КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2015 р. справа№ 910/7345/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Новіков С.Ю.

відповідача - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду м. Києва від 19.05.2015 р.

у справі № 910/7345/15-г (суддя - Полякова К.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 3 787,09 грн

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулося з позовом до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення з відповідача 2 945,78 грн суми основного боргу, 225,17 грн пені, 265,60 грн 3% річних, 144,34 грн інфляційних втрат та 206,20 грн штрафу.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 19.05.2015 р. у справі № 910/7345/15-г позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 19.05.2015 р., Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про повну відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що підстави для оплати поставленого товару відсутні, оскільки накладна від 01.06.2010 р. № 476/1, відповідно до якої була здійснена поставка товару, не містить всіх необхідних для оплати реквізитів, а тому не може бути розрахунковим документом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.06.2015 р. апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» прийнято до провадження у складі колегії суддів: Авдеєв П.В. (головуючий), Куксов В.В., Ільєнок Т.В., а розгляд справи призначено на 16.07.2015 р.

Розпорядженням Керівника апарату Київського апеляційного господарського суду № 09-52/950/15 від 14.07.2015 р., у зв`язку з перебуванням головуючого судді Авдеєва П.В. у відпустці, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/7345/15-г, за результатами якого її передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий), Андрієнко В.В., Шапран В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2015 р. було прийнято апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до провадження у визначеному складі суду, а розгляд справи призначено на 16.07.2015 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2015 р. було відкладено розгляд справи до 15.09.2015 р.

В засідання суду, призначене на 15.09.2015 р., представник відповідача не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду скарги, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.06.2010 р. між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - постачальник) та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - покупець) було укладено договір № 150-Х (далі - договір).

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 13.06.2012 р. № 360-р та наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 18.07.2012 р. № 530 припинено діяльність Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» внаслідок реорганізації шляхом перетворення в Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз».

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупцеві бензин А-95, бензин А-95, бензин А-95 (талони), бензин АИ-95 (картки), книги PRO ФД2 згідно специфікації, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити продукцію.

Згідно з п. 3.4 договору покупець оплачує постачальнику 100% вартості продукції по факту поставки зазначеної продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника до закінчення терміну дії договору.

Як передбачено п. 4.1 договору, постачальник здійснює поставку продукції покупцю за власний рахунок протягом 90 днів з моменту підписання цього договору.

Строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1 цього договору, та діє до 31.12.2010 р. (п. 9.2 договору).

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, свої зобов'язання за укладеним договором не виконав, зокрема, не здійснив оплату за поставлену позивачем продукцію протягом строку дії договору.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

На виконання умов договору позивач здійснив поставку продукції на загальну суму 2 945,78 грн, що підтверджується видатковою накладною № 476/1 від 01.06.2010 р.

Вказана видаткова накладна була підписана обома сторонами без зауважень та скріплена їх печатками.

Як передбачено п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», при підписанні покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Частиною 1 статті 665 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 ЦК України та п. 3.4 укладеного договору, покупець оплачує постачальнику 100% вартості продукції по факту поставки зазначеної продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника до закінчення терміну дії договору.

Таким чином, факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором в сумі 2 945,78 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, строк сплати, у відповідності до умов договору є таким, що настав, а тому судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про задоволення позовної вимоги в частині стягнення основного боргу у сумі 2 945,78 грн.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 225,17 грн пені та 206,20 грн штрафу.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що за кожен день несвоєчасної оплати вартості продукції на умовах, вказаних у договорі, покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статті 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та ч. 2 ст. 343 ГК України обмежують граничний розмір пені подвійною обліковою ставкою НБУ.

Отже, розмір пені не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України. Таку ж правову позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова ВСУ від 24.10.2011р. у справі № 25/187).

Стаття 549 ЦК України передбачає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Із приписів статті 549 ЦК України вбачається, що штраф може встановлюватись за будь-яке порушення зобов'язання, у той час як пеня - на випадок прострочення виконання зобов'язання.

За приписами статті 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Так, судом встановлено, що граничним строком оплати суми основного боргу є 31.12.2010 р., а тому несплата заборгованості станом на день розгляду спору свідчить про прострочення виконання зобов'язання більш ніж на 30 днів, у зв'язку із чим, згідно норм чинного законодавства, позивач має підстави нараховувати штраф у розмірі 7%.

Разом з тим, штраф та пеня не є тотожними видами відповідальності за порушення виконання договірних зобов'язань.

Враховуючи те, що позивач є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, а відповідач прострочив понад тридцять днів, тому з останнього додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості в порядку виконання ст. 231 ГК України.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 225,17 грн пені та 206,20 грн штрафу є обґрунтованими, арифметично правильними, розмір їх перевірений судом та відповідає вимогам чинного законодавства та умовам договору.

Також за неналежне виконання умов укладеного договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 265,60 грн 3% річних та 144,34 грн інфляційних втрат.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 265,60 грн 3% річних та 144,34 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню, розмір їх перевірений судом та відповідає вимогам чинного законодавства.

Стосовно доводів скаржника про відсутність підстав для переривання перебігу позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальна позовна давність тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ст. 260 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Як передбачено п.п. 4.4.1 пункту 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків. який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Так, згідно акту звірки взаємних розрахунків від 01.10.2013 р. ДП «Укравтогаз» визнав загальну суму боргу перед ПАТ «Укртрансгаз» в розмірі 479 693,76 грн.

Отже, підписання представником відповідача вказаного акту звірки взаємних розрахунків свідчить про вчинення відповідачем дій по визнанню суми боргу вказаної в акті, а тому є дією, яка перериває строк позовної давності.

Доводи скаржника про те, що оскільки накладна від 01.06.2010 р. № 476/1 не містить всіх необхідних для оплати реквізитів, а тому не може бути розрахунковим документом, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно з вказаною видатковою накладною товар був переданий відповідачу за договором № 150-Х від 01.06.2010 р. на суму 2 945,78 грн, а відтак у відповідача виник обов'язок оплатити товар з дня одержання продукції, а саме з 01.06.2010 р.

Крім того, умовами укладеного між сторонами договору не передбачено обов'язкового зазначення реквізитів для оплати, як правової підстави для такої оплати.

Разом з тим, вся інформація для оплати була вказана у самій видатковій накладній та у в розділі 10 договору № 150-Х від 01.06.2010 р.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 19.05.2015 р. у справі № 910/7345/15-г прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 19.05.2015 р. у справі № 910/7345/15-г - без змін.

2. Матеріали справи № 910/7345/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран