ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.09.2015р. Справа №905/665/15

за позовом: Державного підприємства «Регіональні електричні мережі», м.Вишгород, в особі Луганської філії, м.Лисичанськ,

до відповідача: Державного підприємства «Укршахтгідрозахист», м.Київ,

про стягнення 91165660,68 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 за дов.

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Державне підприємство «Регіональні електричні мережі», м.Вишгород в особі Луганської філії, м.Лисичанськ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Державного підприємства «Укршахтгідрозахист», м.Київ про стягнення 91165660,68 грн, а саме:

- боргу за активну електроенергію 48193565,59 грн;

- боргу за реактивну електроенергію 2695433,53 грн;

- 3% річних 2982893,35 грн;

- інфляційної складової боргу 37293768,21 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договорів №20 від 04.01.2012р., №510 від 09.01.2013р., №510 від 20.01.2014р. про постачання (закупівлю) електричної енергії, внаслідок чого у Державного підприємства «Укршахтгідрозахист», м.Київ утворилась заборгованість за активну та реактивну електроенергію, що стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач у відзиві №4-311 від 11.08.2015р. позовні вимоги визнав частково, а саме: за договором №20 від 04.01.2012р. на суму 15056640,91 грн, за договором №510 від 09.01.2013р. на суму 18595515,47 грн, за договором №510 від 20.01.2014р. на суму 13729542,74 грн.

В частині вимог про стягнення 3475300 грн за договором №510 від 09.01.2013р. заперечив з посиланням на проведення розрахунків на вказану суму згідно із постановою №236 від 11.03.2011р. Кабінету Міністрів України.

В частині вимог про стягнення 315384,73 грн заперчив з огляду на те, що банк позивача призупинив свою діяльність, а Державним підприємством «Регіональні електричні мережі» в особі Луганської філії не було повідомлено платника про будь-які інші платіжні реквізити, внаслідок чого, за твердженням Державного підприємства «Укршахтгідрозахист», останній був позбавлений можливості своєчасно виконати зобовязання з оплати вартості реактивної електроенергії, яка була поставлена у травні 2015 року, на суму 315384,73 грн.

Крім того, відповідач вказував про відсутність підстав для стягнення 3% річних, інфляційних збитків за період з 14.04.2014р. по 25.06.2015р. з огляду на наявність форс-мажорних обставин за договорами №20 від 04.01.2012р., №510 від 09.01.2013р., №510 від 20.01.2014р.

Відповідач в судові засідання 22.07.2015р., 12.08.2015р., 10.09.2015р. не зявився.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач, зокрема, у судове засідання 10.09.2015р. на виклик суду не зявився, справа може бути розглянута за наявними в ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Крім того, судом враховано, що відповідачем у відзиві №4-311 від 11.08.2015р. вже було доведено суду власну правову позицію по справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як свідчать матеріали справи, 04.01.2012р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) було підписано договір №20 про постачання електричної енергії, за змістом розділу 1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю 4460 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договору. Кількість послуг становить 21043434 кВт. Ціна договору становить 32264200 грн.

Відповідно до п.9.4 договору №20 від 04.01.2012р. договір набирає чинності з 01.01.2012р. і укладається на термін до 31.12.2012р.

09.01.2013р., 20.01.2014р. сторонами було підписано аналогічні за змістом угоди про постачання електричної енергії №510 та №510.

За приписами п.1.1 договору №510 від 09.01.2013р. кількість послуг складає 21043434 кВт. Ціна договору становить 28982226 грн.

Згідно із п.1.1 договору №510 від 20.01.2014р. кількість послуг складає 32657800 кВт. Ціна договору становить 46633765 грн.

Договір №510 від 09.01.2013р. було укладено на строк з 01.01.2013р. до 31.12.2013р., а договір №510 від 20.01.2014р. на строк з 01.01.2014р. до 31.12.2014р.

Як свідчать матеріали справи, в період з червня 2012 року по травень 2014 року постачальник поставив споживачу активну електроенергію на загальну суму 48193565,59 грн та реактивну електроенергію на суму 2695433,53 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі товарної продукції, а саме:

1) з червня по грудень 2012 року 15056640,91 грн, з яких:

- активна електроенергія 14071867,67 грн,

- реактивна електроенергія 984773,24 грн,

2) з січня по грудень 2013 року 22102815,47 грн, з яких:

- активна електроенергія 20962760,25 грн,

- реактивна електроенергія 1140055,22 грн,

3) з січня по травень 2014 року 13729542,74 грн, з яких:

- активна електроенергія 13158937,67 грн,

- реактивна електроенергія 570605,07 грн.

Факт отримання електроенергії на визначені суми відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечується.

Як вказує позивач, відповідач встановлений договором обовязок по оплаті поставленої електричної енергії у передбачений договором строк не виконав, внаслідок чого Державним підприємством «Регіональні електричні мережі» в особі Луганської філії заявлено вимоги, зокрема, про стягнення боргу за активну електроенергію в сумі 48193565,59 грн та реактивну електроенергію у розмірі 2695433,53 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами п.2.3.3 договору №20 від 04.01.2012р. споживач зобовязався оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків «Порядок розрахунків» та «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Відповідно до п.7 додатку «Порядок розрахунків» до вказаного договору кінцевий розрахунок за спожиту у розрахунковому періоді активну електроенергію, оплату за недовраховану електроенергію, за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, за перетікання реактивної електричної енергії споживач здійснює на підставі наданих постачальником рахунків у 5-ти денний (банківських) термін з дня їх отримання.

Аналогічні за змістом положення містять п.2.3.3 договорів №510 від 09.01.2013р., №510 від 20.01.2014р. та п.7 додатків до них «Порядок розрахунків».

Як свідчать матеріали справи, рахунки на оплату поставленої активної електроенергії на суму 48193565,59 грн та реактивної електроенергії у розмірі 2695433,53 грн, вручені представникам відповідача у відповідності до умов договорів №20 від 04.01.2012р.,№510 від 09.01.2013р., №510 від 20.01.2014р. Факт отримання відповідних рахунків відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечується.

Відтак, з урахуванням змісту п.2.3.3 договорів №20 від 04.01.2012р., №510 від 09.01.2013р., №510 від 20.01.2014р., п.7 додатків «Порядок розрахунків» до вказаних правочинів господарським судом встановлено, що строк виконання відповідачем зобовязання з оплати електричної енергії на зазначені суми настав.

Як було визначено судом вище, відповідач у відзиві №4-311 від 11.08.2015р. позовні вимоги визнав частково, а саме: за договором №20 від 04.01.2012р. на суму 15056640,91 грн, за договором №510 від 09.01.2013р. на суму 18595515,47 грн, за договором №510 від 20.01.2014р. на суму 13729542,74 грн.

Згідно із ч.5 ст.78 Господарського процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позовних вимог господарський суд приймає рішення про задоволення позову.

Наразі, судом не встановлено в діях відповідача, повязаних з частковим визнанням позову, конкретних порушень закону, а також фактів, які б доводили порушення визнанням позову прав і законних інтересів інших осіб.

Одночасно, в частині вимог про стягнення 3475300 грн за договором №510 від 09.01.2013р. відповідач заперечив з посиланням на проведення розрахунків на вказану суму згідно із постановою №236 від 11.03.2011р. Кабінету Міністрів України.

Як свідчать матеріали справи, 25.12.2013р. зокрема, між відповідачем (сторона 2) та позивачем (сторона 3) було підписано протокол про організацію розрахунків за спожиту електричну енергію відповідно до постанови КМУ від 11.03.2011р. №236 зі змінами, внесеними постановою КМУ від 18.12.2013р. №913.

За змістом вказаного протоколу було узгоджено, що сторона 2 перераховує стороні 3 кошти в сумі 3475300 грн за спожиту у минулих періодах електричну енергію.

Згідно із платіжним дорученням №3009 від 26.12.2013р. відповідач перерахував на користь позивача грошові кошти у визначеному розмірі. При цьому, за змістом графи «Призначення платежу» вказаного документу оплату було здійснено за електроенергію, що була поставлена у минулі періоди.

Ухвалою господарського суду від 13.08.2015р. позивача було зобовязано надати письмові пояснення з урахуванням відзиву №4-311 від 11.0.2015р. Державного підприємства «Укршахтгідрозахист».

