову також просить залишити без задоволення.

Відповідач-2, ПАТ Укрсоцбанк позов не визнав та заперечує проти його задоволення в повному обсязі, з підстав вказаних у відзиві на позов від 25.08.2015 р Відповідач-2, зокрема, стверджує про безпідставність позову прокурора, відсутність доказів на підтвердження законного права визнання за Державою Україна в особі позивача-2 права власності на спірну будівлю. Вказує на правомірність придбання такої відповідачем-1. В судовому засіданні представник відповідача-2 підтримує наведену позицію, надав додаткові пояснення на її обґрунтування, просить відмовити в задоволенні позову прокурора в повному обсязі.

Під час розгляду справи в судовому засіданні оголошувалася перерва до 11 год. 15 хв. 08.09.2015 р. та до 15 год. 00 хв. 14.09.2015 р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно та повно вивчивши надані учасниками судового процесу докази і таким чином з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд установив наступне.

22.03.2005р. між АКБСР Укрсоцбанк, та ДП Завод імені ОСОБА_5 був укладений договір кредиту №805/6/18/6-031. На забезпечення виконання зобовязань ДП Завод імені ОСОБА_5 перед ПАТ Укрсоцбанк за вказаним договором кредиту були укладені іпотечні договори від 30.01.2006р. №805/13/26/6-130, від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408, від 19.08.2006р. №805/13/26/6-1492, від 27.12.2006р. №805/13/26/6-2050.

Предметом вказаних іпотечних договорів була передача ДП Завод імені ОСОБА_5 в іпотеку в забезпечення зобовязань перед АКБСР Укрсоцбанк по укладеним кредитним договорам прав на нерухоме майно, в т.ч. нежитлову будівлю літ. Р/1-7 загальною площею 17.323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126.

18.07.2007р. рішенням господарського суду Харківської області у справі №21/235-07 (т.ІІ а.с.103-110) у звязку з невиконанням ДП Завод імені ОСОБА_5 своїх кредитних зобовязань перед банком за названим договором кредиту в порядку ст.38 ЗУ Про іпотеку було звернено стягнення на предмет іпотеки нежитлову будівлю літ. Р/1-7 загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126. Підставою ухвалення вказаного рішення крім іншого, стали іпотечні договори від 30.01.2006р. №805/13/26/6-130, від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408, від 19.08.2006р. №805/13/26/6-1492, від 27.12.2006р. №805/13/26/6-2050.

22.09.2008р. на виконання вищезазначеного рішення суду між АКБ СР Укрсоцбанк в особі Харківської обласної філії АКБСР Укрсоцбанк та ТОВ Еко-Комуненерго було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером 4020, та зареєстрований у встановленому чинним та той час законодавством порядку, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації від 29.09.2008р., №20392003, а також Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим Реєстраційною службою ХМУЮ Харківської області №21044150 (т. І а.с. 85-88, т. ІІ а.с. 143, 144, відповідно).

Оплата за вказане майно була здійсненна відповідачем-1 ТОВ Еко-Комуненерго на користь позивача-2 ДП Завод імені ОСОБА_5 платіжними дорученнями доручення від 23.09.2008р. №3 на суму 27.925.000,00 грн. та від 23.09.2008 р. №7 на суму 2.075.000,00 грн., (т. І а.с. 104, 105).

Рішенням господарського суду м.Києва від 12.03.2015р. у справі №910/25071/14 визнано недійсними іпотечний договір від 19.09.2006р. №805/13/26/6-1492, укладений між АКБСР "Укрсоцбанк" та ДП "Завод імені ОСОБА_5".

