Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

14 вересня 2015 року Справа № 927/1027/15

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1,

АДРЕСА_1, 42000,

Відповідач: Дочірнє підприємство "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України",

вул. Київська, 17, м. Чернігів, 14005,

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Державне агентство автомобільних доріг України,

вул. Фізкультури, 9, м. Київ, 03150

Предмет спору: про стягнення 376426,53 грн.

Суддя В.В. Шморгун

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: Сапон К.Л. - адвокат, свідоцтво № 4005/10 від 17.06.2009, ордер № 087317 від 18.08.2015;

Від відповідача: не з'явився (Шокур А.Ю. - представник, довіреність № 09/01/15-1 від 09.01.2015, присутній у судовому засідання 01.09.2015);

Від третьої особи: не з'явився.

У судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано позов до Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 376426,53 грн, у тому числі 12161,11 грн. 3% річних, 206850,80 грн інфляційних втрат, 129702,63 грн пені, 27708,99 грн штрафу, а також 7528,53 грн витрат зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на те, що у порушення умов укладеного між сторонами Договору про надання послуг № 603/10-12 від 01.10.2013 відповідачем не виконані належним чином зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості виконаних за договором робіт, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 277089,90 грн, на яку позивачем було нараховано 12161,11 грн. 3% річних, 206850,80 грн інфляційних втрат, 129702,63 грн пені, 27708,99 грн штрафу.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 03.08.2015 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 18.08.2015.

Ухвалами господарського суду Чернігівської області від 18.08.2015 та 01.09.2015 розгляд справи відкладався на 01.09.2015 та 14.09.2015 відповідно.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 01.09.2015 відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Державне агентство автомобільних доріг України.

01.09.2015 представником позивача подано уточнення позовних вимог б/н від 01.09.2015, у яких позивач просить стягнути з відповідача 12164,11 грн 3 % річних, 206850,80 грн інфляційних втрат, 129702,63 грн пені, 27708,99 грн штрафу, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 7528,53 грн, 7500,00 грн витрати на правову допомогу адвоката.

Аналіз змісту вказаних уточнень свідчить, що за своєю правовою природою вони не є ані збільшенням розміру позовних вимог, оскільки судові витрати не включаються до ціни позову, ані зміною предмету чи підстав позову.

Уточнення позовних вимог приймаються судом для врахування під час розподілу судових витрат.

У судове засідання 14.09.2015 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважені представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з'явились.

Про час та місце проведення судового засідання відповідача та третю особу повідомлено належним чином, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою від 01.09.2015 представника відповідача Шокура А.Ю. та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення третій особі № 060 від 02.09.2015.

Про поважні причини неявки третьої особи суд не повідомлено.

Від представника позивача клопотання про фіксацію судового засідання технічними засобами не надходило.

Представником позивача до початку судового засідання 14.09.2015 подано письмові пояснення від 14.09.2015 з доказами надсилання копії позовної заяви з додатками третій особі, які долучено судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання від відповідача надійшло клопотання № 015-11/550 від 11.09.2015 про долучення доказів надсилання відзиву на адресу третьої особи та докази тяжкого фінансового становища, яке задоволено судом.

Також до початку судового засідання від відповідача надійшло клопотання № 015-11/549 від 11.09.2015 про відкладення розгляду справи у зв'язку з участю уповноваженого представника у іншому судовому засіданні, що підтверджується доданою до клопотання копією ухвали господарського суду Київської області від 01.09.2015 по справі № 911/3128/15.

Представник позивача заперечив щодо задоволення заявленого представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи та вважає за можливе продовжити розгляд справи по без участі уповноваженого представника відповідача та третьої особи.

Суд відхилив клопотання представника відповідача щодо відкладення розгляду справи.

Суд звертає увагу відповідача, що нормами ст. 22 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторони користуються рівними процесуальними правами та зобов'язані добросовісно ними користуватися, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони.

Добросовісність користування процесуальними правами слід розглядати таким чином, що особи, які беруть участь у справі, не повинні зловживати наданими їм правами.

Частиною першою ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод унормовано, що кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Одночасно, ст. 69 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не білше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Крім того, суд вважає, що ДП "Чернігівський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" як юридична особа, не позбавлене права направити у судове засідання іншого представника.

