ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015 року Справа № 904/2224/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М.- доповідача,

суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.

За участю представників сторін:

від відповідача-3: Мужик Л.І., довіреність №2015/08-02 від 17.08.15;

від позивача: Свінухов О.В., довіреність №1/15 від 13.03.15;

представник відповідача-1 та представник відповідача-2 в судове засідання не з'явились

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу виробничого кооперативу «Трансмаш» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2015 року у справі №904/2224/15

за позовом виробничого кооперативу «Трансмаш», м. Дніпропетровськ

до відповідачів:

1 - товариства з обмеженою відповідальністю «Трансмаш», м. Дніпропетровськ

2 - публічного акціонерного товариства СКТБ «Комплекс», м. Донецьк

3 - товариства з обмеженою відповідальністю «Прем'єр Лізинг», м. Київ

про визнання недійсним договору поруки, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2015 року у даній справі (суддя Соловйова А.Є.) відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним Договору поруки б/н від 22.05.2013 року.

Господарський суд першої інстанції встановив, що з доданої до позовної заяви копії витягу зі Статуту ТОВ «Трансмаш» та спеціального витягу з Єдиного державного реєстру за №20282198 станом на 18.03.2015 року позивач є учасником товариства відповідача-1. Проте правочин (Договір поруки), який оспорюється позивачем, вчинений підприємствами (відповідачем-2 та відповідачем-3), учасником яких він не є. Наслідком вчинення оспорюваного Договору поруки та подальшого його виконання стала заміна кредитора у зобов'язанні, боржником в якому є відповідач-1, а не позивач. Відтак, господарський суд дійшов висновку про те, що укладення та виконання Договору поруки могло вплинути лише на права та охоронювані законом інтереси лише відповідача-1. Позивачем не доведено факту порушення його прав або обов'язків, як учасника ТОВ «Трансмаш» оспорюваним договором.

Не погодившись з рішенням господарського суду, до апеляційного господарського суду звернувся позивач із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на наступне:

- відповідно до п. 4.1 Статуту ТОВ «Трансмаш» на покриття непередбачених збитків по всіх статтях активів і позабалансових зобов'язань Товариство створює Резервний Фонд, що формується за рахунок щорічних відрахувань з прибутку Товариства. Збитки, що можуть виникнути в процесі діяльності Товариства (п.4.4 Статуту), покриваються за рахунок коштів Резервного Фонду та інших резервів, а в разі їх недостатності - за рахунок інших Фондів Товариства. Учасники Товариства (п.5.1. Статуту) мають права, передбачені законодавством України та Статутом Товариства, зокрема брати участь в управлінні справами Товариства, а також брати участь в розподілі прибутку Товариства та одержувати його частку (дивіденди). Таким чином, на підставі укладеного і оспорюваного позивачем Договору поруки, ТОВ «Трансмаш» стягнуто суму (справа № 904/10244/14) в розмірі 30 162 041, 60 грн., що є збитками товариства, які мають покриватись з прибутків товариства, а отже всі правочини між відповідачами беззаперечно стосуються майнових прав та охоронюваних законом інтересів позивача.;

- ТОВ «Прем'єр Лізинг» виконало зобов'язання ТОВ «Трансмаш» перед ПАТ СКТБ «Комплекс» по оплаті поставленого товару, тому на думку позивача, на підставі ч.2 ст.556 ЦК України до ТОВ «Прем'єр Лізинг» перейшли всі права та обов'язки кредитора за Договором поставки, відповідно до п.14.6 якого жодна зі сторін не має права передавати свої права та обов'язки за дійсним договором третій стороні. Таким чином, укладений та виконаний Договір поруки, наслідком якого, на думку позивача, стало передання прав та обов'язків кредитора, прямо порушує вимоги ч.3 ст.512 ЦК України, та є підставою для визнання його недійсним.

Просить скасувати оскаржувану постанову.

15.09.2015 року прийнято вступну та резолютивну частини постанови.

В судовому засіданні присутні представники позивача та відповідача-3 надали пояснення по справі та навели обґрунтування своїх вимог з посиланням на норми законодавства.

Інші учасники провадження у справі в судове засідання не з'явилися. Суд вважає, що вжив усі залежні від нього заходи для їх повідомлення належним чином про розгляд господарської справи в апеляційній інстанції та реалізації ними права судового захисту своїх інтересів (п.3.9.2 постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Перевіривши доводи сторін і давши їм правову оцінку, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені оскаржуваного рішення, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга виробничого кооперативу «Трансмаш» підлягає задоволенню з таких підстав.

11.02.2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Трансмаш» (Покупець) та публічним акціонерним товариством СКТБ «Комплекс» (Постачальник) укладений Договір поставки №57 (далі-Договір поставки), відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов'язався поставити та передати у власність Покупцю Продукцію (далі-Товар), а Покупець сплатити та прийняти Товар на умовах даного Договору.

22.05.2013 року публічне акціонерне товариство СКТБ «Комплекс» (Постачальник) та товариство з обмеженою відповідальністю «Прем'єр Лізинг» (Поручитель) уклали Договір поруки №б/н (далі-Договір поруки); відповідно до пункту 1.1 Договору поруки, Поручитель зобов'язався перед Постачальником солідарно відповідати за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНСМАШ" (Покупець, Відповідач-1), у повному обсязі зобов'язань за Договором поставки №57 від 11.02.2013 року, укладеним між публічним акціонерним товариством СКТБ "КОМПЛЕКС" та товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНСМАШ", з усіма додатковими специфікаціями, угодами та додатковими договорами до нього, а саме: повернення суми оплати поставлених за Договором поставки товарів, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, а також можливої неустойки (пені, штрафу) у розмірі та у випадках, передбачених Договором поставки.

У п. 14.6 договору поставки сторони обумовили, що жодна із сторін не має права передавати свої права та обов'язки по даному договору третій стороні.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

П. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, якщо чинне законодавство не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами, передбаченими статтями 1 і 2 ГПК України. Крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках- прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані інтереси порушує цей правочин.

Мотивуючи свої висновки про не порушення права позивача, суд першої інстанції зазначав, що позивач є учасником Відповідача-1, проте правочин поруки, який оспорюється Позивачем, вчинений підприємствами (Відповідачем-2 та Відповідачем-3), учасником яких він не є. Наслідком вчинення оспорюваного Договору поруки та подальшого його виконання стала заміна кредитора у зобов'язанні, боржником в якому є Відповідач-1( а не Позивач), а відтак укладення та виконання Договору поруки могло вплинути лише на права та охоронювані законом інтереси Відповідача-1.

Крім того, суд прийшов до висновку про відсутність предмета спору і відмовив у позові.

Проте з таким висновком погодитися не можна.

З матеріалів справи видно, що позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що укладенням оспорюваного договору поруки спричинені збитки товариству, а відтак порушене його корпоративне право, як отримувача дивідендів.

Відповідно до п. 5.1 Статуту ТОВ "Трансмаш", учасником якого є позивач, він має право брати участь у розподілі прибутків Товариства та одержувати його частку(дивіденди). Отже, питання отримання позивачем дивідендів прямо залежить від наявності прибутку у діяльності Товариства. Позивач як учасник Товариства не наділений компетенцією розпоряджатися власністю Товариства, але питання збитковості чи прибутковості діяльності Товариства охоплюється обсягом його корпоративного права, і очевидно, що стягнення з товариства, учасником якого він є, суми за переданими в межах договору поруки векселями, не спрямовано на отримання прибутку його Товариством. Цим спростовується висновок суду першої інстанції про те, що право позивача не порушено.

Також помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність у справі предмета спору.

Так, предметом даного спору між сторонами є вимога про визнання недійсним договору поруки як оспорюваного правочину, який не перестає існувати, бо виконанням припиняється тільки зобов'язання, яке визначене в ньому( ст. 599 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Жодна особа, прав якої це стосується, не може бути позбавлена можливості оспорити правочин протягом терміну позовної давності тільки через те, що він виконаний сторонами і зобов'язання по ньому припинились.

Що стосується обгрунтування по суті позову, то:

- у відповідності до вимог ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь дрогої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послуги, сплатити гроші (тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст. 510 ЦК України).

За загальним правилом, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи (ст. 511 ЦК України). Тільки у випадках встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора (ст.511 ЦК України).

Виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) обов'язково призводить до заміни сторони у зобов'язанні і це є наслідком належного виконання обов'язку (ч.3 ст. 512 ЦК України). Проте законодавець встановлює заборону на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до положень статей 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються , не припиняються , не змінюються.

В п.3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки; відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Але наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідно до частини другої статті 556, пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що згідно з частиною першою статті 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом або договором (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 14.08.2012 року у справі №18/5005/11144/201, від 01.09.2009 року у справі №42/492-52 (116), постанові Вищого господарського суду України від 17.03.2015 року у справі №904/8545/14).

Наразі п.14.6 договору поставки №57 від 11 лютого 2013 року, укладеного між відповідачем-1 і відповідачем-2, містить пряме застереження щодо заборони передавати свої права та обов'язки за цим договором третім особам. Виконання поручителем за договором поруки означає перехід до нього такого обов'язку замість боржника, і цей обов'язок делегований йому кредитором, тобто стороною договору поставки №57 від 11 лютого 2013 року. Наразі договором поставки і законом передбачено виключно особисту реалізацію своїх прав і обов'язків сторонами-учасниками договору.

За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Стосовно посилання відповідача-3 на наявність рішення і постанови у справі №904/10244/14, то це посилання дійсно не може бути прийнято господарським судом, оскільки згідно з вимогами статті 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду, мають преюдиційне значення у справі тільки щодо тих спорів, у яких беруть участь ті ж самі сторони, наразі склад сторін у вищезазначеній справі і справі №904/2224/15 є різним.

Цим також спростовуються доводи відповідача-3 про не порушення прав позивача, відсутність переходу прав до іншої особи, відсутність заміни кредитора у зобов'язанні.

Стосовно посилання на наявність заборгованості відповідача-1 перед відповідачем-2, дійсно, така заборгованість мала місце, проте умовами договору поставки було передбачено розрахунок грошовими коштами, у тому числі і шляхом часткової передоплати, мав місце спір з приводу неякісного товару, наразі відповідач 3 як поручитель, що виконав своє зобов'язання, стягнув суму заборгованості, розрахувавшись векселями, що не було предметом договору поставки і такий вид розрахунку умовами договору поставки передбачений не був. Між тим, згідно зі ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається у письмовій формі. Цим самим сторони фактично змінили порядок розрахунків, запровадивши вексельну форму, хоча ця форма не обумовлювалась у правовідносинах між кредитором і боржником як сторонами основного правовідношення.

Заперечення з приводу того, що договір поруки не є передачею третій стороні свій прав і обов'язків, спростовується тим, що така передача у договорі поруки має місце і носить опосередкований характер, оскільки механізм заміни сторони включається тільки у разі виконання обов'язку боржника поручителем, і до нього (поручителя) переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі і ті, що забезпечували його виконання.

І у разі, коли суд прийшов до висновку про відсутність предмета спору (ч.1-1 ст. 80 ГПК України) він мав припинити провадження у справі, а не відмовити у позові.

За таких обставин доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2015 року слід скасувати, а апеляційну скаргу задовільнити. Позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги, покладаються на публічноне акціонерне товариство СКТБ «Комплекс» та товариство з обмеженою відповідальністю «Прем'єр Лізинг».

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виробничого кооперативу «Трансмаш» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2015 року у справі №904/2224/15 - задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2015 року у справі №904/2224/15 - скасувати.

Визнати недійсним договір поруки б/н від 22.05.2013 року, укладений між публічним акціонерним товариством СКТБ «Комплекс» (Постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Прем'єр Лізинг» (Поручитель).

Стягнути з публічного акціонерного товариства СКТБ «Комплекс» та товариства з обмеженою відповідальністю «Прем'єр Лізинг» на користь виробничого кооперативу «Трансмаш» судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 609, 00 грн. (шістсот дев'ять грн. 00 коп.).

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів через Дніпропетровський апеляційний господарський суд.

Повний текст складений 21.09.2015 року

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков