РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015Справа №910/17685/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс" м. Одеса

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферреро Україна" м. Київ

про визнання правочину недійсним

Суддя О.С. Комарова

За участю представників сторін:

від позивача Іванов І.А. (представник за довіреністю)

від відповідача Римар С.Ю. (представник за довіреністю)

В судовому засіданні 15 вересня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Авіс", 10 липня 2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 1 від 06.07.2015 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферреро Україна", про визнання недійсним правочину, вчиненого Товариством з обмеженою відповідальністю «Ферреро Україна» щодо одностороннього розірвання договору дистрибуції № UA-DA000205 від 01.09.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем неправомірно та безпідставно прийнято рішення (вчинено правочин) щодо одностороннього розірвання Договору дистрибуції № UA-DA000205 від 01.09.2014 року на підставі п. 2.3 Договору, з причин невиконання позивачем п. 2.2.15 вказаного Договору. Позивач стверджує, що ним належним чином виконувалися зобов'язання згідно до п. 2.2.15 Договору, стосовно дотримання правила щодо наявності на складі Дистриб'ютора на момент розміщення замовлення товарного запасу в обсязі не менше трьохтижневого запланованого обсягу продажу по кожній асортиментній позиції (SKU), за виключенням сезонного асортименту.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 13.07.2015 року (суддя Комарова О.С.) прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі № 910/17685/15 та призначено розгляд справи на 11.08.2015 року.

Через відділ діловодства суду 03.08.2015 року від представника позивача на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі надійшли витребуванні документи б/н від 29.07.2015 року, які судом долучено до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 04.08.2015 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н б/д, який судом долучений до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 10.08.2015 року від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових пояснень та доказів б/н б/д, яке судом долучено до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 10.08.2015 року від Товариства з обмеженою відповідністю «СГ Україна» надійшла відповідь на адвокатський запит Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферреро Україна" № 02/01/83 від 31.07.2015 року, яку було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 11.08.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги та надав пояснення по суті спору. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову та надав пояснення по суті спору. Також представниками сторін було заявлено спільне клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року судом, за клопотанням представників сторін, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, в судовому засіданні оголошено перерву до 15.09.2015 року.

Через відділ діловодства суду 14.09.2015 року від представника позивача надійшли додаткові документи, які судом було долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.09.2015 року представник позивача надав пояснення по суті заявлених вимог, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову та надав пояснення по суті спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01 вересня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ферреро Україна» (далі - компанія, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіс» (далі - дистриб'ютор, відповідач) було укладено договір дистрибуції № UA-DA000205 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого компанія зобов'язується поставити дистриб'ютору, а дистриб'ютор зобов'язується оплатити, прийняти товари, які є власністю компанії, та виконувати інші обов'язки, передбачені цим Договором.

Згідно п 1.2 договору загальний асортиментний перелік товарів, що поставлятиметься за цим договором, визначається та встановлюється у Прайс-листі компанії, що є додатком № 7 та становить невід'ємну частину договору.

Пунктом 2.2.2. договору визначено, що дистриб'ютор зобов'язується здійснювати закупівлю повного асортименту товарів виключно у компанії та активно розповсюджувати повний (100%) асортимент товарів компанії, використовуючи при цьому торгових агентів.

За умовами п.2.2.3. договору дистриб'ютор зобов'язаний мати у наявності на своєму складі та реалізовувати повний (100%) асортимент товарів, що зазначений в Прайс-листі компанії.

Пунктом 2.2.4. договору встановлено обов'язок дистриб'ютора надавати компанії інформацію щодо продажу товару та залишку товару на складі по кожній асортиментній позиції (SKU) у кількісному та грошовому вимірі та щотижня надавати компанії інформацію щодо прогнозування продажів товарів на наступні 4 (чотири) тижні та інформацію щодо кінцевих строків реалізації товарів, що знаходяться на його складах. Такі ж відомості дистриб'ютор має вказувати у замовленні на поставку товару (п. 10.1.3 договору).

Відповідно до п 2.2.15 договору дистриб'ютор зобов'язується дотримуватися правила щодо наявності на складі дистриб'ютора на момент розміщення замовлення товарного запасу в обсязі не менше 3-х (трьох) тижнів запланованого обсягу продажу по кожній асортиментній позиції (SKU), за виключенням сезонного асортименту.

Умовами п. 4.1. договору сторони погодили, що постачання товарів здійснюється окремими партіями в межах трьох періодів поставки (надалі - «сесія»):

1 сесія - 36-52 тиждень 2014 року (01.09.2014 - 28.12.2014);

2 сесія - 01-18 тиждень 2015 року (29.12.2014 - 03.05.2015);

3 сесія - 19-35 тиждень 2015 року.

Загальна кількість товарів, що рекомендована дистриб'ютору до продажу своїм клієнтам, визначається Планом продажів, який розробляється компанією на базі аналізу стану ринку на кожну сесію та узгоджується сторонами у додатку № 8, що становить невід'ємну частину договору (п. 4.2. договору).

У пункті 10.1.4. договору сторони погодили, що замовлення передається через систему «ОПТИМУМ» згідно розкладу, який встановлюється компанією за погодженням з дистриб'ютором на певний період часу, в окремих випадках - по факсу, поштою або через представника компанії. У випадку несвоєчасного розміщення замовлення своєчасна поставка товару не є гарантованою.

Відповідно до п. 17.1.1. договору, задля надання інформації, зазначеної в п. 2.2.4. договору, дистриб'ютор зобов'язаний встановити систему «ОПТИМУМ», запропоновану компанією, та забезпечити безперебійність роботи системи, коректність даних у цій системі та своєчасність їх надходження у відповідності до додатку № 6 до договору, що є невід'ємною частиною договору.

Як визначено в п.5 Додатку № 6 від 01.09.20041 року до договору, з метою перевірки виконання дистриб'ютором плану зі збільшення кількості покупців (клієнтів) згідно п.2.2.6 договору, а також рівня виконання заявок клієнтів згідно з п.2.2.12 договору всі дані повинні бути завантажені в інформаційно-аналітичну систему «ОПТИМУМ» до 07-00 10 числа місяця, наступного за звітним періодом. Дані, що надійшли після зазначеного часу, до розрахунку братись не будуть.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що у разі порушення дистриб'ютором пунктів 2.2.1. - 2.2.15 цього договору компанія має право негайно в односторонньому порядку розірвати договір шляхом надіслання письмового повідомлення на адресу дистриб'ютора.

Відповідно до п. 18.1 Договору компанія має право у будь-який час розірвати договір шляхом направлення дистриб'ютору письмового повідомлення у випадку, зокрема, якщо дистриб'ютор порушить будь-яке із зобов'язань, які були прийняті ним за договором.

Відповідно до додатку № 8 від 01.09.2014 року до договору дистрибуції № UA-DA000205 план продажів на період 1 сесії 2014 року становить 1000,69 центнерів, що складається із:

- у вересні 2014 року - 241,69 центнерів;

- у жовтні 2014 року - 245,30 центнерів;

- у листопаді 2014 - 248,89 центнерів;

- у грудні 2014 року - 264,81 центнерів.

У поданій позовній заяві позивач зазначає, що 19.01.2015 року між ним та відповідачем було підписано Акт про надання маркетингових послуг та нарахування винагороди (копія якого наявна в матеріалах справи), за умовами якого, керуючись умовами додатку № 9 від 03.11.2014 року до договору дистрибуції № UA-DA000205 та Протоколу узгодження розрахунку суми Бонусу № 1 від 19.01.2015 року, сторони досягли згоди про те, що за звітний період з 01.09.2014 року по 28.12.2014 року (1 сесія) дистриб'ютор з дотриманням умов договору надав, а компанія прийняла маркетингові послуги зі стимулювання збуту та просування товарів компанії на ринку, за які нараховує дистриб'ютору винагороду у вигляді Бонусу, а саме: нарахування мотиваційних виплат у вигляді Бонусу за виконання Плану продажів товарів компанії за звітний період, узгодженого сторонами у додатку № 8 до договору.

Мотиваційні виплати у вигляді Бонусу за виконання Плану продажів товарів компанії за звітний період, узгодженого сторонами у додатку № 8 до договору, оплачено компанією на користь дистриб'ютора, що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача у ПАТ «ПУМБ» від 29.01.2015 року (копія виписки наявна в матеріалах справи).

Однак, 22.01.2015 року відповідач листом № 1316-01 від 22.01.2015 року повідомив позивача про розірвання договору дистрибуції № UA-DA000205 від 01.09.2015 року з 01.02.2015 року, у зв'язку з тим, що позивачем було порушено умови п. 2.2.15 договору в частині дотримання правил щодо наявності на складі дистриб'ютора на момент розміщення замовлення товарного запасу в обсязі не менше 3-х (трьох) тижнів запланованого обсягу продажу по кожній асортиментній позиції (SKU), за виключенням сезонного асортименту, у зв'язку з чим відповідач, скористувався своїм правом на одностороннє розірвання договору, на підставі п. 2.3 Договору.

Не погоджуючись з одностороннім розірванням відповідачем договору дистрибуції № UA-DA000205 від 01.09.2015 року, позивач листом № 23 від 10.02.2015 року звернувся до відповідача з проханням пояснити правомірність одностороннього розірвання договору, враховуючи попереднє надання представникам відповідача інформації, що спростовує підстави для розірвання договору з причин, що наведені у п. 2.2.15 договору, але відповідач, у відповідь на лист № 23 від 10.02.2015 року, листом № 1341/02 від 24.02.2015 року повідомив позивача про одностороннє розірвання договору.

За твердженням позивача, ним щомісячно проводилась інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться на складі Товариства, а саме: станом на 22.09.2014 року на складі дистриб'ютора знаходилися кондитерські вироби під торговельними марками Групи компаній «Ферреро» загальною вагою 445,57 центнерів; станом на 20.10.2014 року на складі дистриб'ютора знаходилися кондитерські вироби під торговельними марками Групи компаній «Ферреро» загальною вагою 374,77 центнерів; станом на 24.11.2014 року на складі дистриб'ютора знаходилися кондитерські вироби під торговельними марками Групи компаній «Ферреро» загальною вагою 467,67 центнерів; станом на 22.12.2014 року на складі дистриб'ютора знаходилися кондитерські вироби під торговельними марками Групи компаній «Ферреро» загальною вагою 496,70 центнерів, в підтвердження чого, позивачем до матеріалів справи надано інвентаризаційні описи, копії яких наявні в матеріалах справи.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що планом продажу, який узгоджений сторонами у додатку № 8 до договору передбачено заплановані обсяги продажу на період 1 сесії 2014 року - 1000,69 центнерів, що складається із:

- у вересні 2014 року - 241,69 центнерів;

- у жовтні 2014 року - 245,30 центнерів;

- у листопаді 2014 року - 248,89 центнерів;

- у грудні 2014 року - 264,81 центнерів.

З огляду на вищенаведене, позивач зазначає, що ним були дотримані правила щодо наявності на складі дистриб'ютора на момент розміщення замовлення товарного запасу в обсязі не менше 3-х (трьох) тижнів запланованого обсягу продажу по кожній асортиментній позиції (SKU), за виключенням сезонного асортименту, передбаченого п. 2.2.15 договору.

Враховуючи вищевикладене, не погоджуючись з одностороннім розірванням відповідачем договору, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права, оскільки вчинений правочин є недійсним та має бути визнаний таким в судовому порядку.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Так, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого Товариством з обмеженою відповідальністю «ФЕРРЕРО УКРАЇНА» щодо одностороннього розірвання договору дистрибуції № UA-DA000205 від 01.09.2014 року, з підстав неправомірного та безпідставного прийняття відповідачем рішення щодо одностороннього розірвання Договору дистрибуції № UA-DA000205 від 01.09.2014 року на підставі п. 2.3 Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Нормами статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад судочинства визначено свободу договору.

Відповідно до приписів ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до положень ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін. Якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 3 зазначеної статті ЦК України, передбачено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Приписи п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За положеннями абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Так, судом встановлено, що пунктом 2.3. договору дистрибуції № UA-DA00025 від 01.09.2014 року передбачено право відповідача на одностороннє розірвання договору шляхом надіслання письмового повідомлення на адресу позивача, а з доданих до матеріалів справи доказів вбачається, що повідомлення відповідача про розірвання оспорюваного договору здійснено у письмовій формі (належним чином засвідчена копія листа від 22.01.2015р. міститься в матеріалах справи), тобто відповідачем було дотримано всіх вимог, передбачених як законом, так і договором для розірвання договору в односторонньому порядку.

При цьому, судом встановлено, що надані позивачем докази, в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не доводять факту наявності на складі на момент розміщення замовлення товарного запасу в обсязі не менше трьохтижневого запланованого обсягу продажу по кожній асортиментній позиції (БКІІ), за виключенням сезонного асортименту (п.2.2.15. договору), оскільки умовами договору сторони визначили єдиний спосіб контролю та надання інформації щодо продажу та залишку товару за допомогою системи «ОПТИМУМ».

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з вищевикладеного, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову, з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 4-3, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 21.09.2015 року.

Суддя О.С. Комарова