ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2015 р. Справа № 922/3291/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Фоміна В.О., суддя Шутенко І.А.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників сторін:

позивача - Порохні Г.М. (довіреність №61 від 36.01.2015р.), Саміли В.В. (довіреність №420 від 16.07.2015р.)

відповідача - ОСОБА_3 (довіреність №520 від 09.07.2015р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №4288 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 28.07.2015р. у справі № 922/3291/15

за позовом Приватного підприємства "Цукровик-Агро", с.Пархомівка Краснокутського району Харківської області,

до ФОП ОСОБА_4, м.Харків

про стягнення 583111,81 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.07.2015р. (суддя Погорелова О.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 138416,00 грн. основного боргу, 80150,53 грн. пені, 5957,31 грн. 3% річних, 149905,15 грн. інфляційних втрат та 7488,59 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Відповідач, ФОП ОСОБА_4, з даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права щодо невжиття всіх заходів, в межах наданих суду чинним законодавством повноважень щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати.

Зокрема, апелянт посилається на неповідомлення його про судове засідання в суді першої інстанції, яке відбулось 28.07.2015р., на відсутність в рішенні суду доводів в обґрунтування підстав відхилення клопотання відповідача про залучення до участі у справі іншого відповідача, а також на неврахування судом поданої відповідачем заяви про часткову оплату заборгованості та на неправомірне прийняття заяви про уточнення позовних вимог від 13.07.2015р. до розгляду судом, та на залишення поза увагою суду першої інстанції факту ненаправлення її на адресу відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.08.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.09.2015р.

17.09.2015р. на виконання вимог ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 20.08.2015р. від відповідача надійшли витребувані оригінал платіжного доручення про сплату судового збору, оригінал поштового чеку на підтвердження направлення копії апеляційної скарги позивачу, розрахунок заборгованості.

17.09.2015р. від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. 13149) в якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просить залишити без змін. Вважає, що судом першої інстанції дотримані вимоги чинного законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення та надана належна правова оцінка всім обставинам справи.

В судовому засіданні 17.09.2015р. сторони підтримали свої вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

У червні 2015 року позивач, Приватне підприємство «Цукровик-Агро», звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача, ФОП ОСОБА_4, суми заборгованості за договором №21-11/1/14 від 21.11.2014р. у розмірі 348416,00 грн., пені у розмірі 85823,61 грн. з 01.12.2014р. по 03.06.2015р., 3% річних у розмірі 5489,03 грн. за період з 10.12.2014р. по 03.06.2015р. та інфляційних нарахувань у розмірі 143383,17 грн. за грудень 2014р. - травень 2015р.

19.06.2015р. відповідачем подано до суду клопотання про залучення до участі у справі іншого відповідача - ДП «Попівський експериментальний завод». Відповідне клопотання мотивовано тим, що саме несвоєчасна оплата за договором з боку ДП «Попівський експериментальний завод» на користь відповідача спричинила наявність заборгованості відповідача перед позивачем згідно договору №21-11/14 від 21.11.2014р.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.06.2015р. у даній справі у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі іншого відповідача відмовлено.

Також, 10.07.2015р. відповідачем до суду першої інстанції подані письмові пояснення, в яких він визнає заявлену до стягнення суму заборгованості станом на 01.01.2015р. у розмірі 348416,00 грн., вказує про її часткове погашення на суму 210000,00 грн. та зазначає, що станом на 10.07.2015р. така заборгованість складає 138416,00 грн. Наявність заборгованості пояснює невиконанням його контрагентами своїх договірних зобов'язань.

13.07.2015р. позивачем до суду першої інстанції подана заява про уточнення позовних вимог, в якій посилаючись на часткову сплату відповідачем суми боргу під час розгляду справи, просить стягнути з відповідача 138416,00 грн. основного боргу, пені у розмірі 81746,80 грн. за період з 01.12.2014 р. по 01.06.2015р., 3% річних у розмірі 5957,13 грн. за період з 10.12.2014р. по 10.07.2015р., інфляційні втрати у розмірі 149905,15 грн. з грудня 2014р. по червень 2015р.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.07.2015р. вказана заява прийнята до розгляду, як заява про зменшення позовних вимог та оскаржуване рішення прийнято з урахуванням такої заяви.

Отже, предметом розгляду у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки №21-11/1/14 від 21.11.2014р., з урахуванням 3% річних, інфляційних нарахувань та пені.

Як вбачається з матеріалів справи, між Приватним підприємством «Цукровик-Агро» (постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (покупець) укладено договір на постачання патоки - меляси із цукрового буряку врожаю 2014 року ДСТУ 3696-98. Згідно умов вказаного договору, продавець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, згідно видаткових накладних передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти патоку-мелясу із цукрового врожаю 2014 року ДСТУ 3696-98 та своєчасно здійснити його оплату в порядку та на умовах цього договору (п. 1.1).