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.03.2015р. у справі №5023/7457/11 (н.р. 60/318-10), визнано недійсним іпотечний договір від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408 укладений між ДП "Завод ім. В.О. Малишева" та АКБСР "Укрсоцбанк", додатковий договір від 31.05.2006р. № 1, додатковий договір від 27.12.2006р. №2 та додатковий договір від 17.07.2008р. №3.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Конституцією України (ст.41) та ЦК України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У відповідності до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 14 ЗУ "Про іпотеку" (у редакції чинній на момент укладання договору іпотеки) предметом іпотеки може бути нерухоме майно, що є об'єктом права державної чи комунальної власності і закріплене за відповідним державним чи комунальним підприємством, установою, організацією на праві господарського відання. Передача в іпотеку цього майна здійснюється після отримання у встановленому законом порядку згоди органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, до сфери господарського відання якого належить відповідне державне чи комунальне підприємство, установа або організація. Продаж предмета іпотеки, що є об'єктом права державної чи комунальної власності, здійснюється з урахуванням вимог законів України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію") та "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва". Забороняється передача в іпотеку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Відповідно до Закону України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" (в редакції чинній на момент укладення договору) ДП "Завод ім. В.О. Малишева" включено до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації. завод входить до вказаного переліку з моменту прийняття вказаного закону і по день винесення даного рішення. Отже, все майно, закріплене за ДП "Завод ім. В.О. Малишева", не підлягає приватизації.

Порушення наведених законодавчих заборон, допущені відповідачем-2 АКБСР Укрсоцбанк та позивачем-2 ДП Завод імені ОСОБА_5 під час укладення іпотечного договору від 19.09.2006р. №805/13/26/6-1492, іпотечного договору від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408 стали підставою для визнання названих іпотечних договорів та додаткових договорів до них недійсними рішеннями господарського суду м. Києва від 12.03.2015р. у справі №910/25071/14 та рішенням господарського суду Харківської області від 26.03.2015 р. у справі № 5023/7457/11.

Наслідки недійсності правочинну визначені ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Тобто, наслідком недійсності іпотечного договору від 19.09.2006р. №805/13/26/6-1492, іпотечного договору від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408 №805/13/26/6-1492 є те, що вони не створили жодних юридичних наслідків. Зокрема, вони не утворили у АКБСР Укрсоцбанк прав іпотекодержателя на спірне майно, в т.ч. не утворили прав на примусовий продаж цього майна.

Згідно статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Факт належності права власності на спірне майно нежитлову будівлю літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126, станом на момент укладення недійсних іпотечних договорів Державі Україна (користувач ДП Завод ім. В.О. Малишева) підтверджується наявними у справі доказами (т.І а.с. 30, 161) і не заперечується сторонами.

Таким чином, враховуючи нікчемність іпотечних договорів, а також те, що Держава Україна в особі органів уповноважених здійснювати розпорядження спірним рішення про продаж цього майна не приймала, вона, Держава Україна станом на сьогодні і залишається власником спірного майна.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст..392 ЦК України).

За таких обставин суд, приймаючи до уваги достовірно встановлений в судовому засіданні факт належності права власності на спірне майно Державі Україна в особі позивачів та враховуючи невизнання і заперечення цього факту з боку відповідачів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заявлених прокурором позовних вимог про визнання права власності на спірне майно.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про витребування майна з володіння відповідача-1 суд виходить з наступного.

Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

У відповідності до ст.. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст..330 ЦК України).

З цитованих норм вбачається, що висновок, що добросовісний набувач це особа набувач майна за відплатним договором, котрий не знав і не міг знати про відсутність прав на відчуження майна в особи, яка здійснила його відчуження. У такого добросовісного набувача на підставі статті 330 ЦК України може виникнути право власності на спірне майно за умови, якщо майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. №519 набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

З урахуванням викладеного в результаті дослідження усіх обставин справи суд приходить до висновку про те, що відповідач-1 ТОВ Еко-Комуненерго вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Відповідно, відповідач-1 ТОВ Еко-Комуненерго укладаючи договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008р. діяв добросовісно, розумно та із додержанням вимог чинного законодавства, які регулюють відповідні правовідносини.

Цей висновок суду ґрунтується на тому, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008р. іпотечні договори від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408 та від 19.08.2006р. №805/13/26/6-1492 на підставі яких був укладений договір купівлі продажу, недійсними визнані не були.

Іпотечний договір від 22.03.2006р. №805/13/26/6-408 було посвідчено в нотаріальному порядку приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 р/№ 061. Іпотечний договір від 19.08.2006р. №805/13/26/6-1492 було посвідчено в нотаріальному порядку приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 р/№3382. Іпотеки були зареєстровані в держаному реєстрі іпотек.

Продаж нежитлової будівлі літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126 вичинявся на підставі рішення господарського суду Харківської області 18.07.2007р. у справі рішенням №21/235-07, яке набрало законної сили і не було скасоване.

Власне укладення договору купівлі продажу також відбувалося із додержанням усіх вимог, встановлених чинним законодавством для такого роду договорів. Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008р. був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 за реєстровим номером 4020. Як свідчить посвідчувальний напис приватним нотаріусом було встановлено особи громадян, які підписали договір їх дієздатність, правоздатність, та дієздатність АКБСР Укрсоцбанк, повноваження представників, належність відчужувану відповідного майна було перевірено. Договір був зареєстрований у встановленому чинним та той час законодавством порядку, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації від 29.09.2008р., №20392003, а також Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим Реєстраційною службою ХМУЮ Харківської області №21044150 (т. І а.с. 85-88, т. ІІ а.с. 143, 144, відповідно).

Тобто, обставини справи свідчать, що набувач спірного майна ТОВ Еко-Комуненерго зі свого боку виконав усі встановлені чинним законодавством вимоги для того, що б переконатися у наявності у відчужувача прав на відчуження майна нежитлової будівлі літ. Р/1-7 загальною площею 17323,2 кв. м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126 і тому є добросовісним набувачем вказаного майна.

Такі обставини, а також те, що це майно набуте ТОВ Еко-Комуненерго за відплатним договором, виключають в діях набувача наявність умислу чи необережної форми вини у завданні шкоди, яка може бути викликана фактом укладення за його участі договору купівлі-продажу спірного майна від 22.09.2008р.

Втім, незважаючи на відплатність договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22.09.2008р. та на добросовісність ТОВ Еко-Комуненерго останнє право власності на майно, що є предметом договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008р. не набуло, адже таке право виникає у добросовісного відповідача лише за умови, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст.658 ЦК України).

Натомість в даному разі власник Держава Україна в особі позивачів має право вимагати від відповідача-1 повернення спірного майна. Таке право ґрунтується на нормах ст.388 ЦК України.

Так, згідно п.3 ч.1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача в т.ч. у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В даному разі судом встановлено, що спірне майно належить державі Державі Україна (користувач ДП Завод ім. В.О. Малишева) та у відповідності до Закону України Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації відноситься до майна, яке не підлягає приватизації. На момент укладення відповідних іпотечних договорів, які визнані судом недійсними, на момент укладення договору купівлі-продажу спірного майна від 22.09.2008р., а також станом на даний час до вказаного переліку відповідні зміни не вносились. Отже Держава Україна своєї згоди на вибуття спірного майна зі своєї власності не надавала.

Суд критично оцінює посилання відповідача-1 на те, що заборона приватизації об'єктів, що включені до переліку у відповідності до Закону України Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, розповсюджується на те майно, що належить до складу цілісного майнового комплексу таких об'єктів, і якщо таке майно має загальнодержавне значення. У відповідності до листа - звернення ДП Завод імені ОСОБА_5 від 22.12.2004 №320/11 Міністерство промислової політики України затвердило додатковий Перелік майна, що не включається до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, що не підлягає приватизації, що передбачений додатком № 2 до Положення про порядок віднесення майна до такого, що включається до складу цілісних майнових комплексів державних підприємств, які не підлягають приватизації, в тому числі казенних підприємств, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 05.05.2001р. №787 21.01.2005. До вказаного Переліку було включено і нежитлову будівлю Лабораторного корпусу, літ. Р/1-7, що знаходиться за адресою: Україна, м. Харків, вул. Плеханівська, 126. Тому, як вважає відповідач-1 оскільки нерухоме майно, що є предметом оспорюваного іпотечного договору, не входило до складу цілісного майнового комплексу ДП Завод ім. В. О. Малишева, тобто таке майно не було об'єктом державної власності, що має загальнодержавне значення, то передача такого нерухомого майна в іпотеку, за наявності відповідної згоди органу державної влади, якому надано владні управлінські функції відносно майна державного підприємства, не порушує на думку відповідач -1 вимог Закону України Про іпотеку, Закону України Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Суд не погоджується з вказаними твердженнями відповідача-1 в силу того, що ч.2 ст. 14 Закону України Про іпотеку та відповідно до Переліку затвердженого Законом України Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизаціївстановлена пряма заборона на передачу в іпотеку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, а даному випадку ДП Завод ім. В.О. Малишева, а належність чи неналежність Лабораторного корпусу до цілісного майнового комплексу ДП Заводу ім. В.О. Малишева не впливає на заборону передавати таке майно в заставу.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України Про іпотеку у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном за згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку.

Водночас, включення підприємства до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого відповідним Законом України, не є обмеженням правомочності розпорядження майном згодою власника, яке може бути зняте шляхом надання такої згоди. Так, суб'єктам, що здійснюють функції власника від імені держави, законодавством не надано повноважень на прийняття рішення щодо передачі такого майна в іпотеку в умовах існування законодавчо встановлених обмежень.

Вказані заборони, встановлені Законом України Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації(заборона приватизації відповідного майна) та Законом України Про іпотеку (заборона передачі згаданого майна в іпотеку), можуть бути зняті лише за умови внесення відповідних змін до названих законів.

При цьому судом встановлено, що відповідно до зазначено листа №10/7-1-110 від 21.01.2005р Міністерство зобов'язало керівника ДП Завод ім. В.О. Малишева внести відповідні зміни до Переліку майна, що включається до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, яке не підлягає приватизації та подати його на затвердження до Міністерства.

Однак, як встановлено судом зміни до переліку майна, що включається до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, яке не підлягає приватизації не вносилися та не подавалися на затвердження до Міністерства промислової політики. Отже, спірна будівля не виключалася із цілісного майнового комплексу, тому посилання відповідачів на факт її виключення зі складу цілісного майнового комплексу підприємства на підставі листа Міністерства промислової політики №10/7-1-110 від 21.01.2005р. не відповідають дійсності.

Таким чином, враховуючи, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі, суд на підставі п.3 ч.1 статті 388 ЦК України приходить до висновку про те, що це майно може бути витребуване в т.ч. і у добросовісного набувача, яким є відповідач-1 у справі ТОВ Еко-Комуненерго.

Посилання відповідача-1 на ч.2 ст. 388 ЦК України (майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень) суд також відхиляє.

Так, у відповідності до ст. 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили виконуються у порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження. Частиною першою ст. 116 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України Про виконавче провадження, реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 62 вказаного Закону, реалізація майна, на яке звертається стягнення, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Натомість в даному разі обставини справи свідчать, що наказ на виконання рішення господарського суду Харківської області від 18.07.2007р. у справі №21/235-07 не видавався. Відповідно виконавче провадження на виконання цього рішення суду не відкривалося.

За таких обставин твердження про те, що передбачене договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008р. майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень є юридично неспроможними, адже такий порядок в даному випадку не було додержано.

Суд також критично оцінює посилання відповідача-1 на рішення Європейського суду з прав людини в контексті обставин даної справи, враховуючи наступне.

Суть рішення ЄСПЛ у справі Стретч проти Сполученого Королівства полягає в тому, що порушення з боку органу публічної влади, яке було допущене при укладенні договору щодо майна, не може бути підставою для того, аби позбавити права на це майно особу, яка нічого не порушувала. Інші дві справи ЄСПЛ Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки та Рисовський проти України, як вказує саме ТОВ Еко-Комуненерго, стосується помилки державного органу та наявності вигоди останнього від допущеної помилки.

Однак наведені правові позиції не можуть бути застосовані до даної господарської справи адже в наразі спірне майно було набуте ТОВ Еко-Комуненерго на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 22.09.2008р. укладеним не з органом держави, а з іншим субєктом приватного права. При цьому, цей інший приватний субєкт в даному разі виступає не позивачем у справі, який намагається виправити свою помилку, а відповідачем нарівні з іншим контрагентом договору. Тобто, на відміну від справ, які були розглянуті ЄСПЛ контрагент за договором, який став підставою передачі майна відповідачеві-1, відповідач-2 не є є державним органом, який вчинив помилку, і який намагається її виправити. Не одержує він і вигоди від цієї помилки або її виправлення.

Посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі Рисовський проти України відповідач вказує, що неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, є втручанням, яке несумісне із гарантіями, закріпленими в Першому протоколі Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Втім, обставини даної господарської справи свідчать про відсутність будь-якого рішення щодо присудження ТОВ Еко-Комуненерго певного майна.

Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку про те, що відповідачі всупереч вимог ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) доказів на спростування підстав позову наведених прокурором та позивачами не надали.

За таких обставин суд вбачає наявність у справі достатніх правових підстав для визнання позовних вимог законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розглянувши клопотання прокурора про вжиття заходів забезпечення позову, заявлене у прохальній частині позовної заяви, шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю літ. Р/1-7, загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, та заяву позивача-1 про вжиття заходів забезпечення позову (вх. № 33762 від 25.08.2015 р., т. ІІ а.с. 57-59), суд відмовляє у їх задоволенні, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 66 ГПК України, господарський, суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. При цьому забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Пунктом 3 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. № 16 судам розяснено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на укладення відповідачами правочинів та звернення стягнення на спірне майно за судовими рішеннями без наведення відповідного обґрунтування, а також посилання на ймовірність відчуження такого у подальшому, не є достатньою підставою для задоволення клопотання прокурора та позивача-1, і не може свідчити про наявність підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

В контексті наведеного вбачається, що клопотання прокурора та заява позивача-1 не обґрунтовані належним чином: базуються на припущеннях - а ні в позовній заяві, а ні в наданих документах заявниками не доведені підстави визначені ст. 66 ГПК України для застосування заходів забезпечення позову.

За таких обставин, а також беручи до уваги те, що відчуження спірного майна і без того унеможливлено заборонами на відчуження та арештами накладеними на нього, які відображені у відповідному витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.ІІ а с. 157-166) суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора та заяви позивача-1 про забезпечення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 73.080,00 грн. за звернення із позовом та 1.827,00 грн. судового збору за заяву про вжиття заходів забезпечення позову (у відповідності до п. п. 1, 3 п.2 ч.2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір", в редакції станом на момент звернення прокурором із даним позовом до суду), суд керується нормами ст. 49 ГПК України та розяснення викладені у п. 4.6. постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 р. № 7.

Так, згідно п. 4.6. постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 р. № 7, приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

Враховуючи вищевказане, згідно ст. 49 ГПК України 73.080,00 грн. судового збору за звернення із позовом покладаються на відповідачів, у розмірі 36.540,00 грн. з кожного.

Судовий збір у розмірі 1.827,00 грн. за звернення із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, підлягає стягненню на користь державного бюджету України і, враховуючи звільнення прокурора від його сплати пунктом 11 ч.1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", в редакції станом на момент звернення прокурором із даним позовом до суду, покладаються на позивачів у розмірі 913,50 грн. на кожного.

На підставі викладеного, ст. ст. 6, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції, керуючись ст.15, 16, 328, 330, 387, 388 ЦК України, ст. ст. 1, 11, 14 ЗУ "Про іпотеку", ст.ст. 1, 4, 12, 22, 29, 32, 33, 43, 49, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за державою Україна в особі Державного підприємства "Завод ім. В. О. Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) право власності на нежитлову будівлю літ. "Р/1-7", загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126.

Витребувати нежитлову будівлю літ. "Р/1-7", загальною площею 17323,2 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, від Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Комуненерго» (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 117, ), зобовязавши останнє передати обєкт нерухомості державному підприємству «Завод імені ОСОБА_5» (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ).

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Державного концерну "Укроборонпром" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) - 913,50 грн. судового збору за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Державного підприємства "Завод ім. В. О. Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) - 913,50 грн. судового збору за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Комуненерго" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 117, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) - 36.540,00 грн. судового збору за позовну заяву.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (03150, м. Київ, вул. Ковпака, 29, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) - 36.540,00 грн. судового збору за позовну заяву.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.09.2015 р.

Суддя ОСОБА_7

/Справа № 922/4070/15/