10.09.2015р. позивач надав витребувані судом пояснення та зазначив, що з огляду на відсутність у платіжному дорученні №3009 від 26.12.2013р. конкретного періоду, за який здійснюється погашення заборгованості на суму 3475300 грн, визначені грошові кошти були зараховані в рахунок оплати боргу за договором №20 від 27.12.2003р., який утворився за період з вересня по листопад 2011 року.

Відтак заперечення відповідача у цій частині є не обґрунтованими та безпідставними.

Посилання відповідача на те, що Державне підприємство «Укршахтгідрозахист», було позбавлено можливості своєчасно виконати зобовязання з оплати вартості реактивної електроенергії, яка була поставлена у травні 2015 року, на суму 315384,73 грн, судом до уваги не приймаються з огляду на те, що в період з червня 2012 року по квітень 2014 року відповідач жодного разу не розрахувався за отриману активну електроенергію в сумі 48193565,59 грн та реактивну електроенергію у розмірі 2695433,53 грн.

Наразі, відповідачем до матеріалів справи не надано належних доказів того, що на момент настання строку виконання зобовязання з оплати електроенергії в сумі 3475300 грн у Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» були наявні кошти у визначеному розмірі.

Крім того, відповідачем не доведено факту звернення до позивача з вимогою про повідомлення будь-яких інших реквізитів для перерахування 3475300 грн.

Одночасно, предметом спору у цій справі є, в тому числі, заборгованість за реактивну електроенергію, що була поставлена у травні 2014 року. Відтак, посилання відповідача на неможливість виконання зобовязання по оплаті електроенергії, що була поставлена у травні 2015 року, з вини позивача не стосуються предмету спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач зобовязання за договорами №20 від 04.01.2012р., №510 від 09.01.2013р., №510 від 20.01.2014р. виконав належним чином, зауважень щодо кількості та якості спожитої електричної енергії від відповідача не надходило, враховуючи, що відповідачем порушені взяті на себе за спірним договором обовязки в частині строку їх виконання та у повному обсязі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» на користь позивача суми боргу за активну електроенергію - 48193565,59 грн та реактивну електроенергію - 2695433,53 грн, підлягають задоволенню у повному обсязі.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Керуючись приписами вказаної норми, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних у розмірі 2982893,35 грн (період з 12.07.2012р. до 25.06.2015р.), інфляційні збитки в сумі 37293768,21 грн (період з 12.07.2012р. до 25.06.2015р.).

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що їх сума є фактично більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення. Проте, враховуючи, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню на визначену позивачем суму, а саме 37293768,21 грн.

Разом з тим, сума процентів річних становить 2982697,99 грн, внаслідок чого позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

У відзиві на позовну заяву №4-311 від 11.08.2015р. відповідач зазначив, що стягнення відсотків річних та інфляційних втрат, які нараховані після 14.04.2014р., є безпідставним з огляду на наявність обставин непереборної сили.

Вказані твердження відповідача не заслуговують на увагу з огляду на наступне:

Відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

За приписами ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

За правилами ст.3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обстави (обставин непереборної сили), який затверджено рішенням №40 (3) від 15.07.2014р. Президії вказаної установи, сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) це документ встановленої ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим регламентом.

Підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст.3.1 регламенту, визначених як непереборний вплив на виконання відповідного зобов'язання таким чином, що унеможливлює його виконання у термін, що настав (наявність причинно-наслідкового зв'язку між обставиною та неможливістю виконання зобов'язання в термін, передбачений відповідно законодавством, відомчими нормативними актами, договором, контрактом, угодою, типовим договором тощо). Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов'язаннях/обов'язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин (ст.ст.6.1, 6.2 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обстави (обставин непереборної сили).

Відтак, документом, який засвідчує певні форс-мажорні обставини є сертифікат.

При цьому, відповідачем всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України до матеріалів справи не надано належних доказів наявності обставин непереборної сили за договорами №20 від 04.01.2012р., №510 від 09.01.2013р., №510 від 20.01.2014р.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 04.11.2010р. по справі №4/719, інфляційні нарахування на суму боргу та відсотки річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів від інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, позовні вимоги Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» в особі Луганської філії до Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» про стягнення 91165660,68 грн, підлягають частковому задоволенню, а саме на суми:

- боргу за активну електроенергію 48193565,59 грн;

- боргу за реактивну електроенергію 2695433,53 грн;

- 3% річних 2982697,99 грн;

- інфляційної складової боргу 37293768,21 грн.

