РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2015Справа №910/13443/15

За позовом Штабу воєнізованих газорятувальних частин на нафтопереробних та нафтохімічних підприємствах

до Публічного акціонерного товариства Банк "Фінанси та Кредит"

про стягнення 983 595,52 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: Компанець Б.Ю., довіреність № 2 від 03.03.2015 р.

від відповідача: не з'явився

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Штаб воєнізованих газорятувальних частин на нафтопереробних та нафтохімічних підприємствах звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення неповернутих після закінчення строку дії договору банківського вкладу грошові кошти у розмірі 950000,00 грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 33595,52 грн., коштів, витрачених на юридичні послуги у розмірі 10000,00 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 19671,91 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на невиконання відповідачем зобов'язань за Договором банківського вкладу «Класичний» № 31 від 20.05.13 р. в частині повернення розміщених на депозитних рахунках грошових коштів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2015 порушено провадження у справі № 910/13443/15 та призначено до розгляду на 11.06.2015.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.06.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 09.07.2015

09.07.2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.07.2015 р. розгляд справи призначено на 04.08.2015 р.

У судові засідання 11.06.2015 р. та 04.08.2015 р. з'явився представник позивача.

Уповноважений представник відповідача в судові засідання 11.06.2015 р. та 04.08.2015 р. не з'явився.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Про дату, час і місце розгляду справи 11.06.15 р. та 04.08.15 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 514 та № 754.

До початку судового засідання 11.06.15 р. через відділ діловодства господарського суду м. Києва представником позивача подано клопотання б/н від 05.06.2015 про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи до матеріалів справи долучено.

У судовому засіданні 11.06.15 р. представником позивача подано клопотання б/н від 11.06.2015 про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 04.08.2015 р. представником позивача подане клопотання б/н від 04.08.15 р. про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено, документи до матеріалів справи долучено.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 11.06.15 р. та 04.08.15 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 29.05.15 р., від 11.06.15 р. та від 20.07.15 р., відповідачем суду не надані, позивачем - надані в повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судового засідання 04.0.8.15 р. суду не надано.

Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2. Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзив на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 04.08.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наявні в матеріалах справи докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

20 травня 2013 р. між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (банк за договором, відповідач у справі) та Штабом воєнізованих газорятувальних частин на нафтопереробних та нафтохімічних підприємствах (клієнт за договором, позивач у справі) укладено договір банківського вкладу "Класичний" № 31 (далі - договір), відповідно до умов якого клієнт надає банку суму грошових коштів (вклад) у тимчасове користування на умовах терміновості, платності та зворотності, а банк виплачує клієнту таку суму та проценти, нараховані на неї (п. 1.1 договору).

Розділами 2 - 5 Договору сторони обумовили проценти на вклад за договором, повернення вкладних коштів, обов'язки банку, права та обов'язки клієнта тощо.

Як свідчать матеріали справи, договір підписаний уповноваженими представниками сторін та засвідчений печатками позивача та відповідача.

В подальшому між сторонами були укладені Додаткова угода № 1 від 20.05.14 р. та Додатки до Договору: № 31-14 від 30.05.14 р., № 31-17 від 27.08.14 р., № 31-19 від 31.10.14 р, № 31-20 від 27.11.14 р., а також № 31-14-7 від 06.01.15 р., № 31-17-5 від 29.01.15 р., № 31-19-3 від 29.01.15 р., № 31-20-2 від 29.01.15 р.,копії яких наявні в матеріалах справи.

Цей договір діє до 20 травня 2017 року. Внесення коштів на вкладний рахунок відбувається протягом строку дії цього договору (п. 1 додаткової угоди № 1 від 20.05.2014 р. до договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором банківського вкладу, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За положеннями ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За приписами п.1.5 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 492 від 12 листопада 2003 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 1172/8493 17 грудня 2003 року, умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції.

Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору (п.1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах).

Відповідно до пункту 1.2. договору вклад складається з вкладних траншів, що розміщені позивачем згідно з умовами цього договору. Вкладний транш є сумою грошових коштів, що переказана позивачем на вкладний рахунок в порядку та на умовах, передбачених цим договором та додатками, укладеними в рамках цього договору і які є його невід'ємною частиною, надалі "Додатки".

Пунктом 1.6. договору визначено, що для обліку вкладу банк відкриває клієнту вкладний рахунок № 7980 у Філії "Придніпровське регіональне управління" ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит". Перерахування вкладеного траншу на вкладний рахунок здійснюється клієнтом зі свого поточного рахунку шляхом зарахування коштів через транзитний рахунок, що зазначений у відповідному додатку.

Відповідно до додатку № 31-14 від 30.05.2014 до договору для розміщення вкладного траншу у банку клієнт не пізніше 30.05.2014 здійснює перерахування грошових коштів зі свого поточного рахунку через транзитний рахунок № 2909.5.087898.015 в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" на вкладний рахунок у банку № 2610.6.087898.015 у розмірі 350 000 грн. 00 коп. (пункт 1); сума грошових коштів, вказаних в пункті 1 цього додатку, надана клієнтом банку на строк до 01.07.14 (пункт 2); на суму грошових коштів, вказаних в пункті 1 цього додатку, банком нараховуються проценти виходячи із процентної ставки у розмірі 24,00 % річних (пункт 3); виплата клієнту нарахованих процентів здійснюється банком щомісячно, в останній робочий день кожного місяця. Нараховані банком проценти не збільшують суму вкладу (пункт 4). Сторони дійшли згоди, що повернення вкладного траншу або його частки до настання строку, що вказаний в пункту 2 цього додатку, можливо тільки за згодою сторін, дострокове повернення вкладного траншу тільки на вимогу позивача не можливо (пункт 5).

Відповідно до додатку № 31-14-7 від 06.01.2015 до договору сума грошових коштів, вказаних у п. 1 додатку № 31-14 від 30.05.2014 р. надана клієнтом на строк до 05.02.2015 р. з нарахуванням процентів виходячи із процентної ставки у розмірі 23,00 % річних

Платіжним дорученням № 388 від 30.05.2014 р. позивач розмістив вкладний транш у сумі 350000,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на вкладний рахунок банку.

Відповідно до додатку № 31-17 від 27.08.2014 до договору для розміщення вкладного траншу у банку, клієнт не пізніше 21.09.2014 здійснює перерахування грошових коштів зі свого поточного рахунку через транзитний рахунок № 2909.5.087898.019 в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" на вкладний рахунок у банку № 2610.6.087898.019 у розмірі 300 000 грн. 00 коп. (пункт 1); сума грошових коштів, вказаних в пункті 1 цього додатку, надана клієнтом банку на строк до 29.09.14 (пункт 2); на суму грошових коштів, вказаних в пункті 1 цього додатку, банком нараховуються проценти виходячи із процентної ставки у розмірі 21,00 % річних (пункт 3); виплата клієнту нарахованих процентів здійснюється банком щомісячно, в останній робочий день кожного місяця. Нараховані банком проценти не збільшують суму вкладу (пункт 4). Сторони дійшли згоди, що повернення вкладного траншу або його частки до настання строку, що вказаний в пункту 2 цього додатку, можливо тільки за згодою сторін, дострокове повернення вкладного траншу тільки на вимогу позивача не можливо (пункт 5).

Відповідно до додатку № 31-17-5 від 29.01.2015 до договору сума грошових коштів, вказаних у п. 1 додатку № 31-17 від 27.08.2014 р. надана клієнтом на строк до 12.02.2015 р. з нарахуванням процентів виходячи із процентної ставки у розмірі 12,00 % річних

Платіжним дорученням № 458 від 27.08.2014 р. позивач розмістив вкладний транш у сумі 300000,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на вкладний рахунок банку.

Відповідно до додатку № 31-19 від 31.10.2014 до договору для розміщення вкладного траншу у банку, клієнт не пізніше 31.10.2014 здійснює перерахування грошових коштів зі свого поточного рахунку через транзитний рахунок № 2909.5.087898.021 в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" на вкладний рахунок у банку № 2610.6.087898.021 у розмірі 100 000 грн. 00 коп. (пункт 1); сума грошових коштів, вказаних в пункті 1 цього додатку, надана клієнтом банку на строк до 01.12.14 (пункт 2); на суму грошових коштів, вказаних в пункті 1 цього додатку, банком нараховуються проценти виходячи із процентної ставки у розмірі 23,00 % річних (пункт 3); виплата клієнту нарахованих процентів здійснюється банком щомісячно, в останній робочий день кожного місяця. Нараховані банком проценти не збільшують суму вкладу (пункт 4). Сторони дійшли згоди, що повернення вкладного траншу або його частки до настання строку, що вказаний в пункту 2 цього додатку, можливо тільки за згодою сторін, дострокове повернення вкладного траншу тільки на вимогу позивача не можливо (пункт 5).

Відповідно до додатку № 31-19-3 від 29.01.2015 до договору сума грошових коштів, вказаних у п. 1 додатку № 31-19 від 31.10.2014 р. надана клієнтом на строк до 12.02.2015 р. з нарахуванням процентів виходячи із процентної ставки у розмірі 12,00 % річних.

Платіжним дорученням № 499 від 31.10.2014 р. позивач розмістив вкладний транш у сумі 100000,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на вкладний рахунок банку.

Відповідно до додатку № 31-20 від 27.11.2014 до договору для розміщення вкладного траншу у банку, клієнт не пізніше 27.11.2014 здійснює перерахування грошових коштів зі свого поточного рахунку через транзитний рахунок № 2909.5.087898.022 в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" на вкладний рахунок у банку № 2610.6.087898.022 у розмірі 200 000 грн. 00 коп. (пункт 1); сума грошових коштів, вказаних в пункті 1 цього додатку, надана клієнтом банку на строк до 29.12.14 (пункт 2); на суму грошових коштів, вказаних в пункті 1 цього додатку, банком нараховуються проценти виходячи із процентної ставки у розмірі 23,00 % річних (пункт 3); виплата клієнту нарахованих процентів здійснюється банком щомісячно, в останній робочий день кожного місяця. Нараховані банком проценти не збільшують суму вкладу (пункт 4). Сторони дійшли згоди, що повернення вкладного траншу або його частки до настання строку, що вказаний в пункту 2 цього додатку, можливо тільки за згодою сторін, дострокове повернення вкладного траншу тільки на вимогу позивача не можливо (пункт 5).

Відповідно до додатку № 31-20-2 від 29.01.2015 до договору сума грошових коштів, вказаних у п. 1 додатку № 31-20 від 27.11.2014 р. надана клієнтом на строк до 12.02.2015 р. з нарахуванням процентів виходячи із процентної ставки у розмірі 12,00 % річних.

Платіжним дорученням № 535 від 27.11.2014 р. позивач розмістив вкладний транш у сумі 200000,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на вкладний рахунок банку.

Судом встановлено за матеріалами справи, що позивачем на підставі договору було надано відповідачу у тимчасове користування кошти (вклад) у загальній сумі 950 000,00 грн. шляхом перерахування на вкладний рахунок вкладних траншів, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками банку по вказаному позивача.

Факт отримання та розмір наданих позивачем вкладних коштів відповідачем не заперечувався.

Як вбачається із матеріалів справи, а також підтверджено представником позивача в судовому засіданні, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання умов Договору клієнтом відсутні.

Доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо обсягів, а також термінів надання вкладних траншів до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем положень Договору банківського вкладу «Класичний» № 31 від 20.05.13 р. та Додатків до нього з боку відповідача відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 1061 Цивільного кодексу України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

За приписами статті 1070 Цивільного кодексу України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина 6 статті 1061 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 3 статті 1060 Цивільного кодексу України за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Нормами частини 6 статті 1061 Цивільного кодексу України передбачено, що проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а не витребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Умовами пункту 2.1. договору передбачено нарахування банком на суму вкладу в розрізі вкладних траншів процентів, розмір яких обумовлюється сторонами в додатках, що є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 3.1. договору сторони погодили, що при закінченні строку розміщення вкладного траншу повернення вкладного траншу здійснюється банком шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок клієнта, вказаний у розділі 7 цього договору. Повернення вкладного траншу може бути здійснено також на інший поточний рахунок клієнта, що вказаний у листі клієнта про повернення коштів.

Положеннями пункту 4.2. договору визначено, що після закінчення строків надання вкладних траншів, що обумовлюються сторонами в додатках та є невід'ємною частиною цього договору, банк зобов'язаний повернути суму вкладних траншів на умовах, зазначених у цьому договорі та у додатках до цього договору.

У лютому 2015 року позивач звернувся до відповідача з вимогами № 34 від 06.02.2015 р., № 35 від 06.02.2015 р., 41 від 16.02.2015 р., № 42 від 16.02.2015 р., копії яких наявні в матеріалах справи, про повернення грошових коштів на загальну суму 950000,00 грн. з депозитного рахунку відповідно до вищезазначених додатків до договору у зв'язку із закінченням строку розміщення депозитних траншів.

Зазначені вимоги, отримання яких відповідачем підтверджується копіями відповідних рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень №№ 426, 396, 53, 361, залишені банком без відповіді та задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Проте, як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, відповідач в порушення умов Договору та норм чинного законодавства належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання з повернення вкладу та сплати процентів за користування коштами, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість з повернення депозитного вкладу у розмірі 950000,00 грн., з позовом щодо стягнення якої позивач звернувся до суду.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання договору банківського вкладу «Класичний» № 31 від 20.05.2013 р. та додаткових угод до вказаного договору або їх окремих положень суду не надано.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 950000,00 грн. за вказаним договором підлягає задоволенню.

Окрім цього, враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо повернення розміщених на депозиті грошових коштів (траншів) у термін, визначений умовами Договору та Додатками до нього, позивачем нараховано на підставі ст.ст. 536, 1061 ЦК України та пред'явлено до стягнення 33 595,52 грн. процентів за користування неповернутими грошовими коштами за період з 05.02.2015 р. по 02.03.2015 р. на суму 350000,00 грн. виходячи з процентної ставки 19,5%; за період з 12.02.2015 р. по 02.03.2015 р. на суму 600000,00 грн. виходячи з процентної ставки 19,5%; за період з 03.03.2015 р. по 31.03.2015 р. на суму 950000,00 грн. виходячи з процентної ставки 30 %.

Зазначені процентні ставки визначені позивачем на підставі облікової ставки Національного банку України у зв'язку з тим, що, на думку позивача, договір та додатки до нього не містять процентів за користування відповідачем коштами після закінчення строку дії договору.

Суд зазначає, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 536 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст.1061 Цивільного кодексу України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Таким чином, проценти на неповернутий вчасно з вини банку вклад нараховуються до дня, який передує його поверненню.

Частиною 1 статті 1061 ЦК України визначено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлено розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Тобто, проценти на депозит нараховуються у розмірі облікової ставки Національного банку України лише в тому випадку, якщо сторони у договорі не обумовили інший розмір процентів на депозитний вклад.

Водночас судом встановлено за матеріалами справи, що сторони обумовили в Договорі та Додатках до нього розмір процентів на суму вкладу, а саме: 23 % річних на суму 350000,00 грн.; 22 % річних на суму 300000,00 грн.; 22 % річних на суму 100000,00 грн.; 22 % річних на суму 200000,00 грн..

Отже, саме з цього розміру процентів повинен відбуватись розрахунок суми процентів, які підлягають стягненню до дня повернення вкладу в межах періоду, заявленого позивачем.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми частини 1 статті 1061 ЦК України щодо розміру процентів на суму вкладу викладена у постанові Вищого господарського суду України від 04.06.2014 р. у справі № 910/21669/13.

Таким чином, суд зазначає про неправильне застосування позивачем норми частини 1 статті 1061 ЦК України щодо розміру процентів на суму вкладу та помилкове ототожнення наслідків закінчення строку договору з припиненням зобов'язання та, відповідно, застосування розміру процентів, передбачених саме Договором банківського вкладу «Класичний» № 31 від 20.05.13 р. та додатків до нього, за умови невиконання зобов'язань відповідачем.

Згідно п. 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів на суму вкладу судом встановлено, що розмір процентів на депозит, перерахований судом у відповідності до умов Договору і Додатків до нього та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду, становить 29489,04 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів на суму неповернутого позивачу вкладу (депозиту) підлягають частковому задоволенню в сумі 29489,04 грн..

Стосовно викладених в позовній заяві вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на адвокатську допомогу в розмірі 10 000,00 грн. суд зазначає, що згідно з п. 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (далі - Постанова № 7) витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ч. 5 ст. 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

За приписом частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" унормовано, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом ч. 3 ст. 48 та ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Згідно ст. 2 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність.

За умовами ст. 26 даного Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Судом за матеріалами справи встановлено, що 03 березня 2015 р. між позивачем та адвокатом Компанець Борисом Юрійовичем, який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 253 від 30.01.1996 р. (виконавець за договором), укладено договір про надання адвокатських послуг № 03/03-15, згідно п.1 якого виконавець бере на себе зобов'язання надати юридичні послуги щодо представлення інтересів позивача в господарських судах України всіх інстанцій під час розгляду господарської справи за позовом Штабу воєнізованих газорятувальних частин на нафтопереробних та нафтохімічних підприємствах до Публічного акціонерного товариства Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення 983595,52 грн. неповернутих грошових коштів та процентів за користування неповернутими грошовими коштами.

За послуги, надані виконавцем, позивач сплачує гонорар у сумі 10000,00 грн. (п. 4.1 договору).

Підставою сплати гонорару є набрання чинності рішення суду першої інстанції незалежно від наслідків розгляду справи (п. 4.2 договору).

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" унормовано, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфкомісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 1 жовтня 1999 року, протокол від 1 - 2 жовтня 1999 р. № 6/VI, гонорар є єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром.

На підтвердження факту оплати вартості послуг адвоката позивачем надана копія платіжного доручення від 26.03.2015 року № 513 на суму 10000,00 грн..

У відповідності до п.6.5 Постанови № 7 вирішуючи питання про розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

При цьому як встановлено судом за матеріалами справи, адвокат Компанець Б.Ю. здійснював представництво інтересів позивача у даній справі на підставі довіреності, засвідченою підписом в.о. директора Штабу воєнізованих газорятувальних частин на нафтопереробних та нафтохімічних підприємствах.

На виконання вимог ухвали суду від 29.05.15 р. на підтвердження розумності витрат на оплату послуг адвоката позивачем надані суду пояснення та прайс-листи вартості послуг адвоката.

Таким чином, зважаючи на ціну позову, тривалість розгляду і складність справи, змістовності підготованої позовної заяви, кількості судових засідань, кількості та складності документів, які були підготовлені адвокатом під час розгляду справи, вартість оплати відповідних адвокатських послуг в регіоні, суд дійшов висновку про те, що вимоги про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 10000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (04050, м. Київ, вул. Артема, буд. 60, код 09807856) на користь Штабу воєнізованих газорятувальних частин на нафтопереробних та нафтохімічних підприємствах (39600, м. Кременчук, вул. Героїв Бреста, 44-А, код 05495549) 950000 (дев'ятсот п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп. основної заборгованості, 29489 (двадцять дев'ять тисяч чотириста вісімдесят дев'ять) грн. 04 коп. процентів за користування коштами, 19589 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят дев'ять) грн. 78 коп. судового збору та 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повний текст рішення складено та підписано 18 вересня 2015 р.

Суддя А.М. Селівон