РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015Справа №910/17347/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Інновація"

до Публічного акціонерного товариства "Київське автотранспортне підприємство 13003"

про визнання права власності на нерухоме майно

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача Гойванюк А.В. (представник за довіреністю)

від відповідача Гребеник І.С. (представник за довіреністю)

В судовому засіданні 15 вересня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Авто-Інновація", 07 липня 2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 02.07.2015 року до відповідача, Публічного акціонерного товариства "Київське автотранспортне підприємство 13003", про визнання права власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою м. Київ, вул. Перспективна, 3, а саме адміністративний корпус - літера "А"; виробничий корпус-радіовузол - літера "Б"; будівля приміщень малярного цеху - літера "В"; будівля контрольно-пропускного пункту - літера "Г"; будівля теплопункту - літера "Д"; будівля механічного цеху - літера "Ж"; будівля оздоровчого комплексу - літера "Е"; будівля туалету - літера "Т"; будівля туалету - літера "У"; будівля контрольно-пропускного пункту - літера "Ф"; корпус гаража - літера "X".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтв про право власності від 22.03.2012 року № 197-В позивач є власником нерухомого майна, яке знаходиться за адресою м. Київ, вул. Перспективна, 3, а саме адміністративний корпус - літера "А"; виробничий корпус-радіовузол - літера "Б"; будівля приміщень малярного цеху - літера "В"; будівля контрольно-пропускного пункту - літера "Г"; будівля теплопункту - літера "Д"; будівля механічного цеху - літера "Ж"; будівля оздоровчого комплексу - літера "Е"; будівля туалету - літера "Т"; будівля туалету - літера "У"; будівля контрольно-пропускного пункту - літера "Ф"; корпус гаража загальною площею - літера "X", втім право власності позивача на спірне майно не визнається відповідачем, у зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спірне нерухоме майно на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.07.2015 року (суддя Комарова О.С.) прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі № 910/17347/15 та призначено розгляд справи на 04.08.2015 року.

Через відділ діловодства суду 27.07.2015 р. від представника позивача на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі надійшли витребувані документи, оформлені клопотанням про долучення та повідомлення про відсутність аналогічного спору по справі та клопотання про фіксування судового засідання у справі технічними засобами, які долучені судом до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 811 Господарського процесуального кодексу України, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

По справі № 910/17347/15 судом, за клопотанням представника позивача, поданого через відділ діловодства суду 27.07.2015 р., у відповідності до вимог до частини 7 статті 811 Господарського процесуального кодексу України, ухвалено здійснювати по справі фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні 04.08.2015 року представник позивача надав пояснення по суті заявлених вимог, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судовому засіданні 04.08.2015 року представник відповідача подав клопотання про припинення провадження у справі, яке мотивоване тим, що рішенням Господарського суду м. Києва від 19.03.2013 року по справі №5011-66/6958-2012 визнано за Відкритим акціонерним товариством "Київське автотранспортне підприємство 13003" право власності на нерухоме майно, що є предметом спору по даній справі. Представник позивача заперечив проти заявленого клопотання з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Також представниками сторін подано спільне клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Судом відкладено розгляд вказаного клопотання про припинення провадження у справі на наступне судове засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2015 року судом, за клопотанням представників сторін, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, в судовому засіданні оголошено перерву на 15.09.2015 року.

Через відділ діловодства суду 11.09.2015 року від відповідача надійшли на виконання вимог ухвали суду витребувані документи, оформлені супровідним листом № 20/15 від 11.09.2015 р. та відзив на позовну заяву № 21/15 від 11.09.2015 р., які було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 14.09.2015 року від позивача надійшло доповнення до заперечень на клопотання відповідача про припинення провадження у справі, яке було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.09.2015 року представник позивача надав пояснення по суті заявлених вимог, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судовому засіданні 15.09.2015 року представник відповідача підтримав подане ним раніше клопотання про припинення провадження у справі, з підстав викладених в останньому.

Розглянувши клопотання відповідача про припинення провадження у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

У відповідності до приписів інформаційного листа Вищого господарського суду України від 29.09.2009 року № 01-08/530 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України", за змістом абзацу другого підпункту 3.7 пункту 3 роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 18.09.97 N 02-5/289 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" підставою позову є ті обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу до відповідача, а не законодавчі чи інші нормативно-правові акти, на які він посилається.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.03.2013 року у справі №5011-66/6958-2012, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 25.09.2013 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київське автотранспортне підприємство 13003" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Інновація" задоволено повністю, витребувано з володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Інновація" нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Перспективна, 3: адміністративний корпус загальною площею 429,2 кв.м. - літера "А"; виробничий корпус-радіовузол загальною площею 2 210,5 кв.м. - літера "Б"; будівля приміщень малярного цеху загальною площею 198,4 кв.м. - літера "В"; будівля контрольно-пропускного пункту загальною площею 24,5 кв.м. - літера "Г"; будівля теплопункту загальною площею 93,3 кв.м. - літера "Д"; будівля механічного цеху загальною площею 110 кв.м. - літера "Ж"; будівля оздоровчого комплексу загальною площею 195,1 кв.м. - літера "Е"; будівля туалету загальною площею 4,2 кв.м. - літера "Т"; будівля туалету загальною площею 5,4 кв.м. - літера "У"; будівля контрольно-пропускного пункту загальною площею 205,4 кв.м. - літера "Ф"; корпус гаража загальною площею 3 052,4 кв.м. - літера "X" та визнано за Публічним акціонерним товариством "Київське автотранспортне підприємство 13003" право власності на зазначене майно.

Предметом розгляду у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою м. Київ, вул. Перспективна, 3, а саме адміністративний корпус - літера "А"; виробничий корпус-радіовузол - літера "Б"; будівля приміщень малярного цеху - літера "В"; будівля контрольно-пропускного пункту - літера "Г"; будівля теплопункту - літера "Д"; будівля механічного цеху - літера "Ж"; будівля оздоровчого комплексу - літера "Е"; будівля туалету - літера "Т"; будівля туалету - літера "У"; будівля контрольно-пропускного пункту - літера "Ф"; корпус гаража - літера "X" за Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто-Інновація", який, за твердженням останнього, є добросовісним набувачем зазначеного майна на підставі свідоцтва про право власності від 22.03.2012 року № 197-В. При цьому в якості підстав звернення з позовом позивач посилається на те, що відповідач у своїх запереченнях проти позову в іншій справі (№ 910/4940/15-г) називає себе власником спірного майна.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволені клопотання відповідача про припинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. ст.. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки предметом розгляду справи №5011-66/6958-2012 було витребування майна з незаконного володіння та визнання права власності, а предметом розгляду даної справи є визнання права власності на нерухоме майно між іншими сторонами, про інший предмет і з інших підстав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, зазначає, що у березні 2012 року ним було отримано у власність спірне нерухоме майно шляхом внесення його до статутного капіталу від Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопарк-95» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Авто», в той час, як у січні 2012 року це майно було отримано останніми шляхом його внесення до їх статутного капіталу від Відкритого акціонерного товариства «Київське автотранспортне підприємство 13003».

Тобто, з моменту державної реєстрації права власності на це майно за Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопарк-95» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спектр-Авто» право власності відповідача на спірне нерухоме майно було припинено, а саме в січні 2012 року.

Так, на підставі свідоцтва про право власності від 22.03.2012 року № 197-В за позивачем зареєстроване право власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Перспективна, 3, а саме адміністративний корпус - літера "А"; виробничий корпус-радіовузол - літера "Б"; будівля приміщень малярного цеху - літера "В"; будівля контрольно-пропускного пункту - літера "Г"; будівля теплопункту - літера "Д"; будівля механічного цеху - літера "Ж"; будівля оздоровчого комплексу - літера "Е"; будівля туалету - літера "Т"; будівля туалету - літера "У"; будівля контрольно-пропускного пункту - літера "Ф"; корпус гаража загальною площею - літера "X".

У поданій до суду позовній заяві, позивач зазначає, що право власності на ці об'єкти нерухомого майна зареєстровано ним відповідно до ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною 1 ст.15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

При цьому, слід наголосити, що способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому.

Разом з цим, статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що виключно власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, визнання права власності здійснюється господарським судом за наявності існуючого (яке виникло згідно з приписами законодавства) права власності на майно в межах спору власника з іншою особою про право на це майно.

При цьому, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі. Судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватись на встановленому судом в ході розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів. Момент виникнення права не залежить від набрання рішенням суду законної сили, оскільки підставою для прийняття останнього є наявність у позивача до звернення до суду тих матеріально-правових фактів, з якими закон пов'язує виникнення права власності.

Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України є оспорювання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. У даному випадку до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач виконав дії, спрямовані на заперечення наявного у позивача права, на захист якого подано позов, або утвердження за собою права, яке належить позивачу, тобто такі дії, що свідчать про порушення або оспорювання існуючого права.

Так, судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.03.2013року у справі №5011-66/6958-2012, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 25.09.2013 року, задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київське автотранспортне підприємство 13003" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Інновація" задоволено повністю, витребувано з володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Інновація" нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Перспективна, 3: адміністративний корпус загальною площею 429,2 кв.м. - літера "А"; виробничий корпус-радіовузол загальною площею 2 210,5 кв.м. - літера "Б"; будівля приміщень малярного цеху загальною площею 198,4 кв.м. - літера "В"; будівля контрольно-пропускного пункту загальною площею 24,5 кв.м. - літера "Г"; будівля теплопункту загальною площею 93,3 кв.м. - літера "Д"; будівля механічного цеху загальною площею 110 кв.м. - літера "Ж"; будівля оздоровчого комплексу загальною площею 195,1 кв.м. - літера "Е"; будівля туалету загальною площею 4,2 кв.м. - літера "Т"; будівля туалету загальною площею 5,4 кв.м. - літера "У"; будівля контрольно-пропускного пункту загальною площею 205,4 кв.м. - літера "Ф"; корпус гаража загальною площею 3 052,4 кв.м. - літера "X" та визнано за Публічним акціонерним товариством "Київське автотранспортне підприємство 13003" право власності на зазначене майно.

Крім того, зазначеним рішенням суду встановлено, що 07.03.2012 року згідно Актів приймання-передачі майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Інновація", Товариством з обмеженою відповідальністю "Автопарк-95" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спектр-Авто", було передано нерухоме майно, яке належало йому на праві власності, а саме: адміністративний корпус загальною площею 429,2 кв.м. - літера "А"; виробничий корпус-радіовузол загальною площею 2 210,5 кв.м. - літера "Б"; будівля приміщень малярного цеху загальною площею 198,4 кв.м. - літера "В"; будівля контрольно-пропускного пункту загальною площею 24,5 кв.м. - літера "Г"; будівля теплопункту загальною площею 93,3 кв.м. - літера "Д"; будівля механічного цеху загальною площею 110 кв.м. - літера "Ж"; будівля оздоровчого комплексу загальною площею 195,1 кв.м. - літера "Е"; будівля туалету загальною площею 4,2 кв.м. - літера "Т"; будівля туалету загальною площею 5,4 кв.м. - літера "У"; будівля контрольно-пропускного пункту загальною площею 205,4 кв.м. - літера "Ф"; корпус гаража загальною площею 3 052,4 кв.м. - літера "X", а Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто-Інновація" (позивачем) було прийнято вказане майно, як вклад до статутного капіталу Товариства.

Зазначене майно було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто-Інновація" на підставі свідоцтв про право власності, виданих Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.03.2012 року.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено,що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 постанови №18 від 26.12.2011року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

При цьому, Пленум Вищого господарського суду України в зазначеній постанові звертає увагу на те, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2013року у справі №5011-66/6958-2012, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 25.09.2013 року, має преюдиціальне значення, а встановлений ним факт набуття права власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою м. Київ, вул. Перспективна, 3, а саме адміністративний корпус - літера "А"; виробничий корпус-радіовузол - літера "Б"; будівля приміщень малярного цеху - літера "В"; будівля контрольно-пропускного пункту - літера "Г"; будівля теплопункту - літера "Д"; будівля механічного цеху - літера "Ж"; будівля оздоровчого комплексу - літера "Е"; будівля туалету - літера "Т"; будівля туалету - літера "У"; будівля контрольно-пропускного пункту - літера "Ф"; корпус гаража - літера "X" за Публічним акціонерним товариством "Київське автотранспортне підприємство 13003" повторного доведення не потребує.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи з вищевикладеного, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 21.09.2015 року.

Суддя О.С. Комарова