За умовами укладеного між сторонами договору, накладні є невід`ємною частиною договору і оформлюються на кожну отриману партію товару (п.1.2), поставка товару здійснюється постачальником на умовах ЕХW - склад постачальника (Харківська область, Краснокутський район, с. Пархомівка), згідно правил Інкотермс - 2010 згідно із заявками Покупця (п. 2.1), разом з товаром, постачальник повинен передати покупцю документи, які належать до передачі відповідно до вимог чинного законодавства України (рахунок-фактура, видаткова накладна, податкова накладна, товарно-транспортна накладна, сертифікат якості та сертифікат відповідності) (п. 2.2. договору).

На виконання умов договору, позивач здійснив поставку товару відповідачу певними партіями, відповідно до видаткових накладних: від 21.11.2014 року №298 в кількості 58,820 тон на 82348,00 гривень, від 23.11.2014 року №300 в кількості 88,640 тон на 124096,00 гривень, від 25.11.2014 року №304 в кількості 88,840 тон на 124376,00 гривень, від 26.11.2014 року №306 в кількості 60,780 тон на 85092,00 гривень, від 29.11.2014 року №314 в кількості 30,380 тон на 45532,00 гривень, від 30.11.2014 року №316 в кількості 49,980 тон на 69972,00 гривень.

Загалом позивач поставив відповідачу товар по шести видатковим накладним на загальну суму 528416,00 грн.

Відповідний факт підтверджується видатковими накладними, товаро-транспортними накладними, довіреностями на отримання товару, копії яких залучені до матеріалів справи (а.с. 19-43 т.1), а також не заперечується відповідачем.

Як свідчать наявні у справі докази, відповідач свої зобов'язання по договору виконав не в повному обсязі, сплативши частину поставленого товару (в період з 09.12.2014р. по 24.06.2015р. сплачено 390000,00 грн.), внаслідок чого у відповідача станом на дату прийняття оскаржуваного рішення виникла заборгованість у розмірі 138416,00 грн., що й стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Посилаючись на умови договору та на положення ч. 2 статті 625 ЦК України позивач, з урахуванням уточнень до позову, також просив стягнути з відповідача 81746,80 грн. пені, 5957,31 грн. 3% річних, 149905,15 грн. інфляційних нарахувань.

Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення суми основного боргу, 3% річних та інфляційних. Що стосується вимог про стягнення пені у розмірі 81746,80 грн., суд першої інстанції встановив порушення при її нарахуванні та вимоги в частині пені задовольнив частково.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно задоволених вимог про стягнення суми основного боргу, 3% річних та інфляційних, з огляду на наступне.

Статтями 626, 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Абзацом 1 частини 1 статті 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦКУ).

Як вбачається з матеріалів справи факт поставки та часткової оплати товару підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем. Отже, наявними у справі доказами доведено, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором у повному обсязі не виконав, сплату за товар позивачу у повному обсязі не здійснив, у зв'язку з чим, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 138416,00 грн.

Отже, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 138416,00 грн. є законними та обґрунтованими, та такими, що підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем.

Нараховуючи 3% річних та інфляційні на суму основної заборгованості, позивач посилається на ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних з урахуванням уточнень позовної заяви (а.с.84), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно правильності нарахування позивачем суми 3% річних у розмірі 5957,31 грн. за період з 10.12.2014р. по 10.07.2015р. та інфляційних втрат у розмірі 149905,15 грн. з грудня 2014р. по червень 2015р.

При цьому колегія суддів зазначає, що наданий відповідачем до суду апеляційної інстанції розрахунок заборгованості інфляційних втрат та річних не ґрунтується на фактичних обставинах справи, оскільки нарахування вказаних сум відповідачем зроблено лише на суму заборгованості у розмірі 138416,00 грн., починаючи з грудня 2014р.

Тобто, відповідачем не враховано, що сума боргу у грудні 2014р. та у січні-травні 2015р. була значно більшою (заборгованість у розмірі 138416,00 грн. виникла з 24.06.2015р.).

Що ж стосується заявленої до стягнення пені у розмірі 81746,80 грн. за період з 01.12.2014 р. по 01.06.2015р., колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата здійснюється протягом 10 банківських днів з дня отримання товару в розмірі повної вартості отриманого товару шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок постачальника. В разі несвоєчасної оплати покупець повинен сплатити постачальнику штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Як вбачається, штраф передбачений сторонами у договорі за несвоєчасну оплату за товар обчислюється за кожен день прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а тому за своєю правовою природою є пенею.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи пеню на суму 80150,53 грн., встановив порушення позивача при визначенні суми пені, та зазначив, що вона підлягає задоволенню в цій сумі, виходячи з загальної суми прострочки платежу - 179 днів.

Проте, судом першої інстанції не враховано вищенаведених умов договору, якими передбачено, що оплата здійснюється протягом 10 банківських днів з дня отримання товару.

Тобто штраф (пеня) нараховуюється, у разі коли покупцем прострочено оплату товару більше ніж на 10 банківських днів.

Таким чином, відповідно до наявних у справі видаткових накладних:

від 21.11.2014р. на 82348,00 грн. та від 23.11.2014р. на 124096,00 грн. заборгованість виникає з 08.12.2014р.,

від 25.11.2014р. на 124376,00 грн. - з 10.12.2014р.,

від 26.11.2014р. на 85092,00 грн. - з 11.02.2014р.,

від 29.11.2014р. на 45532,00 грн. та від 30.11.2014р. на 69972,00 грн. - з 15.12.2014р.

З урахуванням наданих сторонами до матеріалів справи платіжних документів про оплату (91000,00 грн. - 09.12.2014р., 80000,00 грн. - 03.03.2015р., 9000,00 грн.- 06.03.2015р., 50000,00 грн. - 06.05.2015р., 130000,00 грн. - 11.06.2015р., 20000,00 грн. - 12.06.2015р., 10000,00 грн. -24.06.2015р.) судом апеляційної інстанції здійснено перерахунок заявлених до стягнення сум пені з урахуванням положень п. 6.1 договору та встановлено, що заявлена до стягнення сума пені за період з 08.12.2014р. по 01.06.2015 становить 80635,33 грн., а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. В іншій частині пені (81746,80 грн. - 80635,33 грн. = 1111,47 грн.) слід відмовити за безпідставністю розрахунків.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції допущені помилки при здійснені перерахунку пені, рішення суду першої інстанції має бути змінено.

Що стосується доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, стосовно того, що судом першої інстанції не було його повідомлено про час та місце судового засідання, яке відбулось 28.07.2015р. - такі доводи спростовуються матеріалами справи.

Так, ухвалою господарського суду Харківської області від 22.06.2015р. розгляд справи відкладено на 13.07.2015р., в судовому засіданні 22.06.2015р. представник відповідача був присутній, а тому був повідомлений про час та місце наступного судового засідання.

В судове засідання 13.07.2015р. представник відповідача не з`явився. Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.07.2015р. розгляд справи відкладено на 28.07.2015р., про що повідомлено відповідача шляхом направлення йому відповідної ухвали. Проте, вказана ухвала повернулась до суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Наведене дає підстави колегії суддів стверджувати про належне повідомлення відповідача про судове засідання суду першої інстанції 28.07.2015р., у відповідності до приписів статей 64, 87 ГПК України та положень п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. № 18.

До того ж, в матеріалах справи відсутні будь-які заяви або клопотання відповідача щодо направлення поштової кореспонденції на іншу адресу відповідача або його представника.

Апелянт також зазначає про те, що в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на підстави відхилення його клопотання про залучення до участі у справі іншого відповідача.

Однак, відповідно до матеріалів справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 22.06.2015р. в задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі іншого відповідача відмовлено, з мотивованим обґрунтуванням підстав відмови.

Таким чином, вказані доводи апелянта не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та відхиляються колегією суддів.

Що стосується посилання відповідача на неврахування судом поданої відповідачем заяви про часткову оплату заборгованості та на неправомірне прийняття судом першої інстанції заяви про уточнення позовних вимог від 13.07.2015р. до розгляду судом, та також ненаправлення її на адресу відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено вище, в заяві про уточнення позовних вимог від 13.07.2015р. позивачем були враховані саме ті платежі, про які відповідач вказував у своїй заяві від 10.07.2015р., а тому, колегія суддів вважає, що відповідна заява відповідача про оплату врахована як позивачем, так і судом першої інстанції.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. № 18 передбачено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Керуючись наведеними положеннями, ухвалою господарського суду від 13.07.2015р. заява позивача прийнята судом, як заява про зменшення позовних вимог, тому колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм чинного законодавства.

Колегія суддів зазначає, що копії вказаної заяви дійсно не була направлена відповідачу, що є порушенням положень ГПК України, однак, відповідне порушення не призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Таким чином, наведені доводи апелянта в обгрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах даної справи та спростовуються нормами чинного законодавства. Інших підстав для скасування рішення місцевого господарського суду у даній справі в апеляційній скарзі не наведено.

Разом з тим, зважаючи на встановлення обставин, що свідчать про помилковість розрахунків, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення господарського суду Харківської області у справі № 922/3291/15 підлягає зміні.

На підставі викладеного, керуючись 99, 101, 102, п. 4, ст. 103, п. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 28.07.2015р. по справі №922/3291/15 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з ФОП ОСОБА_4 (61052, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, р/р НОМЕР_3 в ПАТ ГРУ "Приватбанк", МФО 351533) на користь Приватного підприємства "Цукровик-Агро" (62013, Харківська область, Краснокутський район, с. Пархомівка, вул. Кооперативна, 14, код 34643996, п/р в АТ "Райфайзен банк Аваль", МФО 380805) - 138416,00 грн. основного боргу, 80635,33 грн. пені, 5957,31 грн. 3% річних, 149905,15 грн. інфляційних втрат та 7498,28 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову - відмовити».

Повний текст постанови складено 22.09.2015р.

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя В.О. Фоміна

Суддя І.А. Шутенко