ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2015 р.Справа № 922/4285/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", м. Павлоград
до Публічного акціонерного товариства "Електромашина", м. Харків
про тлумачення умов договору
за участю представників:

позивача: Гнєзділова Н.В., за довіреністю № ББУ/ПУ433/ВП/14 від 16.12.2014 року;

відповідача: Максимова Л.В., за довіреністю № 15 від 05.05.2015 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Павлоградвугілля" - звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Публічного акціонерного товариства "Електромашина" - про тлумачення п. 4.4 протоколу узгодження розбіжностей до Договору №14-16/83-КП від 10.01.2014 р., визначивши, що датою поставки продукції вважається дата, вказана на видатковій накладній особисто уповноваженими особами сторін.

Позовні вимоги вмотивовано виникненням між сторонами спору з приводу розуміння п. 4.4 протоколу узгодження розбіжностей до Договору №14-16/83-КП від 10.01.2014 р., відповідно до якого датою поставки вважається дата підписання уповноваженими особами сторін видаткової накладної. Так, на думку відповідача, строк на здійснення оплати необхідно вираховувати від дати видаткової накладної, а позивач вважає - що від дати підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної.

10 вересня 2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№ 36170), в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що тлумачення договору можливе лише до початку виконання сторонами умов договору, оскільки тлумачення забезпечує можливість виконання сторонами умов правочину. На думку відповідача, сторони приступили до виконання договору, оскільки відповідні відносини знаходяться на стадії стягнення заборгованості за отриману продукцію, що унеможливлює його тлумачення. Окрім того, відповідач зазначає, що до виконання зобов'язань сторонами по договору, всі неузгодженості були врегульовані в протоколах розбіжностей до договору від 24.01.2014 р. та 20.03.2014 р., що свідчить про відсутність спору між сторонами стосовно змісту правочину. Відповідач також вважає, що вимоги позивача стосуються не тлумачення умов договору, а зводяться до надання правової оцінки реквізитів оформлення сторонами накладної про отримання товару. За відповідною накладною товар було отримано позивачем без жодних зауважень, заборгованість з оплати отриманого на її підставі товару була предметом розгляду у справі № 904/5833/15. Рішенням у справі № 904/5833/15 з позивача у даній справі на користь відповідача у даній справі було стягнуто заборгованість за поставлений товар, відповідне рішення набрало законної сили.

В судовому засіданні 14 вересня 2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

10 січня 2014 року між позивачем (як покупцем) та відповідачем (як постачальником) було укладено договір № 14-16/83-КП.

В пункті 4.4 договору сторони домовились, що датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на відповідному товаросупровідному документі, наданому постачальником, про приймання товару.

Протоколами розбіжностей від 24.01.2014 р. та від 20.03.2014 р. до договору сторони виклали п. 4.4 в новій редакції, відповідно до якої датою поставки вважається дата підписання уповноваженими особами сторін видаткової накладної.

Позивач просить суд розтлумачити вказаний п. 4.4 договору, оскільки вважає, що строк розрахунку за отриману продукцію не пов'язаний з датою видаткової накладної, а пов'язаний з датою, вказаною на видатковій накладній особисто уповноваженими особами сторін.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статі 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Згідно ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами) (частина 1).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину (частина 2).

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (частина 3).

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (частина 4).

З положень вказаних норм вбачається, що для тлумачення умов правочину необхідна наявність наступних умов: 1. спір між сторонами правочину щодо змісту правочину; 2. невизначеність і незрозумілість буквального значення тексту угоди; 3. зміст угоди не дає можливості встановити справжню волю сторін.

Обставини даної справи не свідчать про наявність вказаних передумов тлумачення п. 4.4 договору № 14-16/83-КП від 10 січня 2014 року, оскільки вимоги позивача зводяться до оцінки видаткової накладної як засобу доказування та встановлення строку виконання позивачем у даній справі обов'язку до оплати отриманого на підставі договору № 14-16/83-КП від 10 січня 2014 року товару.

В той же час, безпосередньо п. 4.4 договору № 14-16/83-КП від 10 січня 2014 року, який просить розтлумачити позивач, виходячи з буквального значення тексту даного пункту договору та змісту договору в цілому, чітко і зрозуміло визначає погоджену волю сторін щодо дати поставки товару.

Про відсутність підстав для судового тлумачення п. 4.4 договору № 14-16/83-КП від 10 січня 2014 року також свідчить наступне.

За своїм змістом інститут тлумачення умов договору має на меті з'ясування змісту договору або його окремих частин, склад прав та обов'язків сторін. Отже, тлумачення слід розуміти як спосіб забезпечення можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Наведена позиція підтримана судовою практикою, зокрема, викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12 лютого 2014 року у справі № 5006/25/130пд/2012.

Судом встановлено, що станом на момент звернення позивача з позовом у даній справі, на виконання умов договору № 14-16/83-КП від 10 січня 2014 року здійснювались поставки.

Так, рішенням господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/5833/15 з позивача у даній справі на користь відповідача у даній справі стягнуто заборгованість за договором № 14-16/83-КП від 10 січня 2014 року з оплати вартості отриманої згідно видаткової накладної № 20010 від 17.02.2015 р. продукції.

Вказане рішення набрало законної сили, що підтверджується наказом господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/5833/15 від 25.08.2015р.

Зазначені вище обставини не заперечуються та не спростовуються учасниками даного судового процесу.

З огляду на наведене, враховуючи відсутність між сторонами спору щодо змісту п. 4.4 договору № 14-16/83-КП від 10 січня 2014 року, початок виконання сторонами даного договору, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 ГПК України. Так, відповідно до даної норми при відмові у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача. Таким чином, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 213, 626, 637 ЦК України та ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 38, 43, 44, 48, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 18.09.2015 р.

Суддя Т.Д. Суярко