РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2015Справа №910/17358/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ікс-Енерджи»

до Публічного акціонерного товариства «Київгаз»

про визнання договору недійсним в частині, визнання договору виконаним в частині

Суддя Отрош І.М.

Представники:

від позивача: Альонкін А.І.- представник за довіреністю;

від відповідача: Сиволобов М.В. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

07.07.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Ікс-Енерджі» з вимогами до Публічного акціонерного товариства «Київгаз» про визнання недійсним договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014 в частині специфікації (додаток № 1 до договору), а також про визнання договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014 виконаним в частині поставки продукції на загальну суму 337 361 грн. 35 коп. на підставі рахунку на оплату № 25 від 13.05.2014.

Вимога позивача в частині визнання недійсним договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014 в частині специфікації (додаток № 1 до договору) мотивована тим, що позивачем не підписувалось специфікація від 14.05.2014, особа, яка зазначена в наведеній специфікації як директор, а саме: Романенко В.В., - ніколи не працював у позивача на посаді директора, позивач не уповноважував наведену особу на підписання від його імені специфікації № 1 до договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014. Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про те, що специфікацію від 14.05.2014 підписано від імені позивача неуповноваженою особою, що з урахуванням приписів ст. ст. 207, 217 Цивільного кодексу України є підставами для визнання недійсним договору поставки саме в частині специфікації.

Вимога позивача в частині визнання договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014 виконаним в частині поставки продукції на загальну суму 337 361 грн. 35 коп. на підставі рахунку на оплату № 25 від 13.05.2014 мотивована тим, що позивач вважає, що поставка продукції за договором здійснена позивачем на суму 337 361 грн. 35 коп. на загальних умовах наведеного договору, рахунку - фактури № 25 на суму 337 361 грн. 35 коп., видаткової накладної та довіреності на отримання матеріальних цінностей. Специфікація від 14.05.2014 - є недійною, а тому ніяких дій саме на її виконання позивач не вчиняв.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 порушено провадження у справі № 910/17358/15 та розгляд справи призначено на 27.07.2015.

24.07.2015 від позивача через канцелярію Господарського суду міста Києва надійшли додаткові документи на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 10.07.2015.

27.07.2015 від відповідача через канцелярію Господарського суду надійшли пояснення, в яких відповідач наголошував на необгрунтованості позовних вимог. Зокрема, в обгрунтування заперечень посилався на те, що у специфікації від 14.05.2014 було помилково вказано прізвище «Романенко В.В.» як особи, яка підписала наведений документ від імені позивача, а в дійсності директором позивача вчинено підпис у наведеній графі навпроти прізвища Романенко В.В., і посвідчено підпис печаткою. Також, позивачем в особі керівника Старовойтова Д.Ф. було погоджено як укладення договору, так і відповідну специфікацію, про що свідчать зокрема оформлені позивачем податкові накладні, а також вчинено дії на виконання саме укладеного між сторонами договору поставки № 410 від 14.05.2014. Крім того, позивачем не заявлялось в установленому порядку до відповідних правоохоронних органів про втрату чи вибуття печатки підприємства з володіння останнього.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 27.07.2015 оголошено перерву до 10.08.2015 у зв'язку із задоволенням клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

10.08.2015 від позивача через канцелярію Господарського суду міста Києва надійшли додаткові пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 10.08.2015, у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 07.09.2015.

07.09.2015 відповідачем через канцелярію Господарського суду міста Києва подано додаткові письмові пояснення.

В судовому засіданні 07.09.2015 представником позивача заявлено письмове клопотання про витребування в Дарницькому РУ ГУ МВС України в місті Києві інформацію про стан розгляду заяви ТОВ «Ікс-Енерджі» від 14.07.2015 № 0006039 про вчинення кримінального правопорушення та про заходи, здійснені в рамках розслідування по даній справі.

Клопотання мотивовано тим, що 07.07.2015 позивачем подано заяву до Дарницького РУ ГУ МВС України в м.Києві про вчинення кримінального правопорушення з метою зґясування особи та обставин підписання специфікації договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014. За результатами поданої заяви 14.07.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. 03.09.2015 позивачем було подано заяву до Дарницького РУ ГУ МВС України в м.Києві з метою отримання відповіді щодо ходу розслідування, проте, жодної відповіді надано позивачу не було, у звґязку з чим він просить суд витребувати в судовому порядку відповідну інформацію.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши думки присутніх представників стосовно заявленого клопотання, дійшов висновку що воно задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Статтею 38 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Частиною четвертою статті 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що інформація щодо перебігу розслідування вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України - не відноситься до обумовленого статтею 32 Господарського процесуального кодексу України переліку доказів, на підставі якої господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін. Крім того, фактично позивачем заявлено клопотання про витребування інформації, яку він не позбавлений можливості самостійно отримати у встановленому законом порядку, а її неотримання позивачем не є підставою для її витребовування у судовому порядку в порядку вирішення господарського спору. До того ж, суд зазначає, що при вирішенні певного господарського спору між сторонами для суду є обовґязковим для врахування саме вирок суду в кримінальному провадженні щодо правових наслідків дій або бездіяльності особи, а не інформація стосовно розслідування обставин певного правопорушення.

З огляду на викладене, заявлене позивачем клопотання судом відхиляється як безпідставне та необгрунтоване.

В судовому засіданні 07.09.2015 представник позивача заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.09.2015 проти заявленого позову заперечував, просив суд у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні 07.09.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.05.2014 між відповідачем - ПАТ «Київгаз», як покупцем, та позивачем - ТОВ «Ікс-Енерджі», як постачальником, укладено договір поставки продукції № 410 (далі - договір поставки № 410 від 14.05.2014, оспорюваний правочин), який зі сторони покупця підписано першим заступником голови правління С.С.Овчарук, підпис якого посвідчено печаткою ПАТ «Київгаз», а зі сторони постачальника - директором Старовойтовим Д.Ф., підпис якого посвідчено печаткою ТОВ «Ікс-Енерджі» (належним чином засвідчена копія долучена відповідачем через канцелярію суду 27.07.2015). Оригінал наведеного договору досліджувався судом в судовому засіданні 10.08.2015, що відображено у відповідному протоколі судового засідання.

Пунктом 1.1 договору поставки № 410 від 14.05.2014 визначено, що постачальник зобовґязався постачати та передавати у власність покупця електротехнічну продукцію (далі- продукція), належної якості та разом із товаросупровідною документацією, а покупець зобовґязався приймати продукцію у власність та своєчасно здійснювати оплату в строки та в порядку, що передбачені умовами договору (п.1.1).

Пунктом 1.2 договору поставки № 410 від 14.05.2014 визначено, що асортимент, кількість та вартість продукції, що постачається, формуються на підставі замовлень покупця, згідно з погодженими сторонами специфікаціями (додатками до договору, що становлять його невідґємну частину).

Згідно з пунктом 2.2 договору поставки № 410 від 14.05.2014, ціна продукції, що постачається, зазначається в специфікаціях до договору та відображається в рахунках - фактурах і видаткових накладних.

Умовами пункту 2.4 договору поставки № 410 від 14.05.2014 сторонами узгоджено, що постачальник постачає та відображає в товаросупровідній документації, а покупець оплачує продукцію лише за цінами, зазначеними у погодженій сторонами специфікації.

Згідно з пунктом 3.2 договору поставки № 410 від 14.05.2014, строк поставки продукції здійснюється на адресу покупця протягом 30 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати згідно п. 4.1 договору, якщо інший строк (термін) та адреса поставки не зазначені у специфікації до даного договору.

Відповідно до пункту 4.1 договору поставки № 410 від 14.05.2014, покупець здійснює оплату замовленої партії продукції на умовах 50% передоплати протягом 3 банківських днів з моменту отримання рахунку - фактури від постачальника, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 12.1 договору поставки № 410 від 14.05.2014 визначено, що договір набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 31.12.2014. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору жодна зі сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію договору, він автоматично продовжується на наступний календарний рік.

Також, до договору поставки № 410 від 14.05.2014 сторонами було оформлено додаток № 1, а саме Специфікацію від 14.05.2014 загалом на суму 337361 грн. 35 коп., належним чином засвідчена копія якої долучена представником відповідача через канцелярію суду 27.07.2015. Оригінал вказаної специфікації досліджувався судом у судовому засіданні 10.08.2015, що відображено у відповідному протоколі судового засідання.

Специфікація від 14.05.2014 містить найменування та ціну товарів, зокрема:

- світлодіодний світильник 300мм, 17W Cora у кількості 16 шт. вартістю 67 658 грн. 72 грн.;

- світлодіодний світильник 900мм, 17W Cora у кількості 4 шт. вартістю 24 088 грн. 60 коп.;

- світлодіодний світильник 1200мм, 68W Cora у кількості 24 шт. вартістю 224 050 грн. 56 коп.;

- крепеж монтажний у кількості 90 шт. вартістю 7 313 грн. 40 коп.;

- кабель для підключення живлення Cora у кількості 5 шт. вартістю 1 398 грн. 00 коп.;

- з'єднувальний кабель у кількості 45 шт. вартістю 12 585 грн. 15 коп.;

- ввод живлення у кількості 4 шт. вартістю 266 грн. 92 коп.

Як встановлено судом, при дослідженні належним чином засвідченої копії Специфікації від 14.05.2014, долученої відповідачем через канцелярію суду 27.07.2015, та оригіналу Специфікації від 14.05.2014, наданої представником відповідача, від продавця - ТОВ «Ікс-Енерджі» вчинено підпис (з зазначенням особи, яка його вчинила - Романенко В.В.), який посвідчено печаткою ТОВ «Ікс-Енерджі». Зі сторони покупця - ПАТ «Київгаз» наведену Специфікацію підписано першим заступником голови правління С.С.Овчарук, підпис якого посвідчено печаткою ПАТ «Київгаз».

Як зазначав позивач у позові, позивачем не підписувалось специфікація від 14.05.2014, особа, яка зазначена в наведеній специфікації як директор, а саме: Романенко В.В., - ніколи не працював у позивача на посаді директора, позивач не уповноважував наведену особу на підписання від його імені специфікації № 1 до договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014.

На підтвердження того, що Романенко В.В. не перебував з позивачем у трудових відносинах, останнім надано:

- наказ по особовому складу № 2 -штат від 11.02.2014, згідно якого затверджено штатний розклад з 8 штатними одиницями;

- наказ № 1 від 12.07.2012 про те, що директор ТОВ «Ікс-Енерджі» Старовойтов Д.Ф. приступив до виконання обов'язків директора товариства;

- наказ № 5 від 03.12.2015 про прийняття на роботу осіб згідно переліку, в якому Романенко В.В. відсутній;

- наказ по особовому складу № 28 від 05.08.2013 про призначення бухгалтера Савкової І.М.

Крім того, позивачем до матеріалів позову було надано рахунок на оплату № 25 від 13.05.2014 на суму 337361,35 грн., згідно якого постачальником (ТОВ «Ікс-Енерджі») виставлено покупцю (ПАТ «Київгаз») до оплати загалом 337 361 грн. 35 коп. за товари: світлодіодний світильник 300мм, 17W Cora у кількості 16 шт., світлодіодний світильник 900мм, 50W Cora у кількості 4 шт., світлодіодний світильник 1200мм, 68W Cora у кількості 24 шт., крепеж монтажний у кількості 90 шт., кабель для підключення живлення Cora у кількості 5 шт., з'єднувальний кабель у кількості 45 шт., ввод живлення у кількості 4 шт.

Відповідно до платіжного доручення № 105094527 від 16.05.2014 на суму 168 680,68 грн., відповідачем було перераховано на користь позивача 168 680 грн.68 коп. з призначенням платежу: «оплата 50% за світильники зг.рах. № 25 від 13.05.14, договору № 410 від 14.05.14».

Згідно з платіжним дорученням № 105096747 від 25.07.2014 на суму 168 680 грн. 67 коп. відповідачем було перераховано на користь позивача 168 680 грн. 67 коп. з призначенням платежу: «оплата 50% за світильники зг.рах. № 25 від 13.05.14, договору № 410 від 14.05.14».

Відповідно до видаткової накладної № 31 від 01.07.2014, постачальником (ТОВ «Ікс-Енерджі») було поставлено, а покупцем (ПАТ «Київгаз») в особі представника за довіреністю № 1072 від 24.06.2014, прийнято товар загалом на суму 337 361 грн. 35 коп., а саме: : світлодіодний світильник 300мм, 17W Cora у кількості 16 шт., світлодіодний світильник 900мм, 50W Cora у кількості 4 шт., світлодіодний світильник 1200мм, 68W Cora у кількості 24 шт., крепеж монтажний у кількості 90 шт., кабель для підключення живлення Cora у кількості 5 шт., з'єднувальний кабель у кількості 45 шт., ввод живлення у кількості 4 шт. Підставою отримання товару за видатковою накладною зазначений рахунок - фактура № 25 від 13.05.2014.

Також, позивачем, за результатами здійснення господарської операції з поставки товару, було сформовано податкові накладні № 16052014 та № 10172014, в яких підставою їх виписки і оприбуткування відповідної господарської операції вказаний договір поставки.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Стаття 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною 3 ст. 92 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно та розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 97 Цивільного кодексу України визначено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, судом встановлено, що дійсно, на специфікації від 14.05.2014 до договору поставки № 410 від 14.05.2014 від імені продавця - ТОВ «Ікс-Енерджі» вчинено підпис особою із зазначенням прізвища - Романенко В.В., який посвідчено печаткою ТОВ «Ікс-Енерджі». Зі сторони покупця - ПАТ «Київгаз» наведену Специфікацію підписано першим заступником голови правління С.С.Овчарук, підпис якого посвідчено печаткою ПАТ «Київгаз».

