ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015 року Справа № 904/4326/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М.- доповідача,

суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.

при секретарі судового засідання: Мацеко І.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Букоємський Р.В., довіреність №14-138 від 13.05.14;

від відповідача: Власенко Н.В., довіреність №1467/01 від 01.04.15;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2015р. по справі №904/4326/15

за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль», м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості у сумі 200 686 314,66грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.07.2015р. у справі №904/4326/15 (суддя Крижний О.М.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнено з ДП «Криворізька теплоцентраль» на користь ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заборгованість у розмірі 141 100 281,38грн., пеню у розмірі 11 799 278,51грн., 3% річних у розмірі 3 443 854,30грн., інфляційні втрати у розмірі 30 460 086,74грн. та судовий збір в сумі 69 866,02грн. В решті позовних вимог - відмовлено.

Позивач не погодився з прийнятим у справі рішенням в частині відмови у стягненні пені в сумі 5 056 833,64грн. та звернувся з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні вищезазначеної суми пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача 5 056 833,64грн. пені, у стягненні якої було відмовлено. В іншій частині просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Зокрема, скаржник зазначає, що господарський суд при вирішенні питання щодо зменшення неустойки повинен був об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів обох сторін, а не лише відповідача, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, невідповідності розміру нарахованої пені наслідкам порушення.

Скаржник посилається також на те, що внаслідок недотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками, що складають 20-24% річних, а загальна сума заявлених пені, 3% річних та інфляційних втрат не компенсує повністю збитків від сплати відсотків за комерційними кредитами.

В судовому засіданні 15.09.2015 року прийнято вступну та резолютивну частини постанови.

Вислухавши представників сторін, дослідивши докази у справі, суд вважає, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не підлягає задоволенню з таких підстав.

20.11.2013 року між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець) та державним підприємством «Криворізька теплоцентраль» (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №435/14-ТЕ-5 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупцеві у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язався прийняти і оплатити природний газ в обсязі та на умовах цього Договору.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що газ, який продається за цим Договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Згідно із п. 3.3. Договору приймання - передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання - передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до вимог п. 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

В силу п.9.3 укладеного договору сторонами збільшено позовну давність; строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав встановлено сторонами тривалістю у 5 років.

24.01.2014р. сторонами підписано Додаткову угоду №1 до договору купівлі-продажу природного газу №435/14-ТЕ-5 від 20.11.2013р., в якій погоджено викласти пункт 5.2 «Ціна газу» в новій редакції: «п.5.2 Ціна за 1 000 куб.м. природного газу становить 1 091,00грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тариф на транспортування, розподіл і постачання природного газу за врегульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1 000 куб.м. природного газу - 1 091,00грн., крім того ПДВ - 20% - 218,20грн., всього з ПДВ - 1 309,20грн.».

Додатковою угодою №2 від 24.04.2014 року до договору №435/14-ТЕ-5 від 20.11.2013р. сторони виклали в новій редакції п.1.2. Договору, а саме: «п.1.2. Газ, що продається за цим Договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням».

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що на виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв з січня по грудень 2014р. природний газ на загальну суму 192 997 875,56грн.

Проте відповідач порушив взяті на себе договірні зобов'язання, а саме, оплату в строки, встановлені вищенаведеним пунктом Договору, своєчасно та в повному обсязі не здійснив, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка склала 141 100 281,38 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач порушив вимоги Договору щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару, у зв'язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу у розмірі 141 100 281,38грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Судова колегія Дніпропетровського апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду в зазначеній частині законним та обґрунтованим, враховуючи наступне.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні приписи містить стаття 712 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець, відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України, зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Отже, укладення між ПАТ НАК «Нафтогаз України» та ДП «Криворізька теплоцентраль» договору поставки було спрямоване на отримання останнім товару і одночасного обов'язку зі здійснення його оплати.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору та є обов'язковим до виконання.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Місцевим господарським судом встановлено, що на виконання умов договору, позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар (газ) обумовлений Договором, на суму 192 997 875,56грн., що підтверджується актами приймання-передачі, підписаними уповноваженими представниками сторін (а.с.24-32).

Відповідач здійснив лише часткову оплату отриманого товару, в сумі 51 897 594,18грн., внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 141 100 281,38грн., що не підтверджується останнім.

Отже, за висновком судової колегії, оскаржуване рішення господарського суду Дніпропетровської області в частині стягнення з відповідача на користь позивача 141 100 281,38грн. - основної суми боргу, слід залишити без змін.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено ст.549 ЦК України, ст.ст.230-232 ГК України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 ст.231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами ч.6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно із п.7.2. Договору, у разі невиконання покупцем п.6.1. Договору, покупець зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожен день прострочення.

Здійснивши перерахунок суми пені, заявленої до стягнення, суд першої інстанції, з урахуванням п.1.9. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», правомірно частково задовольнив вимогу про стягнення пені в розмірі 16 856 112,15грн. (за мінусом 169 962,05грн. нарахованої пені по зобов'язаннях за актами приймання передачі від 31.01.2014р., 28.02.2014р., 31.03.2014р., 30.04.2014р.).

Згідно із ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, здійснивши перерахунок суми 3% річних, з урахуванням п.1.9. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», дійшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині в сумі 3 443 854,30грн. та інфляційних втрат в сумі 30 460 086,74грн.

З матеріалів справи вбачається, що клопотанням від 13.07.2015р. (а.с.52-54), відповідач просив суд зменшити розмір заявленої до стягнення пені на 90%.

В силу ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 1 ст.233 цього ж Кодексу закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст.551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 83 ГПК України надано господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

В п.3.17.4 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 ст.83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Крім того, у п.7 оглядового листа ВГСУ «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)» від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 зазначено, що положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Приймаючи рішення про зменшення розміру неустойки (пені) господарський суд першої інстанції прийняв до уваги ступінь виконання основного зобов'язання, важливість збереження господарської діяльності відповідача, як підприємства, а також обставини наявності заборгованості населення й інших споживачів газу перед відповідачем за спожиті комунальні послуги.

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що втрати позивача від інфляції компенсовані з застосуванням механізмів ст.625 ЦК України, а прострочення не є занадто тривалим

Доводи апелянта про безпідставне зменшення пені, як і застосування судом приписів ст.233 ГК України, ст.551 ЦК України та п.3 ст.83 ГПК України, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки юридичний аналіз зазначених норм свідчить про те, що вони застосовуються за визначених у законі умов, з урахуванням усіх обставин справи, на розсуд суду.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми пені, установив наявність виключних обставин, за яких визнав можливим зменшити розмір санкцій. При цьому, господарським судом Дніпропетровської області було враховано та надано належну оцінку майновим інтересам сторін. При вирішенні спору інтереси позивача також були враховані, зокрема, боржник не звільнений від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов'язань, в даному випадку йдеться лише про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню. До апеляційного суду надано баланс відповідача, з якого видно, що діяльність відповідача є збитковою.

Таким чином, апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі. При прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив всі істотні для справи обставини, правильно застосував ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України та прийшов до вірного висновку про наявність обставин, за яких можливе зменшення стягнутої суми пені на 30%, тобто до 11 799 278,51грн.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного зменшення судом розміру пені на 30%, тобто до 11 799 278,51грн., не заслуговують на увагу, оскільки таке право передбачено статтею 83 ГПК України та можливість такого зменшення обґрунтовано в рішенні суду.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105, ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2015р. по справі №904/4326/15 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2015р. по справі №904/4326/15 - залишити без змін.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Повний текст складений 17.09.2015 року

Головуючий суддя Л.М.Білецька

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков