РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2015Справа №910/16577/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-інвестційна компанія "Київ Житло-Інвест"
до Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії"
провизнання недійсним договору поруки

Суддя Борисенко І.І.

Представники:
від позивача - не з'явився;

від відповідача - Яцько Р.М., за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Відповідача про визнання договору поруки від 12.06.2013р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Будівельно-інвестційна компанія "Київ Житло-Інвест" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку Позивача договір поруки не містить положень про предмет договору, що є порушенням вимог ст.ст. 553, 629, 638 ЦК України. Окрім того, позивач вказує на те, що не видавав п. Коваленку С.С. жодної довіреності на підписання чи укладення договору поруки, тому відповідно до приписів ст.ст. 207, 237, 238 ЦК України ОСОБА_2 не мав права підписувати та укладати вказаний договір поруки. Вказане на думку позивача є підставою для визнання договору поруки недійсним, згідно з ч.ч. 1-3 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Відповідач проти позову заперечив, послався на те, що умови договору поруки, що складають предмет Договору містяться в ст. 4 Договору поруки, окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору. Також зазначив, що відповідно до протоколу №20/05-13 від 20.05.2013р. загальних зборів учасників ТОВ БІК «Київ Житло-Інвест» учасники Поручителя уповноважили директора ТОВ БІК «Київ Житло-Інвест» на підписання договору поруки, наведеним вище підтверджується законність підписання саме п. Коваленко С.С. договору поруки.

Ухвалою суду від 08.07.215р. за клопотанням сторін на підставі ч. 3 ст. 69 ГПК України продовжено строк розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оглянувши оригінали документів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12 червня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Будівельно-інвестційна компанія "Київ Житло-Інвест" (надалі - Поручитель) та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (надалі - Кредитор) був укладений договір поруки (надалі - Договір поруки).

Позивач вважає, що даний Договір поруки підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Проте, суд не може погодитись з даною позицією позивача з наступних підстав.

Договір є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1, 2, 4 статті 202 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Позивач вважає, що Договір поруки підлягає визнанню недійсним, оскільки у Договорі поруки не містяться зокрема положення про предмет договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України та частини 2 статті 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною 3 статті 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Таким чином, істотними умовами є ті умови, без наявності яких договір не може існувати. Ці умови повинні визначатися законом саме як істотні, бути такими виходячи із правової природи даного виду договору, або якщо одна із сторін заявить, що має бути досягнуто згоди щодо певної умови.

Судом встановлено, що спірний Договір поруки містить шість статей (розділів). Статтею 4 Договору поруки визначено порядок виконання зобов'язання, що по свій суті складає предмет Договору поруки.

Так, відповідно до п. 4.1 Договору поруки Боржник та Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Кредитором в тому ж обсязі, що і Боржник. Поручитель та Боржник залишаються зобов'язаними перед Кредитором до того моменту, поки всі зобов'язання за Основним договором не будуть виконані повністю.

Відповідно до п. 4.2 Договору поруки передбачена статтею 2 цього Договору відповідальність Поручителя наступає у випадку, якщо Боржник допустить прострочення виконання зобов'язань за Основним договором. Причини невиконання Боржником своїх зобов'язань за Основним договором жодним чином не можуть впливати на виконання Поручителем зобов'язань за цим Договором. В такому випадку Кредитор звертається з письмовим повідомленням до Поручителя про невиконання Боржником зобов'язань, що зазначені в ст.2. цього Договору, та їх обсяг, та вимогою виконання цих зобов'язань Поручителем як солідарним Боржником.

При цьому, у статті 1 Договору поруки сторони визначили для себе терміни, а саме: що є основним договором, простроченням виконання зобов'язань по Основному договору, хто є боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, вищезазначені п.п. 4.1, 4.2 Договору поруки відповідають визначеному поняттю договору поруки та правовим наслідкам порушення зобов'язання, забезпеченого порукою передбаченого ст. ст. 553, 554 ЦК України, що й складають предмет цього правочину.

Так, відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, у статті 203 ЦК України мова йде про відповідність закону саме змісту правочину, а не його форми. Тому визнавати Договір поруки недійсним на тих підставах, що у договорі окремою статтею не зазначено предмет договору не можна, оскільки вказаний предмет договору міститься в статті 4 Договору під назвою «Порядок виконання зобов'язання».

Отже, як підтверджується матеріалами справи, в оспорюваному Договорі поруки у відповідності до вимог чинного законодавства сторонами було визначено істотну умову про предмет договору, яка визначена у ст. 4 вказаного договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Тобто, укладаючи Договір поруки сторони були вільними в укладені договору та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Щодо відсутності повноважень у п. Коваленка С.С. на підписання Договору поруки від імені Поручителя - ТОВ БІК«Київ Житло-Інвест», суд вказує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Обсяг цивільної дієздатності особи, що вчиняє правочин від імені юридичної особи, визначається відповідно до установчих документів юридичної особи та закону.

Договір поруки від імені Позивача 12.06.2013р. було підписано п. Коваленко С.С., про що зокрема зазначено у самому Договорі.

ОСОБА_2 діяв на підставі Статуту.

Відповідно до ст. 145 ЦК України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу №20/05-13 від 20.05.2013р. загальних зборів учасників товариства ТОВ БІК «Київ Житло-Інвест» учасники Поручителя уповноважили директора ТОВ БІК «Київ Житло-Інвест» п. Коваленка С.С. на підписання договору поруки.

Тобто, п. Коваленко С.С. був уповноважений на підписання договору поруки.

Відтак, п. Коваленко С.С. мав необхідний обсяг цивільної дієздатності при вчинені правочину від імені ТОВ БІК «Київ Житло-Інвест».

Будь-яких інших документів, які підтверджували б обмеження повноважень директора Товариства - п. Коваленка С.С. на момент укладення оспорюваного договору позивачем суду надано не було.

Статтею 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не довів суду належними доказами своїх вимог, з встановлених в судовому засіданні обставин, а також враховуючи положення Договору поруки, приписи чинного законодавства позовні вимоги Товариства визнані судом необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за витрати, пов'язані з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 17.09.2015

СуддяІ.І. Борисенко