ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.09.2015 Справа № 907/724/15

а позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Свалява-Міськбуд, с. Голубине Свалявського району

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю „Вудпро, м. Ужгород

про повернення безпідставно отриманих коштів в розмірі 6700,00 грн.,

Суддя О.В. Васьковський

Представники:

від позивача не зявився

від відповідача не зявився

СУТЬ СПОРУ: про повернення безпідставно отриманих коштів в розмірі 6700,00 грн.

Позивач просить задоволити позов, мотивуючи тим, що відповідач безпідставно отримав кошти у розмірі 6700,00 грн. у вигляді передоплати за договором про виконання робіт по виготовленню дверей, який мали намір укласти з відповідачем, однак такий договір укладений не був. Позивач стверджує, що відповідач безпідставно отримав вказану суму коштів, однак роботи по виготовленню та поставці дверей не виконав, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача та повернути безпідставно отриманих коштів в розмірі 6700,00 грн.

Відповідач проти позову заперечує, вважає, що обставини викладені у позові є надуманими та такими, що не відповідають дійсності, без надання належних та допустимих доказів на їх підтвердження. У поданому відзиві від 30.07.15 та 03.09.15 вказує, що жодного наміру укладати договір на виконання робіт по виготовленню дверей між позивачем (ТОВ „Свалява-Міськбуд) та відповідачем (ТОВ „Вудпро) не було. Існувала усна домовленість між відповідачем та фізичною особою ОСОБА_2, який є директором ТОВ „Свалява-Міськбуд для встановлення дверей на приватному будинку ОСОБА_2 Відповідач вказує, що замовлення було виконано, двері виготовлені, відправлені та розвантажені на приватному будинку за вказаною ОСОБА_2 адресою. Окрім того, відповідач наголошує, що кошти були перераховані ще у 2013 році, а позов подано у 2015 році, що свідчить про недобросовісність позивача, який не звертався протягом двох років за захистом свої порушених прав, дій щодо укладення договору не здійснив, тобто жодних договірних відносин відповідачем не порушено, фактично замовлення по виготовленню дверей виконано та оплачено ОСОБА_2, тому враховуючи існуючі між сторонами відносини, які підтверджені доказами, підстави для задоволення позовних вимог про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 6700,00 грн. відсутні.

У судовому засіданні 03.09.15 відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва.

Розглянувши матеріали справи суд встановив:

Позивач стверджує, що ТОВ „Свалява-Міськбуд та відповідач мали намір укласти договір про виконання робіт по виготовленню дверей; до укладення договору відповідач надав рахунок №б/н від 25.09.13 про здійснення передоплати. Позивач у позовній заяві підтверджує вказаний факт та не заперечує проти нього.

Відповідач надав позивачу рахунок №б/н від 25.09.13, згідно якого суму 6700,00 грн. оплачено позивачем з призначенням платежу : «за двері зг.рах.б/н від 25.09.13 в т.ч. ПДВ».

Позивач перерахував відповідачу суму 6700,00 грн. згідно платіжного доручення №197 від 25.09.13, що також підтверджується випискою з рахунку №7200 від 25.09.13.

Відповідачем у підтвердження замовлення та виготовлення дверей надано копію специфікації щодо виготовлення дверей від 19.09.15 №1279.

Проаналізувавши матеріали справи та законодавство, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд прийшов висновку відмовити у позові повністю виходячи з наступного.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ст.11 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; тощо.

