КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2015 р. Справа№ 122/14Б-06/11

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Остапенка О.М.

Гарник Л.Л.

за участю секретаря Халько В.А.,

та представників:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - Бабій М.В. - дов. №09/04 від 10.04.2015р.,

від третьої особи 1, 3 - не з'явилися,

від третьої особи 2 - Беседін В.І. - дов. №010-01/7331 від 06.11.2014р.,

Будниченко О.В. - дов. №01-01/2345 від 11.04.2014р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ВВІКО» та Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Державний експортно-імпортний банк України»

на ухвалу господарського суду Київської області від 15.07.2015р.

у справі №122/14Б-06/11 (суддя Мальована Л.Я.)

за позовом ліквідатора ВАТ «Київське спеціалізоване автотранспортне

підприємство - 1001» Старжинської Тетяни Юріївни

до ТОВ «ВВІКО»

третя особа 1 розпорядник майна ТОВ «ВВІКО» - арбітражний керуючий

Капелюшний Ігор Вікторович

третя особа 2 ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»

третя особа 3 ОСОБА_7

про визнання права власності та витребування нерухомого

майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.07.2015р. по справі №122/14Б-06/11 задоволено заяву ліквідатора ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство 1001" Старжинської Т.Ю. про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності повністю; визнано за ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство 1001" право власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме нежитлові будівлі: Ремонтно-механічні майстерні: головний корпус-профілакторій (літ. Б), цегла, площа 7282,5 кв.м.; Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ. В), цегла, площа 731,8 кв.м.; Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ. Р), цегла, площа 242,3 кв.м.; Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ. С), цегла, площа 34,6 кв.м.; Котельня (літ. Т), цегла, площа 438,1 кв.м.; Складське приміщення між котельн.гор.цех (літ. У), цегла, площа 978,2 кв.м.; Майстерня середнього ремонту (літ. Ф), цегла, площа 406,9 кв.м.; Компресорна (літ. Х), цегла, площа 94,8 кв.м.; Туалет (літ. Ч), цегла, площа 36,9 кв.м.; витребувано із чужого незаконного володіння ТОВ "ВВІКО" у власність ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство 1001" нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме нежитлові будівлі: Ремонтно-механічні майстерні: головний корпус-профілакторій (літ. Б), цегла, площа 7282,5 кв.м.; Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ. В), цегла, площа 731,8 кв.м.; Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ. Р), цегла, площа 242,3 кв.м.; Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ. С), цегла, площа 34,6 кв.м.; Котельня (літ. Т), цегла, площа 438,1 кв.м.; Складське приміщення між котельн.гор.цех (літ. У), цегла, площа 978,2 кв.м.; Майстерня середнього ремонту (літ. Ф), цегла, площа 406,9 кв.м.; Компресорна (літ. Х), цегла, площа 94,8 кв.м.; Туалет (літ. Ч), цегла, площа 36,9 кв.м.; стягнуто з ТОВ "ВВІКО" на користь ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство 1001" 1218 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ТОВ «ВВІКО» та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулись до Київського апеляційного господарського суду із апеляційними скаргами, в яких просять скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності відмовити в повному обсязі.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2015р. апеляційні скарги було прийнято до провадження та справу призначено до розгляду на 19.08.2015р.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2015р. та 02.09.2015р. розгляд справи було відкладено на підставі ст. 77 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача і третьої особи 2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги ТОВ «ВВІКО» та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Постановою господарського суду Київської області по справі № 122/14б-06/11 від 24.04.2006 року ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство 1001" було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Позивач (ліквідатор) Старжинська Т.Ю. 24.04.2015р. звернулась до місцевого суду із заявою в межах справи про банкрутство ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне Підприємство -1001" про визнання права власності за ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство-1001" на нерухоме майно, яке було передано за Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2004 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею: 10 244.5 кв.м., а саме: Ремонтні механічні майстерні: головний корпус-профілакторій (літ "Б"), загальною площею 7282 кв.м, Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ "В"), загальною площею 731 кв. м., Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ "Р"), загальною площею 242 кв.м., Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ "С"), загальною площею 34,6 кв.м., Туалет (літ "Ч"), загальною площею 36,9 кв.м., Компресорна (літ "X"), загальною площею 94,8 кв.м., Котельня (літ "Т"), загальною площею 438,1 кв.м., Складське приміщення (літ "У"), загальною площею 978,2 кв.м., Майстерня середнього ремонту (літ "Ф"), загальною площею 406,9 кв.м. Просила витребувати з чужого незаконного володіння від ТОВ "ВВІКО" на користь ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство-1001" нерухоме майно, яке було передано за Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2004 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею: 10 244,5 кв.м., а саме: Ремонтні механічні майстерні: головний корпус-профілакторій (літ "Б"), загальною; площею 7282 кв.м., Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ "В"), загальною площею 731 кв.м., Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ "Р"), загальною площею 242 кв.м., Пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди (літ "С"), загальною; площею 34,6 кв.м., Туалет (літ "Ч"), загальною площею 36,9 кв.м., Компресорна (літ "X"), загальною площею 94,8 кв.м., Котельня (літ "Т"), загальною площею 438,1 кв.м., Складське приміщення (літ "У"), загальною площею 978,2 кв.м., Майстерня середнього ремонту (літ "Ф"), загальною площекю 406,9 кв.м.

