КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2015 р. Справа№ 911/2234/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Ропій Л.М.

при секретарі: Бовсунівській Л.О.,

за участю представників:

від позивача не з'явився,

від відповідача не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сільпо Рітейл»

на рішення Господарського суду Київської області від 10.08.2015 (підписане 11.08.2015)

у справі №911/2234/14 (суддя Наріжний С.Ю.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Сільпо Рітейл»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон»

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Сільпо Рітейл» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон» про визнання недійсним договору від 13.10.2014 про заснування Товариства з обмеженою відповідальністю «Мелас» (далі - договір).

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.08.2015 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 10.08.2015 скасувати та прийняте нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення від 10.08.2015 не враховано, що при укладенні спірного договору між сторонами не було досягнуто усіх істотних умов, а саме, не встановлено строк його дії та не дотримано форми правочину, щодо його нотаріального посвідчення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015 прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 16.09.2015. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 №28. Доказом належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи є повідомлення про вручення поштових відправлень (ухвали від 03.09.2015) від 07.09.2015, які долучені до матеріалів справи.

16.09.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Приватного акціонерного товариства «Сільпо Рітейл» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Порадившись, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.

Згідно з ст. 28 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) представниками сторін у справі можуть бути особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю.

Слід зазначити, що ГПК України не обмежує кількості представників, яких може призначити одна юридична особа, а ст.77 цього Кодексу надає суду право, а не зобов'язує його відкласти розгляд справи в разі нез'явлення в засідання представників сторін судового процесу.

Враховуючи, що сторони були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання з розгляду апеляційної скарги позивача та те, що ст.77 ГПК України надає суду право, а не зобов'язує його відкласти розгляд справи, звертаючи увагу, що матеріали справи дозволяють розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін, з метою дотримання ст.102 ГПК України, на думку колегії суддів, відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 13.10.2014 між Приватним акціонерним товариством «Сільпо Рітейл» (засновник 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон» (засновник 2) укладено договір, яким визначається порядок здійснення засновниками спільної діяльності щодо створення Товариства з обмеженою відповідальністю «Мелас» (далі - товариство) та виконання інвестиційних зобов'язань засновниками.

За умовами спірного договору засновники прийняли на себе зобов'язання об'єднати свої зусилля і спільно діяти для досягнення загальної мети - створення Товариства (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору для досягнення мети засновники зобов'язались: обмінюватись наявною в їх розпорядженні інформацією з питань, що складають взаємний інтерес засновників; проводити спільні консультації з узгодженої тематики для обговорення питань спільної діяльності; нести необхідні витрати, пов'язані зі спільною діяльністю щодо створення товариства; у строк до 13.12.2014 подати державному реєстратору документи, які відповідно до законодавства України необхідні для державної реєстрації Товариства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, Господарський суд Київської області виходив з того, що відсутність у оспорюваному договорі умови про строк його дії (враховуючи, що такий правочин припиняє свою дію після досягнення мети) не є достатньою підставою для визнання його недійсним. Водночас, умови спірного правочину не містять посилань відносно його нотаріального посвідчення.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частина 2 ст.207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.2 ст.180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

За змістом ч.8 ст.181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону (п.п.2.1, 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11).

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦК України, якщо товариство з обмеженою відповідальністю засновується кількома особами, ці особи у разі необхідності визначити взаємовідносини між собою щодо створення товариства укладають договір у письмовій формі, який встановлює порядок заснування товариства, умови здійснення спільної діяльності щодо створення товариства, розмір статутного капіталу, частку у статутному капіталі кожного з учасників, строки та порядок внесення вкладів та інші умови.

Договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю не є установчим документом. Подання цього договору при державній реєстрації товариства не є обов'язковим.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, договір про створення (заснування) АТ, ТОВ та ТДВ не регулює відносини між учасниками (акціонерами) товариства при здійсненні його діяльності і припиняє свою дію після досягнення мети, створення та державної реєстрації товариства. Зазначені договори мають відповідати загальним вимогам, що пред'являються до правочинів, і при розгляді спорів про визнання їх недійсними суди повинні керуватися відповідними нормами про недійсність правочинів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24.10.2008 №13 (п. 15).

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Так само за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов (п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11).

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність у оспорюваному правочині умови про строк його дії не є достатньою підставою для визнання його недійсним, враховуючи, що він припиняє свою дію після досягнення мети.

Що стосується іншої підстави для оскарження прийнятого 10.08.2015 Господарським судом Київської області рішення, то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Статтею 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частиною 4 статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Нотаріальне посвідчення правочинів (договорів) є обов'язковим лише у передбачених законом випадках або коли сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору (п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11).

Умови оспорюваного договору не передбачають обов'язковість нотаріального посвідчення як самого договору, так і статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Мелас».

Відповідного положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення статуту вказаного вище Товариства не містить також ч. 5 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», на яку посилається скаржник у апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції та обґрунтовано відхилені при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене вище, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Київської області від 10.08.2015 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сільпо Рітейл» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 10.08.2015 у справі №911/2234/15 - без змін.

2. Матеріали справи №911/2234/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Н.Ф. Калатай

Л.М. Ропій