РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2015Справа №910/19940/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Снек Експорт»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет»;

2) Приватного підприємства «Український інформаційний центр екологічних

технологій експертизи та аудиту»

про стягнення 816 996,08 грн,

За участю представників сторін:

від позивача: Капран Р.В. (довіреність б/н від 12.01.2015 року);

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: Шабовта Є.В. (довіреність № 16/09/14 від 16.09.2014 року),

Вітович О.Я. (довіреність № 28/08/15 від 28.08.2015 року),

ВСТАНОВИВ :

03.08.2015 року до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Снек Експорт» (далі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» (далі - відповідач 1) та приватного підприємства «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту» (далі - відповідач 2) про стягнення 816 996,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що 01.01.2014 року між ним та відповідачем 1 був укладений договір поставки № 35815, згідно з умовами якого позивач зобов'язувався передати у власність відповідача 1 товар, а відповідач 1 зобов'язувався вказаний товар прийняти та оплатити вчасно і в повному обсязі.

Окрім того, 15.01.2014 року між позивачем та відповідачем 2 був укладений договір поруки, згідно з умовами якого відповідач 2 зобов'язувався солідарно відповідати перед позивачем за виконання відповідачем 1 зобов'язання з оплати товару, поставленого позивачем відповідачу 1 за договором поставки № 35815 від 01.01.2014 року.

Позивач стверджував, що внаслідок порушення відповідачем 1 грошового зобов'язання, взятого на себе згідно з умовами договору поставки № 35815 від 01.01.2014 року, йому були завдані збитки у вигляді неодержаного прибутку (упущеної вигоди) в розмірі 816 996,08 грн, оскільки позивач був позбавлений можливості вільно володіти та розпоряджатись грошовими коштами у розмірі 3 633 084,44 грн (що не були вчасно сплачені відповідачем 1 за договором поставки № 35815 від 01.01.2014 року) та одержати доходи, які позивач дійсно міг би одержати за звичайних обставин, розмістивши вказані грошові кошти на умовах банківського вкладу із процентною ставкою встановленою на рівні 24% річних.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 1 збитки у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 814 996,08 грн, а з відповідача 2 збитки у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 2 000,00 грн.

Провадження у справі № 910/19940/15 порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2015 року, розгляд справи призначено на 20.08.2015 року.

10.08.2015 року через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову, розгляд якого судом відкладено до наступного судового засідання. А також клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом було задоволено.

19.08.2015 року через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке було судом задоволено.

Від представника відповідача 2 через загальний відділ діловодства суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, за наявними матеріалами, а також документи для долучення до матеріалів справи.

20.08.2015 року через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача 1 надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу, яке на підставі ст. 81-1 ГПК України було судом задоволено. А також відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 зазначив, що вважає позов необґрунтованим та безпідставним, просив суд в його задоволені відмовити.

Крім того, представник відповідача 1 подав клопотання про витребування доказів та відкладення розгляду справи, в яких відповідач 1 просив суд зобов'язати позивача надати: виписки по всіх банківських рахунках позивача за період з 10.02.2014 року по 06.05.2014 року; довідку з Державної фіскальної служби про всі відкриті рахунки позивача за період з лютого по травень 2014 року; лист позивача до банку № 10-СЄ від 10.02.2014 року; пропозицію банку від 17.02.2014 року, документи, які підтверджують відкриття рахунку позивачем у банку для розміщення депозиту; пояснення та нормативне обґрунтування вимог, які інформації чи листування проводились між сторонами з заявленого предмету спору; зобов'язати банк надати: лист позивача № 10-СЄ від 10.02.2014 року; пропозицію банку від 17.02.2014 року; документи, які підтверджують відкриття рахунку позивачем у банку для розміщення депозиту; інформацію щодо пропозицій банку з банківських вкладів, строків розміщення та процентних ставок на 2014 рік (зокрема на лютий 2014 року).

Згідно з ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Разом з тим, відповідач 1 не долучив до клопотання про витребування доказів документи, які підтверджують наявність обставини, що перешкоджають самостійному отриманню відповідачем 1 зазначених у клопотанні доказів, а також не долучив документів, які свідчать про здійснення спроб самостійно отримати необхідні докази, та не надав доказів того, що ця інформація має суттєве значення для вирішення спору по суті. У зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання.

