ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"12" січня 2015 р. Справа № 921/89/13-г
УХВАЛА

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

розглянув скаргу Тернопільського національного економічного університету №126-22/2867 від 17.10.2014 року на дії Першого відділу ДВС Тернопільського МУЮ у справі:

за позовом Заступника прокурора міста Тернополя в інтересах держави в особі Тернопільського національного економічного університету (вул. Львівська, 11 м. Тернопіль 46000)

до відповідача №1 Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції (вул. Київська, 3а м. Тернопіль 46000)

відповідача №2 Тернопільської міської ради (вул. Листопадова, 5, м. Тернопіль, 46000)

про визнання права державної власності за державою в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України на будівлі, що знаходяться на правах оперативного управління ТНЕУ.

За участю представників:

прокурора Процик Е.Р.

позивача ОСОБА_1

відповідача №1 не з'явився

відповідача №2 не з'явився

органу ДВС ОСОБА_2

Суть справи:

Тернопільський національний економічний університет звернувся в господарський суд Тернопільської області зі скаргою на дії першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції.

Свої вимоги заявник мотивує тим, що постанови від 23 вересня 2014 року ВП № 44797609 та ВП №44797754 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення 6882 грн. виконавчого збору та 50 грн. витрат на проведення виконавчих дій, виконавчою службою винесено незаконно, із порушенням прав та інтересів заявника, а тому їх слід скасувати.

Розгляд скарги призначений вперше на 13 листопада 2014 року неодноразово відкладався, востаннє на 12 січня 2015 року.

В порядку ст. 69 ГПК України, строк розгляду скарги було продовжено.

Представник ТНЕУ вимоги, викладені у скарзі підтримала. В усних поясненнях додатково зазначила про пропуск ДВС строку для винесення оскаржуваних постанов, оскільки вони повинні прийматись не пізніше наступного дня після закінчення виконавчого провадження по стягненню судового збору.

Представник органу ДВС витребувані документи та письмові заперечення проти скарги не представила, однак в усних поясненнях, даних в судовому засіданні 13 листопада 2014 року та 12 січня 2015 року, вказала на її безпідставність.

Зокрема повідомила, що такий строк, про порушення якого зазначає скаржник встановлено лише щодо постанови про відкриття виконавчого провадження по стягненню виконавчого збору, а не витрат на виконавче провадження. Крім того, лише пропуск такого строку не є підставою для скасування постанов, оскільки були всі підстави для їх прийняття та існує обов'язок боржника сплатити суми виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

За відсутності відповідного клопотання аудіозапис судового засідання не здійснювався.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників боржника, органу ДВС, думку прокурора, судом встановлено:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 11 квітня 2013 року у справі №921/89/13-г/6 позовні вимоги заявлені заступником прокурора міста Тернополя в інтересах держави особі Тернопільського національного економічного університету задоволено та постановлено визнати право власності за державою в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України на будівлі, що знаходяться на правах оперативного управління Тернопільського Національного економічного університету та стягнути з Тернопільського національного економічного університету 68820 грн. судового збору в дохід Державного бюджету України.

За заявою від 15 травня 2013 року, представником Тернопільського національного економічного університету 17 травня 2013 року отримано повний текст судового рішення, про що зроблено відповідну відмітку.

На виконання зазначеного рішення в частині стягнення судового збору 08 травня 2013 року господарським судом видано відповідний наказ.

За заявою Тернопільської ОДПІ від 07 червня 2013 року, державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції 12 червня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП №38370398 про стягнення з Тернопільського національного економічного університету 68820 грн. судового збору в дохід Державного бюджету України та встановлено строк для добровільного виконання до 18 червня 2013 року.

У названій постанові сторонам розяснено право знайомитись з матеріалами виконавчого провадження, внесеним до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, за адресою в мережі Інтернет https://trade.informjust.ua/. та надано ідентифікатор доступу.

У визначений для добровільного виконання строк Тернопільський національний економічний університет присуджену суму судового збору в дохід державного бюджету не перерахував.

Факт отримання документів виконавчого провадження скаржник не оспорює.