Ухвалою від 23.02.2015р. ліквідатором ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство-1001" призначено арбітражного керуючого Старжинську Т.Ю.

Ухвалою місцевого суду від 12.05.2015 р. заяву №122/14б-06/11 було прийнято до провадження названу вище заяву і розгляд справи призначено на 27.05.2015 р., зобов'язано відповідача та третіх осіб надати письмові пояснення з приводу поданої заяви.

Згідно із ч. 4 ст. 24 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, що діяла станом на 04.11.2012 р. (далі - Закон про банкрутство) у ліквідаційній процедурі господарський суд: розглядає скарги на дії учасників ліквідаційної процедури; здійснює інші повноваження, передбачені Законом про банкрутство.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону про банкрутство ліквідатор з дня свого призначення, з підстав, передбачених ч. 10 ст. 17 Закону про банкрутство, подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, тощо.

Виходячи з аналізу вищезазначених положень ст.ст. 24, 25 Закону про банкрутство, а також ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в межах справи про банкрутство ліквідатор має право подавати до господарського суду лише заяви про визнання недійсними угод боржника, з підстав, передбачених ч. 10 ст. 17 Закону про банкрутство. Щодо інших повноважень ліквідатора, таких як, вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, такі повноваження ліквідатора мали бути реалізовані, зокрема, шляхом подання позовних заяв в загальному порядку поза межами справи про банкрутство.

Отже, норми Закону про банкрутство не передбачали права ліквідатора на звернення до господарського суду в межах справи про банкрутство із заявою про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, а також повноважень господарського суду щодо розгляду зазначеної заяви в межах справи про банкрутство.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання зобов'язань TOB «ВВІКО» та TOB «Мольва Метал Пак» за Кредитними договорами, укладеними в рамках Генеральної угоди №15106N4 від 31.03.2006р. (далі - Кредитний договір), укладеної між AT «Укрексімбанк» (далі - Банк), TOB «Мольва Метал Пак», TOB «ВВІКО» та ОСОБА_8, між Банком та TOB «ВВІКО» було, зокрема, укладено нотаріально посвідчений Іпотечний договір №15106Z480 від 28.12.2006р., із змінами та доповненнями.

Предметом іпотеки відповідно до п.1.3 ст. 1 Іпотечного договору №15106Z480 було нерухоме майно TOB «ВВІКО» (Іпотекодавця) - нежилі будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. загальною площею 10 246,1 кв.м., а саме:

ремонтно-механічні майстерні: головний корпус - профілакторій, літ. «Б», загальною площею 7 282,5 кв.м.;

пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди, літ. «В», загальною площею 731,8 кв.м.;

пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди, літ. «Р», загальною площею 242,3 кв.м.;

пункт астил. мийки, сауна та очисні споруди, літ. «С», загальною площею 34,6 кв.м.;

котельня, літ. «Т», загальною площею 438,1 кв.м.;

складське приміщення, літ. «У», загальною площею 978,2 кв.м.;

майстерня середнього ремонту, літ. «Ф», загальною площею 406,9 кв.м.;

компресорна, літ. «X», загальною площею 94,8 кв.м.;

туалет, літ. «Ч», загальною площею 36,9 кв.м.

Крім того, згідно із п.1.3 ст. 1 Іпотечного договору №15106Z480 право власності Іпотекодавця (TOB «ВВІКО») було підтверджено Договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченим Панікар В.М., державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області 08.04.2004р., за реєстровим №2-1072.

Право власності було зареєстровано Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації 15.04.2004 р. в книзі 8, номер запису 294, за реєстраційним №3352771. Згідно із Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №13017543, виданим Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації, 22.12.2006 р., нежитлові будівлі зареєстровані в книзі 8, номер запис №294) за реєстраційним №5146097.