Клопотання №4-312 від 11.08.2015р. про залучення до участі у розгляді справи в якості третіх осіб Державного підприємства «Енергоринок», Державного підприємства «Енергоатом» залишається судом без задоволення з огляду на наступне:

В якості підстав для вчинення відповідної процесуальної дії відповідач посилається на те, що вказані юридичні особи є учасниками взаєморозрахунків за протоколом №236/65 від 25.12.2013р. та можуть підтвердити або спростувати факт перерахування грошових коштів в сумі 3475300 грн на користь позивача.

При цьому, як було встановлено судом вище, факт одержання оплати на суму 3475300 грн позивачем не заперечується та підтверджується наявними у матеріалах справи документами.

Крім того, відповідачем не визначено на стороні кого необхідно залучити Державне підприємство «Енергоринок», Державне підприємство «Енергоатом», а також яким чином рішення у справі може вплинути на права та обовязки вказаних юридичних осіб.

Клопотання №4-385 від 07.09.2015р. Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» про залучення в якості іншого відповідача ОСОБА_2 енергетики та вугільної промисловості України не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач посилається на те, що зазначене міністерство згідно із протоколом №236/65 від 25.12.2013р. є зобовязаною перед Державним підприємством «Укршахтгідрозахист» особою щодо перерахування 3475300 грн відповідачу.

Наразі, спір у справі виник внаслідок невиконання відповідачем власних зобовязань за договорами №20 від 04.01.2012р., №510 від 09.01.2013р., №510 від 20.01.2014р., а наявність у будь-якої особи боргових зобовязань перед відповідачем не є підставою для залучення таких осіб до участі у розгляді справи в якості відповідача.

Клопотання №4-386 від 07.09.2015р. відповідача про передачу справи №905/655/15 за підсудністю до господарського суду міста Києва є безпідставним з огляду на висновки суду щодо відмови у задоволенні клопотання №4-385 від 07.09.2015р. Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» про залучення в якості іншого відповідача ОСОБА_2 енергетики та вугільної промисловості України.

Посилання відповідача на зміну власного місцезнаходження, як на підставу для направлення справи за підсудністю, є неспроможними з урахуванням того, що на момент прийняття справи до розгляду Державне підприємство «Укршахтгідрозахист» було зареєстровано у ІНФОРМАЦІЯ_1. Тобто, справу №905/665/15 порушено з дотриманням правил підсудності, які визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 73080 грн, підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги Державного підприємства «Регіональні електричні мережі», м.Вишгород в особі Луганської філії, м.Лисичанськ до Державного підприємства «Укршахтгідрозахист», м.Київ про стягнення 91165660,68 грн, а саме:

- боргу за активну електроенергію 48193565,59 грн;

- боргу за реактивну електроенергію 2695433,53 грн;

- 3% річних 2982893,35 грн;

- інфляційної складової боргу 37293768,21 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» (03680, м.Київ, пров.Приладний, буд.2-А, ) на користь Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (07300, Київська область, Вишгородський район, м.Вишгород, ПАТ «Укргідроенерго», ) в особі Луганської філії (93110, Луганська область, м.Лисичанськ, вул.Лесі Українки, будинок 7А, п/р із спеціальним режимом використання №660 у філії ЛОУ АТ «Державний ощадний банк України», МФО 304665, ) борг за активну електроенергію 44718265,59 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» (03680, м.Київ, пров.Приладний, буд.2-А, ) на користь Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (07300, Київська область, Вишгородський район, м.Вишгород, ПАТ «Укргідроенерго», ) в особі Луганської філії (93110, Луганська область, м.Лисичанськ, вул.Лесі Українки, будинок 7А, п/р №6273 у філії ЛОУ АТ «Державний ощадний банк України», МФО 304665, ) борг за реактивну електроенергію 2695433,53 грн, 3% річних 2982697,99 грн, інфляційну складову боргу 37293768,21 грн, а також судовий збір 73079,84 грн.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 10.09.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 14.09.2015р.

Суддя Ю.О.Паляниця