23 травня 2013 року, 09 та 18 липня 2013 року боржник звертався до суду із заявами про розстрочку та відстрочку виконання рішення від 11 квітня 2013 року у справі №921/89/13-г/6.

Через недотримання заявником вимог ГПК України щодо форми й змісту, ухвалами від 24 травня 2013 року, 09 та 22 липня 2013 року, перелічені заяви Тернопільського національного економічного університету повернуто без розгляду.

В листі №126-22/1299 від 05 липня 2013 року ТНЕУ повідомляло державного виконавця про звернення до суду із заявою про відстрочку виконання судового рішення та просило зупинити виконавче провадження.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2013 року заяву ТНЕУ про відстрочку сплати судового збору прийнято та призначено до розгляду в судовому засіданні.

Внаслідок неподання заявником належних і допустимих доказів наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, ухвалою від 14 жовтня 2013 року в задоволенні заяви ТНЕУ відмовлено.

В апеляційному порядку ухвали не оскаржувались. З новими заявами про відтермінування виконання рішення боржник до суду не звертався.

Платіжним дорученням №2547 від 17 грудня 2013 року Тернопільський національний економічний університет перерахував в дохід держбюджету 68820 грн. судового збору.

27 січня 2014 року державним виконавцем в межах виконавчого провадження ВП №38370398 винесено постанову про стягнення з боржника 6882 грн. виконавчого збору та постанову про стягнення 50 грн. витрат на проведення виконавчих дій.

Названі постанови ДВС від 27 січня 2014 року боржником за виконавчим провадженням не оскаржені.

Цього ж дня винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №38370398 щодо стягнення з Тернопільського національного економічного університету 68820 грн.

Пунктом 2 постанови про закінчення виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій виведено в окреме провадження.

23 вересня 2014 року постановами відкрито виконавчі провадження ВП № 44797609 про стягнення з ТНЕУ 50 грн. витрат на проведення виконавчих дій та ВП №44797754 про стягнення 6882 грн. виконавчого збору.

Згідно з відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції, вказані постанови із супровідними листами боржником отримано 30 вересня 2014 року.

Про скасування постанов про відкриття виконавчого провадження ВП № 44797609 та ВП №44797754 від 23 вересня 2014 року просить скаржник.

За змістом скарги, неотримання відповіді на лист №126-22/1299 від 05 липня 2013 року свідчило про задоволення органом ДВС клопотання про зупинення виконавчого провадження. Отже, сплата судового збору відбулась вчасно і в добровільному порядку, і підстав для нарахування 50 грн. витрат на проведення виконавчих дій та 6882 грн. виконавчого збору в державного виконавця не було.

В усних поясненнях скаржник також вказав на недотримання органом ДВС строку винесення оскаржуваних постанов.

Зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду скарги, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до змісту пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Поданими скаржником доказами, не доведено обґрунтованість заявленої скарги.

Так, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 25.07.2002р. у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до пілотного рішення Європейського суду з прав людини від 15 січня 2010 року справі "ОСОБА_3 проти України" право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обовязкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, ECHR 2002-III).

В силу ст. 124 Конституції України, ст.115 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку встановленому Господарським процесуальним кодексом України, Законом України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21 квітня 1999року (далі-Закон №606-XIV), іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В преамбулі Закону №606-XIV визначено, що правила цього закону застосовуються, зокрема, у разі невиконання рішень судів у добровільному порядку.

Згідно з ст. 2 Закону №606-XIV, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Стаття 6 Закону №606-XIV покладає на державного виконавця обовязок використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

В порядку ст. 25 Закону №606-XIV, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Постанову про відкриття виконавчого провадження, згідно з п.2 ст. 25 Закону №606-XIV, державний виконавець виносить протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа.

У відповідності до ч.2 п.2 ст. 25 Закону №606-XIV, в постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Змістом п.1 ст. 28 Закону №606-XIV визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

При цьому, постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю (п.3 ст. 28 Закону №606-XIV).

Стаття 41 Закону №606-XIV передбачає, що витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (п.2 ст. 41 Закону №606-XIV).

За змістом п.3 ст. 41 Закону №606-XIV, кошти виконавчого провадження складаються, зокрема з стягнутих з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Згідно з ч.5 ст. 41 Закону №606-XIV, про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Зазначена постанова надсилається сторонам не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ними до суду у десятиденний строк.

У випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, відповідно до п.8 ч.1 ст. 49 Закону №606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню.

У відповідності до змісту п.7 ст. 28 Закону №606-XIV та п.3.7.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту № 512/5 від 02 квітня 2012 року (далі Інструкція №512/5), в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

У разі якщо виконавче провадження було завершено, а витрати на організацію та проведення виконавчих дій не були стягнуті, постанова про стягнення витрат на організацію та проведення виконавчих дій виділяється в окреме провадження в порядку, передбаченому підпунктом 3.7.4 пункту 3.7 цього розділу (п.3.13.2 Інструкції №512/5).

Строку для винесення постанови про відкриття провадження за стягненням названих витрат законодавством не передбачено.

Як зазначалось вище, постановою ДВС ВП №38370398 від 12 червня 2013 року про відкриття виконавчого провадження (законність прийняття і надіслання якої не оспорюється) скаржнику було встановлено термін для самостійного виконання судового рішення в частині сплати судового збору до 18 червня 2013 року.

У визначений строк рішення суду виконано не було.

Вказане відповідно до ст.ст. 25,28,41 Закону №606-XIV та Інструкції №512/5, є безумовною підставою для стягнення з Тернопільського національного економічного університету сум виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

При цьому, суд критично оцінює посилання скаржника на обовязок органу ДВС зупинити виконавче провадження, оскільки згідно з п.13 ч.1 ст. 37 Закону №606-XIV таке зупинення можливе за умови надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення.

Ухвала про надання відстрочки чи розстрочки виконання рішення по даній справі судом не приймалась.

Саме лише повідомлення боржника про звернення до суду із заявою про відстрочку чи розстрочку виконання судового рішення не може бути підставою для зупинення виконавчого провадження.

Присуджена сума сплачена боржником лише 17 грудня 2013 року.

Постанови ВП №38370398 від 27 січня 2014 року про стягнення з боржника 6882 грн. виконавчого збору та 50 грн. витрат на проведення виконавчих дій у встановленому законом порядку не оскаржені.

Постановою ДВС від 27 січня 2014 року про закінчення виконавчого провадження щодо виконання судового наказу, стягнення сум виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій було виведено в окреме провадження (п.п.3.7.4, 3.13.2 Інструкції №512/5).

Про відкриття провадження за стягненням названих сум, субєктом оскарження прийнято постанови ВП № 44797609 та ВП №44797754 від 23 вересня 2014 року.

Вказані акти винесені ДВС за наявності для цього підстав і за наслідками попередніх дій, визначених Законом №606-XIV та Інструкцією №512/5.

Оскарження постанов про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій нормами Закону №606-XIV прямо не передбачено.

Не є беззаперечною підставою для скасування постанов органу ДВС ВП № 44797609 та ВП №44797754 від 23 вересня 2014 року недотримання терміну їх винесення. Оскільки передбачений п.7 ст. 27 Закону №606-XIV для цього строк торкається лише прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору, а не витрат на проведення виконавчих дій. Крім того, як зазначалось вище, у виконавчої служби були усі наявні підстави для винесення цих актів.

З огляду на усе зазначене, в задоволенні скарги Тернопільського національного економічного університету №126-22/2867 від 17.10.2014 року на дії Першого відділу ДВС Тернопільського МУЮ, із наведених у ній підстав, слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 86,121-2 ГПК України, Закону України "Про виконавче провадження", Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, Конституції України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги Тернопільського національного економічного університету №126-22/2867 від 17.10.2014 року на дії Першого відділу ДВС Тернопільського МУЮ відмовити.

На ухвалу господарського суду, яка не набрала законної сили, сторони, прокурор, треті особи та особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки мають право подати апеляційну скаргу протягом пяти днів з дня прийняття ухвали, через місцевий господарський суд.

Суддя І.П. Шумський