Відповідно до ч. 1 ст. 589 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно із п.п.2.1.4 п.2.1 ст. 2 Іпотечного договору №15106Z480 Іпотекодержатель (Банк) має право у разі невиконання Іпотекодавцем та/або TOB «Мольва Метал Пак» і ОСОБА_8, умов Кредитного договору та/або невиконання Іпотекодавцем умов Іпотечного договору, одержати задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця.

Факт невиконання зобов'язань за Кредитними договорами, укладеними в рамках Генеральної угоди №15106N4 від 31.03.2006р., а також наявність відповідної заборгованості підтверджується рішенням господарського суду Київської області від 15.04.2013 р. у справі №4/138-12 про стягнення заборгованості за Кредитними договорами за Генеральною угодою №15106N4 в загальному розмірі екв. 498 561 099,78 грн., що набуло чинності 25.05.2013р.

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою господарського суду Київської області від 14.02.2014р. було порушено провадження у справі №911/77/14 про банкрутство TOB «ВВІКО», введено процедуру розпорядження майном. В межах строку, встановленого законодавством, Банком було подано до господарського суду Київської області заяву з грошовими вимогами до TOB «ВВІКО» у справі №911/77/14.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.09.2014р. у справі №911/77/14 про банкрутство TOB «ВВІКО» було затвержено реєстр вимог кредиторів TOB «ВВІКО», AT «Укрексімбанк» визнано конкурсним кредитором боржника з вимогами в розмірі 79 484 488,70 грн., з яких 1 218,00 грн. підлягають задоволенню у першу чергу, 74 081 812,75 грн. - у четверту чергу та 5 401 457,95 грн. - в шосту чергу; окремо внесено до реєстру вимог кредиторів вимоги AT «Укрексімбанк» у розмірі 584 134 546,44 грн., які забезпечені заставою майна боржника.

Вказані вимоги Банку підлягали погашенню за рахунок майна TOB «ВВІКО», що є предметом забезпечення, в тому числі і за рахунок майна, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором №15106Z480, в позачерговому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в чинній на даний час редакції (далі - Закон) під розпорядженням майном розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, проведення аналізу його фінансового становища, а також визначення наступної оптимальної процедури (санації, мирової угоди чи ліквідації для задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів.

Згідно із ч. 3 ст. 22 Закону розпорядник майна зобов'язаний, зокрема, вживати заходів для захисту майна боржника. Крім того, арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) зобов'язаний, крім іншого, здійснювати заходи щодо захисту майна боржника (ч. 2 ст. 98 Закону).

З матеріалів справи вбачається, що 28.02.2014 р. господарським судом Київської області було прийнято рішення (ухвалу) за позовом ліквідатора ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство-1001" Коптєвої A.C. до ОСОБА_7, TOB «ВВІКО», TOB «Пеле-інвест» про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, в межах справи №122/146-06/11 про банкрутство ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство-1001".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2014р. у справі №122/146-06/11 було відмовлено в задоволенні клопотань TOB «ВВІКО» та AT «Укрексімбанк» про залучення останнього до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні TOB «ВВІКО»; рішення господарського суду Київської області від 28.02.2014 р. у справі №122/146-06/11 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.08.2014р. було змінено найменування судового акту господарського суду Київської області від 28.02.2014р. у справі №122/146-06/11 з «рішення» на «ухвалу»; ухвалу господарського суду Київської області від 28.02.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2014р. у справі № 122/146-06/11 у частині визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна від 11.03.2004р., укладеного між ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство-1001" та ОСОБА_7, залишено без змін; ухвалу господарського суду Київської області від 28.02.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2014р. у справі №122/146-06/11 в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.04.2004р., укладеного між ОСОБА_7 та TOB «ВВІКО», та договору купівлі - продажу нерухомого майна від 07.04.2005р., укладеного між TOB «ВВІКО» та TOB «Пеле-інвест» скасовано; прийнято у цій частині нове рішення, яким у задоволенні заяви ліквідатора ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство-1001" арбітражного керуючого Коптєвої A.C. про визнання недійсними договору купівлі - продажу нерухомого майна від 08.04.2004 р., укладеного між ОСОБА_7 та TOB «ВВІКО», та договору купівлі - продажу нерухомого майна від 07.04.2005р., укладеного між TOB «ВВІКО» та TOB «Пеле-інвест», відмовлено.

Ліквідатор Коптєва A.C. в заяві посилалася на рішення господарського суду Київської області від 21.05.2009р. у справі №К5/047-09 та від 14.12.2009р. у справі №21/272-09, а також на ухвали господарського суду Київської області від 12.03.2013р. у справі №К5/047-09 та від 15.02.2013р. у справі №21/272-09 про роз'яснення зазначених вище рішень суду.

Відповідно до вказаних вище ухвал, господарський суд Київської області роз'яснив, що:

відповідні пункти статуту ВАТ «Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство - 1001» щодо Спостережної ради та її компетенції є недійсними з моменту їх прийняття та затвердження загальними зборами учасників (засновників, акціонерів) товариства;

рішення Спостережної ради ВАТ «Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство - 1001», оформлені протоколами №№3, 4 від 02.03.2004 р., є недійсними з моменту їх вчинення.

Ліквідатор посилався на ухвалу господарського суду Київської області від 28.02.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2014р. у справі №122/146-06/11, що були залишені без змін Вищим господарським судом України, у частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.03.2004р., укладеного між ВАТ «Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство - 1001» і ОСОБА_7

На підставі викладеного вище, Ліквідатор, зазначав про відсутність волевиявлення ВАТ «Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство - 1001» в особі уповноваженого органу, а саме - Голови Правління Лобанової Т.В., щодо відчуження нерухомого майна, яке було предметом спору.

Зазначені висновки Заявника були неправомірно прийняті місцевим судом до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. З ст. 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до п.п. 2.6 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських) договорів недійсними» (далі - Постанова №11) нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). За змістом ч. З ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно із абз. 1 ч. З ст. 92 ЦК України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Абз. 6 п. 3.3 Постанови №11 передбачено: «Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий ч. З ст. 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут».

Таку ж позицію висловив Верховний Суд України у п. 4 розділу «Спори щодо визнання правочинів недійсними» у листі від 01.04.2012р. «Висновки Верховного суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України за 2010-2011p.p.»: визнання недійсними в судовому порядку рішень загальних зборів господарського товариства не може бути підставою для визнання недійсними договорів, укладених виконавчим органом товариства на виконання рішень загальних зборів, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (ч. З cm. 92 ЦК України; постанова Верховного Суду України від б червня 2011 р. у справі №3-50гс11).

Нормами ст. 161 ЦК України та ст. 47 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства.

Ст. 330 ЦК України встановлено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добровільний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відтак, приписами ст. 388 ЦК України встановлено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, коли майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Пунктом 3 листа Верховного Суду України від 01.03.2013р. «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави,передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012р.» визначено, що відповідно до ст. 330 ЦК України, якіцо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012р. у справі 6-136цс12).

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Суд першої інстанції незаконно і необґрунтовано задовольнив заяву ліквідатора ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство 1001" Старжинської Т.Ю. про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності оскільки:

- Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08.04.2004р., укладений між ОСОБА_7 і TOB «ВВІКО» відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, глави 54 ЦК України, та є чинним;

- підстави недійсності правочину, а саме - Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.04.2004р., укладеного між ОСОБА_7 та TOB «ВВІКО», відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, відсутні;

- TOB «ВВІКО» є добросовісним набувачем, який вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна;

- майно не вибуло з власності ВАТ «Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство - 1001» поза волею власника.

Крім того, статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної зності, про застосування якої зроблено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Оскільки Договір купівлі-продажу нерухомого майна між ОСОБА_7 і ТOB «ВВІКО» було укладено 08.04.2004 р., а заяву ліквідатора ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство 1001" про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності подано 24 квітня 2015 р., тобто після спливу майже одинадцяти років з моменту укладення Договору купівлі-продажу тому місцевий суд незаконно, в порушення ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, не застосував до заяви ліквідатора строк позовної давності, про застосування якого просила у своїй заяві третя особа 2 (а.с.63-73).

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги ТОВ «ВВІКО» та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» не підлягають задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню. В задоволенні заяви ліквідатора ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство 1001" Старжинської Т.Ю. необхідно відмовити повністю з наведених вище мотивів.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105, 106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ТОВ «ВВІКО» та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити.

Ухвалу господарського суду Київської області від 15.07.2015р. по справі №122/14Б-06/11 скасувати і постановити нове рішення, яким відмовити повністю ліквідатору ВАТ "Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство 1001" Старжинській Т.Ю. у задоволенні заяви про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Справу №122/14Б-06/11 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді О.М. Остапенко

Л.Л. Гарник