РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2015Справа №910/16607/15

За позовом Житлово-експлуатаційного товариства з обмеженою відповідальністю «Оселя»

до 1) Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві,

2) Управління державної казначейської служби України у Солом'янському районі міста Києва

про стягнення 22182,92 грн.

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача: Шевченко І.М. (директор);

від відповідача №1: не прибув;

від відповідача №2: не прибув;

ВСТАНОВИВ:

30.06.2015 позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив стягнути з Державного бюджету України на користь Житлово-експлуатаційного товариства з обмеженою відповідальністю «Оселя» кошти у розмірі 22182,92 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем №1 на підставі постанови про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору ВП №44462811 від 28.08.2014, яка була визнана незаконною ухвалою Господарського суду міста Києва у справі №910/8780/14 від 17.03.2015, було безпідставно списано у примусовому порядку з рахунку позивача 22182,92 грн., які позивач і просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь позивача.

Представники відповідача №1 та відповідача №2 у судове засідання не прибули, вимоги ухвал суду на виконали, відповідач №2 причини неявки суду не повідомив, відповідач №1 просив суд здійснювати розгляд справи без участі його представників у судовому засіданні.

Враховуючи те, що про час та місце судового розгляду справи відповідачі повідомлялися належним чином шляхом надсилання за належною юридичною адресою ухвали господарського суду, своїм правом на подання відзивів та пояснень по суті спору відповідачі не скористались, відповідно до положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2014 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Київенерго» задоволено повністю, стягнуто з Житлово-експлуатаційного товариства з обмеженою відповідальністю «Оселя» на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» 363638,40 грн. заборгованості, 17212,71 грн. 3% річних, 4323,40 грн. інфляційних втрат та 7703,49 грн. судового збору та розстрочено виконання рішення на 12 місяців шляхом сплати рівномірними щомісячними платежами.

17.06.2014 на виконання цього рішення судом видано відповідний наказ.

21.08.2014 постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження №44462811 з примусового виконання наказу №910/8780/14 від 17.06.2014 про стягнення з Житлово-експлуатаційного TOB «Оселя» на користь ПАТ «Київенерго» грошових коштів.

В наказі Господарського суду міста Києва у справі №910/8780/14 від 17.06.2014 було допущено помилку, а саме: в його тексті не вказано про розстрочку платежів, у зв'язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва у справі № 910/8780/14 від 23.10.2014 внесено зміни до вказаного виконавчого документа, шляхом доповнення його змісту наступним текстом: «Розстрочити виконання рішення на 12 місяців шляхом сплати рівномірними щомісячними платежами суми боргу».

Враховуючи те, що рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/8780/14 від 03.06.2014 набуло законної сили 17.06.2014, то починаючи з 17.06.2014 Житлово-експлуатаційне TOB «Оселя» щомісяця (у будь-якому випадку до кінця місяця) повинно було сплачувати на користь ПАТ «Київенерго» кошти.

Згідно з ч.4 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Відповідно до п. 7.1.2. постанови Пленуму ВГСУ від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом.

Отже розстрочка є складовою способу та порядку виконання судового рішення, та є обов'язковою для державної виконавчої служби при виконанні відповідного судового наказу у межах відкритого виконавчого провадження (Рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013).

Таким чином на момент відкриття виконавчого провадження № 44462811 (тобто станом на 21.08.2014) Житлово-експлуатаційне TOB «Оселя» (враховуючи надану судом розстрочку) мало зобов'язання зі сплати боргу перед ПАТ «Київенерго» у сумі 58813,00 грн. (за червень та липень 2014). Оскільки в рішенні суду у справі №910/8780/14 від 03.06.2014 не визначено конкретної дати, до якої кожного місяця боржник має здійснювати черговий платіж, то такою датою (виходячи з порядку обчислення строків, встановленого ч. 3 ст. 254 Цивільного кодексу України) є останній день місяця.

28.08.2014 державним виконавцем по ВП №44462811 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 35287,80 грн., у зв'язку з невиконанням боржником в добровільному порядку наказу №910/8780/14 від 17.06.2014 у строк до 27.08.2014.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Оскільки на момент винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору (тобто станом на 28.08.2014) сума боргу Житлово-експлуатаційного TOB «Оселя» перед ПАТ «Київенерго» складала лише 58813,00 грн. (за червень, липень 2014 року), а отже розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню з Житлово-експлуатаційного TOB «Оселя», вказаний у постанові державного виконавця від 28.08.2014 був необґрунтованим.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 у справі №910/8780/14 визнано незаконною постанову державного виконавця органу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві про стягнення з боржника виконавчого збору від 28.08.2014 по виконавчому провадженню ВП №444462811.

20.04.2015 Житлово-експлуатаційного TOB «Оселя» звернулось до відповідача №1 з листом за вих.№53, в якому просило повідомити про зарахування коштів на рахунки стягувача.

Згідно відповіді державного виконавця органу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві за вих.№228/13 від 29.04.2015, позивачу повідомлено про те, що з його рахунків були частково стягнуті та перераховані на користь ПАТ «Київенерго» кошти у розмірі 128305,98 грн. згідно платіжного доручення №9539 від 26.12.2014, 12830,60 грн. перераховано на користь Державного бюджету України як виконавчий збір, а 93529,24 грн. перераховано на користь ПАТ «Київенерго» платіжним дорученням №934 від 18.02.2015, 9352,92 грн. перераховано на користь Державного бюджету України як виконавчий збір.

13.05.2015 позивач звернувся до відповідача №1 зі скаргою стосовно неправомірного списання виконавчого збору у розмірі 12830,60 грн. та 9352,92 грн.

За змістом відповіді відповідача №1 за вих.№228/13 від 20.05.2015, останній повідомив позивача про необхідність звернення до суду з відповідним позовом.

30.06.2015 державним виконавцем органу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №4446281, у зв'язку з фактичним виконанням рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2014.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного бюджету України на користь Житлово-експлуатаційного товариства з обмеженою відповідальністю «Оселя» коштів у розмірі 22182,92 грн. неправомірно стягнутих, як виконавчий збір в дохід Державного бюджету України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, г) вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду (ст. 22 Цивільного кодексу України).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Згідно з ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними свої повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обов'язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов'язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов'язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Суд вважає, що збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, а тому предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків. (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 25.10.2005 у справі № 32/421).

Як зазначалось вище, постанова державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві від 28.08.2014 про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП №44462811 була визнана незаконною ухвалою Господарського суду міста Києва у справі №910/8780/14 від 17.03.2015, то враховуючи встановлені у справі № 910/8780/14 обставини, суд при розгляді даної справи вважає, що позивачу має бути відшкодована у повному обсязі шкода, завдана неправомірними діями державного виконавця.

Зокрема, суд відмічає, що в даному випадку неправомірні дії державного виконавця полягають у тому що, на момент винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору (тобто станом на 28.08.2014) сума боргу Житлово-експлуатаційного TOB «Оселя» перед ПАТ «Київенерго» складала лише 58813,00 грн. (за червень, липень 2014 року), а отже розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню з Житлово-експлуатаційного TOB «Оселя», вказаний у постанові державного виконавця від 28.08.2014 був необґрунтованим; шкода полягає в безпідставному стягненні з Житлово-експлуатаційного TOB «Оселя» виконавчого збору у розмірі 22182,92 грн.; причино-наслідковий зв'язок характеризується тим, що шкода заподіяна позивачу внаслідок неправомірних дій державного виконавця, спричинена необґрунтованим стягненням з позивача в примусовому порядку суми виконавчого збору.

Наявність вини відповідача №1 відповідно за змістом ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України презюмується.

При цьому, суд враховує, що, в даному випадку мова йде не про стягнення помилково перерахованих позивачем коштів, оскільки спірна сума виконавчого збору була стягнута в примусовому порядку, у зв'язку з чим необхідно дійти висновку про те, що позивач вірно обрав спосіб захисту своїх порушених прав.

Також, судом враховано, що як зазначив Конституційний суд України в своєму рішенні №12-рп/2001 від 03.10.2001 р. у справі № 1-36/2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Таким чином, з врахуванням наведених норм права, відшкодування шкоди в даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України у справі № 67/157-10 від 25.05.2011).

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України Державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, прийнятим державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування.

Частиною першою ст. 48 названого Кодексу встановлено, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка, зокрема, передбачає здійснення Державним казначейством України: операцій з коштами державного бюджету, розрахунково-касового обслуговування розпорядників бюджетних коштів.

Таким чином управління наявними коштами Державного бюджету України, у тому числі в іноземній валюті, коштами державних позабюджетних фондів і позабюджетними коштами установ та організацій, що утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, фінансування його видатків входить до компетенції Державного казначейства України.

Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» та ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено спосіб захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів, а саме: відшкодування шкоди за рахунок держави, що повністю відповідає приписам ст.ст. 1173 та 1174 Цивільного кодексу України.

Враховуючи положення вищенаведених норм чинного законодавства України, позивачу надане право звернутися до суду з вимогою про відшкодування з Державного бюджету України державою в особі органів, які виконують функції управління коштами Державного бюджету, а не за рахунок коштів, виділених державою на утримання органів, що завдали шкоду.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Щодо відповідача № 2 у даній справі - Управління державної казначейської служби України у Солом'янському районі міста Києва, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14 при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону № 202/98-ВР, ст. 86 Закону № 606-XIV і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17 жовтня 2012 року № 9.

З огляду на ту обставину, що матеріальна шкода, завдана позивачу незаконними діями відповідача №1 підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України, враховуючи вищезазначені постанови Пленуму Верховного Суду України та Пленуму Вищого господарського суду України, залучення Управління державної казначейської служби України у Солом'янському районі міста Києва до участі у даній справі в якості іншого відповідача необхідне для належного виконання судового рішення, в разі задоволення позову.

Отже, враховуючи те, що позивачем належним чином доведено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню у повному обсязі як стосовно відповідача №1 - завдавача шкоди, так і стосовно відповідача №2 як розпорядника бюджетних коштів.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача №1, оскільки шкода заподіяна в зв'язку з неправомірними діями останнього.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного бюджету України через Управління державної казначейської служби України у Солом'янському районі м. Києва (03067, м. Київ, вул. Гарматна, 31, ) на користь Житлово-експлуатаційного товариства з обмеженою відповідальністю «Оселя» (03056. м. Київ. вул. Борщагівська, 139/141, кв.13, ) грошові кошти в розмірі 22182 (двадцять дві тисячі сто вісімдесят дві) грн. 92 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконним стягненням суми виконавчого збору згідно з постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві про стягнення з боржника виконавчого збору від 28.08.2014 по виконавчому провадженню ВП №444462811.

3. Стягнути з Відділу Державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві (03186, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 40-А, ) в доход Державного бюджету України 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.09.2015.

Суддя В.О. Демидов