Крім того, суд зазначає, що матеріали справи містять усі необхідні для повного, всебічного і об'єктивного розгляду та правильного вирішення даного спору документи.

20.08.2015 року на підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду міста Києва № 04-23/1281 справу № 910/19940/15 передано на повторний автоматизований розподіл, за результатами якого головуючим суддею визначено Карабань Я.А. та складено відповідний протокол.

На підставі розпорядження заступника голови Господарського суду міста Києва від 21.08.2015 року справу № 910/19940/15 передано на розгляд судді Карабань Я.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2015 року справу № 910/19940/15 прийнято до свого провадження суддею Карабань Я.А., розгляд вказаної справи призначено на 14.09.2015 року.

14.09.2015 року через загальний відділ діловодства суд від представника відповідача 1 надійшли додаткові письмові пояснення щодо обставин у справі, а також заперечення на заяву про забезпечення позову.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача 1 проти задоволення позову заперечували, просили суд в його задоволенні відмовити.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Крім того, в судовому засіданні було розглянуте клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову, подане представником позивача 10.08.2015 року, в задоволенні якого судом було відмовлено.

У судовому засіданні 14.09.2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, судом встановлено наступне.

01.01.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Снек Експорт» (далі - позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» (далі відповідач 1) був укладений договір поставки № 35815, згідно з умовами якого позивач зобов'язувався передати у власність відповідача 1 товар, а відповідач 1 зобов'язувався вказаний товар прийняти та оплатити вчасно і в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Господарського кодексу України, матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб'єктів господарювання, здійснюються суб'єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

15.01.2014 року між позивачем та приватним підприємством «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту» (далі - відповідач 2) був укладений договір поруки, згідно з умовами якого відповідач 2 зобов'язувався солідарно відповідати перед позивачем за виконання відповідачем 1 зобов'язання з оплати товару, поставленого позивачем відповідачу 1 за договором поставки № 35815 від 01.01.2014 року, на суму не більше 2 000,00 грн.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 553 Цивільного кодексу України, порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно з п. 2.2 договору поруки від 15.01.2014 року, кредитор (позивач) не має права вимагати від поручителя (відповідача 2) виконання зобов'язання за боржника (відповідача 1) у частині оплати суми основного боргу, що виник на підставі основного договору, на суму, що перевищує 2 000,00 грн.

23.01.2014 року між позивачем та відповідачем 2 була укладена додаткова угода № 1 до договору поруки від 15.01.2014 року, згідно з умовами якої сторони погодились внести зміни, зокрема, до п. 2.2 договору поруки та викласти його таким чином: кредитор (позивач) не має права вимагати від поручителя (відповідача 2) виконання зобов'язання за боржника (відповідача 1) на загальну суму, що перевищує 4 000,00 грн: в частині оплати за товар - на суму не більше 2 000,00 грн та в частині оплати штрафних санкцій та збитків - на суму не більше 2 000,00 грн.

Так, умовами договору поруки від 15.01.2014 року було передбачене часткове забезпечення виконання відповідачем 1 грошових зобов'язань за договором поставки № 35815 від 01.01.2014 року.

Частиною 1 ст. 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем 1 зобов'язань, взятих на себе згідно з умовами договору поставки № 35815 від 01.01.2014 року, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва за захистом своїх порушених прав.

12.11.2014 року Господарським судом міста Києва було винесено рішення по справі № 910/22285/14, яким, зокрема, встановлено, що позивач протягом періоду з 02.01.2014 року по 05.02.2014 року передав відповідачу товар на загальну суму 3 633 084,44 грн, проте відповідач оплату вказаного товару не здійснив.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 року по справі № 910/22285/15 позов задоволено частково; провадження щодо стягнення з приватного підприємства «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту» заборгованості за поставлений товар у розмірі 1 300,00 грн. припинено; провадження щодо стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 заборгованості за поставлений товар у розмірі 450,00 грн. припинено; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Снек Експорт» 3 630 084,44 грн. заборгованості за поставлений товар, 460 939,12 грн. збитків від інфляції, 60 236,91 грн. 3 % річних та 73 080,00 грн. судового збору; стягнуто з приватного підприємства «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Снек Експорт» 700,00 грн. частини заборгованості за поставлений товар; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Снек Експорт» частину заборгованості за поставлений товар у розмірі 550,00 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2015 року Рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 року по справі № 910/22285/14 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.06.2015 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2015 року залишено без змін.

На виконання Рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 року, останнім був виданий наказ про примусове виконання рішення від 08.04.2015 року № 910/22285/14, на стягнення з відповідача 1 на користь позивача 3 630 084,44 грн. заборгованості за поставлений товар, 460 939,12 грн. збитків від інфляції, 60 236,91 грн. 3 % річних та 73 080,00 грн. судового збору, а всього 4 224 340,47 грн.

Грошові кошти в розмірі 4 224 340,47 грн були сплачені відповідачем 1 на користь ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, що підтверджується платіжним дорученням № 52520 від 15.04.2015 року, та перераховані позивачу на підставі розпорядження начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 17.04.2015 року (копії зазначених документів долучені до матеріалів справи).

Позивач зазначає, що 10.02.2014 року звернувся до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ЄВРОБАНК» (далі - банк) з листом 10-СЄ (копія якого долучена до матеріалів справи), яким повідомив банк про намір розмістити у останнього грошові кошти в розмірі 3 600 000,00 грн, які позивач планує отримати у травні за договором поставки № 35815 від 01.01.2014 року, на умовах банківського вкладу, просив банк надати комерційну пропозицію.

Банк направив позивачу лист № 01-14.4/472 від 17.02.2014 року, яким повідомив, що встановлює для останнього індивідуальну процентну ставку на рівні 24% річних для розміщення грошових коштів позивача на його депозитному рахунку строком до 365 календарних днів.

29.05.2014 року позивач листом № 13-СЄ повідомив банк про те, що не має можливості здійснити узгоджені раніше домовленості, укласти договір банківського вкладу та розмістити на депозитному рахунку банку грошові кошти в зв'язку з невиконанням одним із контрагентів - боржників (відповідачем 1) своїх зобов'язань з оплати поставленого товару.

Позивач стверджує, що внаслідок порушення відповідачем 1 грошового зобов'язання, взятого на себе згідно з умовами договору поставки № 35815 від 01.01.2014 року, йому були завдані збитки у вигляді неодержаного прибутку (упущеної вигоди) в розмірі 816 996,08 грн, оскільки позивач був позбавлений можливості вільно володіти та розпоряджатись грошовими коштами у розмірі 3 633 084,44 грн (що не були вчасно сплачені відповідачем 1 за договором поставки № 35815 від 01.01.2014 року) та одержати доходи, які дійсно міг би одержати за звичайних обставин, розмістивши вказані грошові кошти на умовах банківського вкладу із процентною ставкою встановленою на рівні 24% річних.

У зв'язку з цим позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 1 збитки у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 814 996,08 грн, а з відповідача 2 збитки у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 2 000,00 грн.

20.08.2015 року від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1, зокрема, вказав, що розрахунок розміру збитків, наведений позивачем, є теоретичним, побудованим на очікуваннях позивача, та не підтверджений документально; позивачем не доведений причинно-наслідковий зв'язок між порушенням відповідачем 1 грошового зобов'язання за договором поставки № 35815 від 01.01.2014 року та втратою позивачем можливого прибутку від депозитного банківського вкладу; позивач не довів, що використав би грошові кошти, отримані від відповідача 1, саме для розміщення їх на депозитному рахунку, а також не довів, що зберігання вказаних грошових коштів на депозитному рахунку продовжувалось би протягом строку, визначеному позивачем у розрахунку позовних вимог.

Відповідно до 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 цієї статті).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Частиною 1 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 цієї статті).

Згідно з ч. 1 ст. 255 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п. 2 ч. 2 цієї статті, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 3 ст. 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Позивач зазначає, що в даному випадку сума неодержаного прибутку має бути розрахована як добуток суми, яку позивач міг би отримати в разі своєчасної оплати товару, переданого ним на виконання умов договору поставки № 35815 від 01.01.2014 року, та кількості днів розміщення її на депозитному рахунку в банку з процентною ставкою встановленою на рівні 24% річних.