У письмових поясненнях, поданих через канцелярію суду 27.07.2015, відповідач зазначив, що у тексті договору поставки № 410 від 14.05.2014 постачальником було визначено ТОВ «Ікс-Енерджі», а уповноваженою особою на підписання договору - керівника, Старовойтова Д.Ф., однак у Специфікації від 14.05.2014 допущено описку та підписантом специфікації замість Старовойтова Д.Ф. зазначено Романенко В.В. (співпадає з В.В. Романко - керівник ТОВ «Компанія «Електролюкс»), у зв'язку з використанням електронної версії текстів договорів ТОВ «Компанія «Електролюкс».

Зважаючи, що сторонами не надано доказів у підтвердження повноважень у Романенка В.В. на підписання від імені ТОВ «Ікс-Енерджі» Специфікації від 14.05.2014, водночас, вказаний підпис засвідчено печаткою ТОВ «Ікс-Енерджі», що свідчить про наступне схвалення вказаного правочину (частини договору поставки № 410 від 14.05.2014) позивачем та враховуючи, що перелік товарів та його вартість, які вказані у Специфікації від 14.05.2014, повністю відповідають переліку та вартості, які зазначені у рахунку на оплату № 25, який був виставлений позивачем відповідачу 13.05.2014, оцінивши усі подані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору поставки № 410 від 14.05.2014 в частині Специфікації від 14.05.2014 недійсним з підстав, вказаних позивачем.

Крім того, судом встановлено, що позивачем в особі керівника Старовойтова Д.Ф. було погоджено як укладення договору поставки № 410 від 14.05.2014, так і відповідну специфікацію, про що свідчать зокрема оформлені позивачем податкові накладні, а також вчинено дії на виконання і прийняття оплати від відповідача саме укладеного між сторонами договору поставки № 410 від 14.05.2014, що підтверджується наявними у справі доказами, а саме: видатковою накладною № 31 від 01.07.2014, платіжними дорученнями про оплату № 105096747 від 25.07.2014 та № 105094527 від 16.05.2014, а також сформованими позивачем податковими накладними № 16052014 та № 10172014.

До того ж, суд враховує і те, що доказів у підтвердження факту втрати печатки юридичної особи чи її незаконного заволодіння іншими особами суду не надано, зокрема вироку суду із встановленням відповідних фактів.

Доводи позивача про те, що у виставленому рахунку на оплату № 25 від 13.05.2014 зазначено вид товару «світлодіодний світильник 900мм, 50W Cora у кількості 4 шт.», а у специфікації від 14.05.2014 щодо такого ж виду товару зазначено «світлодіодний світильник 900мм, 17W Cora у кількості 4 шт.», а тому, на його думку, між сторонами виникли правовідносини саме на підставі рахунку на оплату № 25 від 13.05.2014 - судом відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, оскільки, по - перше, наявні матеріали справи підтверджують вчинення сторонами дій саме на виконання договору постави № 410 від 14.05.2014 та оспорюваної специфікації; по-друге, суд враховує з цього приводу письмові пояснення відповідача, подані через канцелярію суду, що у специфікації від 14.05.2014 допущено описку щодо зазначення потужності світлодіодного світильника 900мм, потужність якого згідно наведених характеристик існує тільки у вигляді 50 W.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що підстави для визнання недійсним договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014 в частині специфікації (додаток № 1 до договору) згідно зі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - у суду відсутні, оскільки правочин в цій частині спрямований на реальне настання правових наслідків, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів сторін спору, волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, вимога позивача в цій частині задоволенню не підлягає.

Крім того, розглянувши позовну вимогу про визнання договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014 виконаним в частині поставки продукції на загальну суму 337 361 грн. 35 коп. на підставі рахунку на оплату № 25 від 13.05.2014, дійшов висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

При вирішенні спору у справі господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Верховний Суд України у Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України вказав наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного вище, суд зазначає, що ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, проте позивачем не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту шляхом заявлення вимоги про визнання договору поставки продукції № 410 від 14.05.2014 виконаним в частині поставки продукції на загальну суму 337361 грн. 35 коп. на підставі рахунку на оплату № 25 від 13.05.2014 зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.

Крім того, підстави виникнення зобов'язання та докази, що підтверджують фактичне виконання, можуть бути предметом доказування та відповідно встановлюватись судом, зокрема, у випадку подання позову про стягнення заборгованості за договором поставки, водночас звернення до суду з вимогою про визнання договору виконаним не може бути окремим предметом позову та відповідно належним способом захисту прав позивача.

З огляду на викладене позов задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1, ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 14.09.2015

Суддя І.М. Отрош