Загальний порядок укладання господарських договорів, згідно ч. 1 ст.181 Господарського кодексу України передбачає їх укладення у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем здійснено дії, спрямовані на виконання зобовязання щодо оплати виконання робіт (наданих послуг) з виготовлення дверей. Такі дії розцінюються судом як дії зобовязального (договірного) характеру, з огляду на те, що згідно платіжного доручення №197 від 25.09.13 позивачем було здійснено перерахунок коштів в сумі 6700,00 грн. з призначенням платежу «за двері зг.рах.б/н від 25.09.13 в т.ч. ПДВ», що спростовує помилковість перерахування коштів, безпідставність їх набуття відповідачем, свідчить про намір укладення договору, зокрема і виникнення зобовязальних відносин між сторонами. Факт перерахування вказаної суми за позовом та виникнення зобовязальних відносин між сторонами також підтверджується, зокрема, викладеними позивачем обставинами спору у позовній заяві, оскільки позивач сам стверджує, що сторони мали намір укласти договір про виконання робіт по виготовленню дверей, у підтвердження якого відповідачем надано рахунок на оплату, який і був оплачений позивачем. Відповідач, натомість, заперечує факт наявності наміру на укладення договору, однак вказує на усну домовленість сторін щодо виготовлення та поставки дверей, що має зобовязальний характер. Тобто обидві сторони вчинили дії зобовязального (договірного) характеру, спрямовані на виникнення у сторін прав та обовязків за договором, відповідно у позивача оплатити виконані роботи, а у відповідача виготовити двері та поставити їх позивачу.

Відповідач наводить доводи щодо факту виконання робіт - виготовлення дверей, у підтвердження чого надає підготовлені позивачу копію специфікації від 19.09.13 №1279, виготовлення дверей (соснові)- 1 шт.; загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) становить 6700,00 грн.

Позивач факт поставки дверей виготовлених відповідачем дверей заперечує, однак не спростовує факт перерахування коштів як передоплату за виготовлені двері відповідачу, що також підтверджується випискою з рахунку №7200 від 25.09.13 та платіжним дорученням №197 від 25.09.13 на суму 6700,00 грн, згідно якої суму 6700,00 грн. оплачено позивачем з призначенням платежу : «за двері зг.рах.б/н від 25.09.13 в т.ч. ПДВ».

Загальні положення ст.1212 Цивільного кодексу України про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави встановлює, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобовязання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв'язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених ст.11 ЦК України. До відсутності правової підстави стаття 1212 ЦК України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, поведінка сторін свідчать про виникнення між ними господарських правовідносин, у відповідності до ст.174 Господарського кодексу України. Виконання певних дій зобовязального характеру у вигляді оплати за виконані роботи згідно виставленого рахунку відповідача та настання певних правових наслідків для обох сторін в установленому законом порядку, свідчить про те що спірні грошові кошти отримані на визначених законодавством підставах та не є такими, що підпадають під поняття та ознаки безпідставно отриманих коштів.

Враховуючи обставини справи та зобовязальний характер правовідносин, що виник між сторонами правова природа вказаних правовідносин, які є господарськими, не обмежується ст.297 Господарського кодексу України та не суперечить їм.

Крім того, майно (грошові кошти) не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо не відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Тобто поведінка сторін у вказаній справі утворює правову підставу надання (збереження) майна (коштів), відтак виключає застосування положень ст.1212 Цивільного кодексу України, оскільки такі можуть бути застосовані лише після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена чи припинена, або відсутня взагалі.

Згідно ст.526,527 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16. Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Проаналізувавши обставини спору слід констатувати, що позивачем не доведено факту безпідставно отриманих коштів відповідачем. Отже позивач звернувся до суду за захистом свого права, яке не порушене в спосіб, який не відповідає вимогам чинного цивільного (господарського) законодавства. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували вищенаведені висновки суду.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позовні вимоги до відповідача позивачем належним чином не обґрунтовані та не доведені відповідно з вимогами ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України.

З огляду на викладене, у вимозі позивача про повернення безпідставно отриманих коштів в розмірі 6700,00 грн. слід відмовити.

Отже, у позові слід відмовити повністю.

Згідно з ст.49 ГПК України судові витрати слід покласти на позивача..

Керуючись ст. ст. 1, 15, 32, 33, 34, 43, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

у позові відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обовязковому виконанню на території України в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 17.09.15.

Суддя О.В. Васьковський