Відповідно до розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві, розмір неодержаного прибутку розрахований ним за наступною формулою:

((А х 24%) /365)) х В = С, де

(А(сума) х 24% (річні)) /365 (днів року)) х В (кількість днів періоду прострочення) = С (прибуток)

((3 633 084,44 грн. х 24%) / 365) х 342 (з 06.05.2014 по 17.04.2015) = 816 996,08 грн.

Так, згідно з твердженнями позивача, загальний розмір збитків у вигляді неодержаного прибутку (упущеної вигоди) завданого йому становить 816 996,08 грн.

Неодержаний прибуток (неотриманий доход, упущена вигода) - це розрахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення (аналогічна правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України по справі № 2/156 від 03.03.2011 року).

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі виконання боржником своїх зобов'язань. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (аналогічна правова позиція викладена в оглядовому листі Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків» № 01-06/20/2014 від 14.01.2014 року).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Позивач документів, які підтверджували б конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, у випадку належного виконання відповідачем 1 своїх зобов'язань за договором поставки № 35815 від 01.01.2014 року, а також документів, які підтверджують вжиття позивачем заходів щодо одержання цього прибутку, суду не надав.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку в разі укладення договору банківського вкладу із процентною ставкою встановленою на рівні 24% річних. Такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач 1 виконав перед ним грошові зобов'язання за договором поставки № 35815 від 01.01.2014 року.

Крім того, суд зазначає, що з огляду на положення ст. ст. 22, 611, 614, 623 Цивільного кодексу України, ст. 224 Господарського кодексу України, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України «Про стягнення збитків у вигляді неодержаних доходів» № 42/78-10|3-59гс11 від 04.07.2011 року).

Відповідно до ч. 1 чт. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд зазначає, що позивач не довів, що міг передати банку на умовах договору банківського вкладу лише грошові кошти в розмірі 3 600 000,00 грн, які повинен був отримати від відповідача 1, і не мав можливості передати в управління банку інші грошові кошти. А також позивач не довів, що не використав би грошові кошти, отримані від відповідача 1, для інших цілей, або те, що розміщував би вказані грошові кошти на депозитному рахунку в банку саме протягом періоду, вказаному в розрахунку позовних вимог.

Окрім того, суд вважає, що позивач не довів, що саме неналежне виконання відповідачем 1 грошових зобов'язань за договором поставки № 35815 від 01.01.2014 року сприяло понесенню ним збитків у вигляді упущеної вигоди, а також не довів наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача 1 та збитками, які він нібито поніс.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1 збитків у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 814 996,08 грн, а з відповідача 2 збитків у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 2 000,00 грн необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

У судовому засіданні 14.09.2015 року, судом було розглянуте клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову, подане представником позивача 10.08.2015 року. У вказаному клопотанні позивач просив суд накласти арешт на грошові кошти відповідача 1 в сумі 814 996,08 грн, що знаходяться на всіх відкритих рахунках в зазначених нижче банківських установах, в т.ч.: рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок № 4, рахунок № 3, рахунок № 8, рахунок № 2, рахунок № 5, рахунок № 1, рахунок № , рахунок № , рахунок № , рахунок №, рахунок №, рахунок № в акціонерному товаристві «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ»; рахунок № 5001 в публічному акціонерному товаристві «АЛЬФА-БАНК»; рахунок № 1950, рахунок № 8730 в акціонерному товаристві Ощадбанк; накласти арешт на грошові кошти відповідача 1 в сумі 814 996,08 грн, що знаходяться на будь-яких інших рахунках, які будуть виявлені державним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Пунктом 1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» № 16 від 26.12.2011 року роз'яснено, що відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

З огляду на те, що відмова в задоволенні позову не тягне за собою виконання рішення суду, останнє не потребує гарантування його дійсного (реального) виконання.

У зв'язку з викладеним суд відмовляє в задоволенні клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову, поданого представником позивача 10.08.2015 року.

Щодо розподілу господарських витрат суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з огляду на те, що позов задоволенню не підлягає, суд вважає за необхідне покласти судовий збір у розмірі 16 339,93 грн на позивача.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18 вересня 2015 року.

Cуддя Я.А. Карабань