Представник позивача у судових засіданнях та письмових поясненнях підтримує позовні вимоги та зазначає, що позиція відповідача щодо неправомірності одночасного стягнення пені та штрафу за господарським зобов'язанням не відповідає нормам цивільного та господарського законодавства. З посиланням на норми чинного законодавства, зокрема ст.ст. 546, 629 Цивільного кодексу України та ст.ст. 179, 193, 199 Господарського кодексу України, позивач вважає, що забезпечення зобов'язання неустойкою (штрафом, пенею) як разом так і окремо не суперечить нормам законодавства та через закріплення у договорі сторонами є обов'язковим до виконання. Щодо неспіврозмірності розміру штрафу та пені розміру фактичних збитків позивача, то, як вважає позивач, це також не відповідає дійсності, оскільки зобов'язання не виконувалось відповідачем починаючи з 2013 року, за цей час реальна купівельна спроможність гривні зменшилась у кілька разів, крім того неотримані від відповідача грошові кошти могли бути спрямовані на господарську діяльність та відповідно отримання прибутку, а тому, на думку позивача, розмір штрафу та пені навіть не покриває завданих збитків позивачу. Щодо існування заборгованості з 2012-2013 років представник позивача зазначив, що позивачу як під час укладання договору так і впродовж всіх взаємовідносин були відомі проблеми бюджетного фінансування відповідача, але в усних домовленостях було надано обіцянку оплатити існуючу заборгованість. Як зазначає представник позивача, у даному випадку відтермінування подачі позову не є способом заробляння коштів тому, що позивач мав надію щодо надходження оплати за надані послуги.

При цьому, представник позивача заперечував щодо задоволення клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки не вважає їх занадто великими.

Відповідач проти позову заперечував та зазначив про неправомірне застосування одночасного стягнення пені та штрафу за порушення виконання зобов'язання за договором, що, на думку відповідача, суперечить нормам чинного законодавства, і такі умови Договору є нікчемними. На питання суду щодо прямого встановлення законом неправомірності одночасного застосування пені та штрафу у розрізі нікчемності, як це зазначено у відзиві № 015-11/523 від 31.08.2015, відповідач повідомив про відсутність таких заборон, але вважає їх нікчемними (недійсними), оскільки таке тлумачення, на думку відповідача, випливає з послідовного аналізу норм чинного законодавства. Відповідач також не погоджується з нарахованим позивачем розміром інфляційних втрат та зазначає про їх неправильне нарахування. Крім того, відповідач заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій у разі задоволення позову. Клопотання обґрунтовано кризою у державі, важким фінансово-економічним станом підприємства, у зв'язку зі зменшенням об'ємів замовлень та тим, що 97 % одержаних від господарської діяльності прибутків надходять від одного замовника - Служби автомобільних доріг у Чернігівській області, яка фінансується за рахунок бюджетних коштів, а також надмірно великим розміром штрафних санкцій у порівнянні зі збитками позивача, які виникли у результаті неналежного виконання відповідачем умов договору про надання послуг по перевезенню будівельних матеріалів автомобільною технікою № 03/10-12 від 01.10.2013. На підтвердження тривалого тяжкого фінансового стану ДП «Чернігівський облавтодор» надано консолідований баланс (звіт про фінансовий стан) за 6 місяців 2015 року, а також звіт з праці та накази про введення скороченого робочого тижня на підприємстві з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши надані представниками сторін докази та оглянувши у судовому засіданні їх оригінали, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

1.09.2015 покриває завданих зба збатків позивачуути спрямовані на господарську діяльність та відповідно от01 жовтня 2013 року між Філією Срібнянський райавтодор Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (замовник за договором, відповідач у справі) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець за договором, позивач у справі) договору про надання послуг № 03/10-12 (далі -Договір), за умовами якого виконавець зобов'язався за завданням замовника надати послуги по перевезенню будівельних матеріалів автомобільною технікою, в порядку та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити такі послуги.

Згідно п. 3.1 вартість послуг визначається сторонами по факту їх надання та фіксується в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Замовник повинен повністю перерахувати оплату виконавцю за виконані роботи (надані послуги) на його розрахунковий рахунок не пізніше десяти днів з моменту закінчення робіт (надання послуг) та підписання актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п. 6.1 Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 30.09.2014 року, а в частині здійснення розрахунків , до моменту повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим Договором.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 24.06.2015 у справі №927/715/15 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 277089,90 грн, встановлено факт укладення зазначеного Договору, а також те, що ФОП ОСОБА_1 на виконання умов Договору надала послуги по перевезенню будівельних матеріалів автомобільною технікою на загальну суму 277189,90 грн, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 3 від 31.10.2013 на суму 60808,80грн, № 2 від 30.11.2013 на суму 46008,30 грн, № 2 від 25.12.2013 на суму 135648,89 грн, № 1 від 15.01.2014 на суму 34723,91 грн, підписаними сторонами та скріпленими печатками сторін.

При цьому, судом також встановлено факт порушення відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати наданих послуг та факт наявності боргу у сумі 277089,90 грн на момент винесення рішення, у зв'язку з чим позов задоволено повністю та стягнуто з Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 277089,90 грн боргу, 7650,00 грн відшкодування послуг адвоката та 5541,81 грн судового збору.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Згідно із ч. 1 ст. 93 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

У ході розгляду даної справи докази оскарження, зміни чи скасування рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.06.2015 у справі № 927/715/15 сторонами не надано.

Крім того, до матеріалів справи надано постанову від 11.08.2015 про відкриття виконавчого провадження № 48421704 з примусового виконання наказу Господарського суду Чернігівської області № 927/715/15 від 07.07.2015 про стягнення з ДП "Чернігівський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь ФОП ОСОБА_1 277089,90 грн боргу та 7650,00 грн відшкодування послуг адвоката та 5541,81 грн судового збору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.06.2015, повний текст якого підписано 24.06.2015, у справі №927/715/15 набрало законної сили 07 липня 2015 року.

Відповідачем не надано суду доказів виконання рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.06.2015 у справі № 927/715/15 станом на момент подачі цього позову.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави, за яких учасники судового процесу звільняються від обов'язку доказування. Зокрема, відповідно до частини 3 вищеназваної статті Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи, що у справі № 927/715/15 та у даній справі беруть участь ті самі особи, обставини, які встановлені рішенням господарського суду у справі № 927/715/15 та входять до предмету доказування в цій справі, є преюдиціальними та не підлягають доведенню знову.

Таким чином, факт укладення між сторонами договору № 03/10-12 від 01.10.2013 про надання послуг, факт надання ФОП ОСОБА_1 на виконання умов договору послуг по перевезенню будівельних матеріалів автомобільною технікою загальною вартістю 277189,90 грн, факт прострочення оплати відповідачем послуг та існування заборгованості на момент прийняття рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.06.2015 у справі № 927/715/15 на загальну суму 277089,90 грн не підлягають доведенню в межах даної справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Предметом розгляду у даній справі є вимога про застосування до відповідача заходів відповідальності за прострочення оплати послуг наданих на підставі договору № 03/10-12 від 01.10.2013 та визначених в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 3 від 31.10.2013, № 2 від 30.11.2013, № 2 від 25.12.2013, № 1 від 15.01.2014.

Чинне законодавство, зокрема ст.ст. 202-205 Господарського кодексу України та ст.ст. 598-601, 604-609 Цивільного кодексу України, не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 у справі № 3-57гс10 (№ 10/25), від 04.07.2011 у справі № 3-65гс11 (№ 13/210/10), від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11 (№ 6/433-42/183), від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11 (№ 12/207), від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11 (№ 37/64).

Отже суд приходить до висновку, що застосування до відповідача передбачених законом заходів відповідальності до і після прийняття судом рішення про стягнення боргу є правомірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З аналізу викладених норм вбачається, що договір надання послуг є оплатним і обов'язок виконавця надати послугу відповідає обов'язку замовника цю послугу прийняти та оплатити.

Відповідно до п. 3.2 Договору замовник повинен повністю перерахувати оплату виконавцю за виконані роботи (надані послуги) на його розрахунковий рахунок не пізніше десяти днів з моменту закінчення робіт (надання послуг) та підписання актів здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Враховуючи вищенаведену умову договору та правила обчислення строків, встановлені ст. 253-254 Цивільного кодексу України, суд доходить висновку, що послуги, визначені в акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 3 від 31.10.2013 мали бути оплачені до 11 листопада 2013 року включно, оскільки останній день строку (10.11.2013) припадає на вихідний день, а тому днем закінчення строку є перший за ним робочий день; послуги, визначені в акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 2 від 30.11.2013 мали бути оплачені до 10 грудня 2013 року включно; послуги, визначені в акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 2 від 25.12.2013 мали бути оплачені до 06 січня 2014 року включно, оскільки останній день строку (04.01.2014) припадає на вихідний день, а тому днем закінчення строку є перший за ним робочий день; послуги, визначені в акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 1 від 15.01.2014 мали бути оплачені до 27 січня 2014 року включно, оскільки останній день строку (25.01.2014) припадає на вихідний день, а тому днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п. 5.4 Договору сторонами узгоджено, що у разі прострочення замовником здійснення розрахунків відповідно п. 3 Договору, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день такого прострочення, без застосування обмеження встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України.

Згідно п. 5.6 Договору у разі прострочення замовником здійснення розрахунків відповідно п. 3 Договору більше ніж на один рік, замовник додатково сплачує на користь виконавця штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

На підставі зазначених пунктів Договору, ст.ст. 231-232 Господарського кодексу України та ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано пеню у розмірі 129702,63 грн пені за період з 26.01.2014 по 13.07.2015, 12164,11 грн, 3 % річних за період з 26.01.2014 по 13.07.2015, 27708,99 грн штрафу та 206850,80 грн інфляційних втрат за період з лютого 2014 року по травень 2015 року.

Як зазначено у пункті 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Суд встановив, що при визначенні періоду прострочення виконання зобов'язання відповідачем не враховано вимоги ст. ст. 253-254 Цивільного кодексу України щодо обчислення строків при нарахуванні пені та 3 % річних, а саме з урахуванням умов п. 3.2 Договору останнім днем оплати по акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 1 від 15.01.2014 є 27.01.2015, оскільки останній день строку (25.01.2014) припадає на вихідний день, а отже період прострочення виконання зобов'язання починається з 28.01.2015.

Статтею 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов'язання.

Також частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов'язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі чи законі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Вищенаведена правова позиція щодо можливості застосування до боржника, який порушив виконання зобов'язання, відповідальності у вигляді пені та штрафу одночасно викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2012 року у справі № 3-24гс12 (№ 06/5026/1052/2011).

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що застосування до відповідача за порушення строків оплати отриманих послуг пені та штрафу одночасно відповідає нормам чинного законодавства та існуючій судовій практиці, а відтак, твердження відповідача про те, що одночасне стягнення з боржника пені та штрафу суперечить нормам чинного законодавства, а зазначені умови Договору є нікчемними, судом до уваги не приймаються.

Факт прострочення здійснення відповідачем розрахунків за надані послуги більше ніж на один рік, що є умовою застосування штрафу відповідно до п. 5.6 Договору про надання послуг, підтверджується матеріалами справи.

Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи, що у п. 5.4 Договору про надання послуг сторонами узгоджено не застосовувати обмеження, встановлені ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, при нарахуванні пені, нарахування позивачем пені поза межами шестимісячного строку є правомірним, оскільки норма ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України є диспозитивною та наділяє сторін правом самостійно встановлювати у договорі строк нарахування пені.

Також, згідно із п. 6.4 Договору про надання послуг сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст. 259 Цивільного кодексу України та встановили позовну давність за даним договором у 5 років. Збільшена позовна давність за даним договором застосовується, як до основного зобов'язання так і до вимог щодо відповідальності сторін за неналежне виконання зобов'язання, вимог щодо стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Отже до вимог позивача про стягнення з відповідача пені підлягає застосування збільшена позовна давність тривалістю у п'ять років.

Розмір пені перерахований судом з урахуванням належного періоду прострочення зобов'язання становить 129505,17 грн, розмір штрафу нараховано правомірно та становить 27708,99 грн.

У відповідності до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, у випадку, коли розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, передбачена ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України. При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки суд має взяти до уваги: причини неналежного виконання, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; майнові та інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Таким чином, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Крім того, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені та штрафу, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України).

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що вони не є імперативними, тобто зменшення розміру неустойки може бути застосоване на розсуд суду за наявності певних умов.

Вирішуючи питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій, суд виходить з такого.

Кредиторська заборгованість відповідача за шість місяців 2015 року складає більш як тридцять мільйонів гривень, коли дебіторська лише близько двох мільйонів, запровадження на підприємстві скорочення робочого часу у зв'язку зі зменшенням фінансування, заборгованість по заробітній платі на 01.08.2015 складає 5785,4 тис. грн.

Розмір штрафних санкцій (пені та штрафу) складає більш ніж половину розміру загальної заборгованості.

Належних доказів понесення збитків або упущеної вигоди, на що посилається позивач, суду не надано. Натомість, компенсацією внаслідок зменшення купівельної спроможності гривні виступає стягнення інфляційних втрат, що за своєю правовою природою направлені на нівелювання негативних наслідків від знецінення національної валюти.

Позивач, також, був обізнаний і розумів наявні проблеми з бюджетним фінансуванням, а відтак заздалегідь усвідомлював негативні наслідки у виді несвоєчасної оплати.

Суд при цьому враховує, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013).

Отже, суд вважає за можливе скористатися правом, передбаченим п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України і застосувати норми ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, а тому стягненню підлягає пеня у розмірі 64752,59 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності, що також підтверджується ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки викладені у Постановах Верховного суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10 та від 12.12.2011 у справі № 3-132гс11.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічні висновки викладені у листі Верховного суду України від 03.04.1997 р. N 62-97р. "Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ".

Про розрахунку інфляційних втрат позивач використав найменший розмір заборгованості , який застосовано до загального періоду заборгованості, не надавши при судовому розгляді правового обґрунтування правомірності застосування такого способу.

Як встановив суд, незважаючи на застосування найменшої суми боргу, нарахування інфляційних втрат позивачем проведено неправильно, без урахування проведеної позивачем часткової оплати 28.11.2014, яка змінює суму боргу та перериває період для визначення сукупного індексу інфляції, а тому відповідні заперечення відповідача суд вважає правомірними.

Здійснивши перевірку нарахувань, суд дійшов висновку, що вимоги позивача у частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 182654,92 грн та 12118,54 грн, відповідно.

За наведених обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню 64752,59 грн пені, 27708,99 грн штрафу, 182654,92 грн інфляційних втрат та 12118,54 грн 3 % річних.

Крім витрат на судовий збіру позивач просить стягнути з відповідача 7500,00грн витрат на правову допомогу адвоката. На підтвердження факту понесення ним вказаних витрат позивачем надано суду договір № 09/07-04 від 09 липня 2015 року про надання юридичних послуг (правової допомоги), ордер серії КС № 087317 від 18.08.2015, платіжне доручення № 25 від 20 липня 2015 року про сплату 7500,00 грн з призначенням платежу «оплата юридичних послуг згідно договору 09/07-04 від 09 липня 2015 року». На підтвердження наявності у Сапона К.Л. статусу адвоката надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4005/10 від 17 червня 2009 року.

Згідно зі ст. 44 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, віднесені до судових витрат та підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи в порядку ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, як зазначено в підп. 6.5 п.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що заявлені до стягнення позивачем витрати на правову допомогу є обґрунтованими та доведеними.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу судовий збір та суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних.

Згідно п. 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від №7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Аналогічне правило суд застосовує і до розподілу судових витрат на послуги адвоката.

Керуючись ст.ст. 22, 27, 32-36, 43, 49, 59, 82-85, 11128 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Чернігівський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (вул. Київська 17, Чернігів, Чернігівська область, 14005, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (1-й АДРЕСА_2, 42000, ІПН НОМЕР_1), 12118,54 грн 3% річних, 182654,92 грн інфляційних втрат, 64752,59 грн пені, 27708,99 грн штрафу, 7013,07 грн витрат на послуги адвоката та 7039,75 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 19.09.2015 р.

Суддя В.В. Шморгун