ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2015 р. Справа № 922/2941/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т.В., суддя Гребенюк Н.В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради (вх. №4056 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 18.06.15 р. у справі № 922/2941/15

за позовом Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради

до Приватного Акціонерного товариства "Харківський Водоканалпроект"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 18.06.15 р. по справі № 922/2941/15 (суддя Т.О. Пономаренко) в позові відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду Харківської області не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 18.06.15 р. по справі № 922/2941/15 за позовом Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради до Приватного Акціонерного товариства "Харківський Водоканалпроект" та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради в повному обсязі.

В обґрунтування викладених вимог позивач зазначає про те, що договір на виконання проектно-вишукувальних робіт, послуг (науково-технічної продукції) від 21.12.2011 № 4131 підписано з порушенням норм матеріального права, оскільки спірний договір не містить всіх істотних умов, а саме: позивачем та відповідачем строк дії договору не встановлений, а умови п. 8.2 суперечать умовам п. 8.3 щодо закінчення дії договору; сторонами не узгоджено ціну, підставу для виконання робіт; назва платника за договором не співпадає з юридичною назвою позивача; кошторис оформлено в односторонньому порядку відповідачем без погодження позивачем. Таким чином, зазначені обставини позивач вважає підставою для визнання договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, своїм правом на участь при розгляді апеляційної скарги не скористався, про час та місце судового розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням за № 018981/2 про вручення поштового відправлення уповноваженій особі ПрАТ "Харківський Водоканалпроект" - 07.08.2015.

Позивач також в призначене судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не попередив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, що підтверджується зворотним повідомленням за № 018981/2 про вручення поштового відправлення уповноваженій особі "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради- 10.08.2015.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте позивач та відповідач не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представників сторін, за наявними у справі доказами.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 21 грудня 2011 року між Приватним акціонерним товариством "Харківський Водоканалпроект" (Виконавець) та Комунальним підприємством "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради (Замовник) було укладено договір на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) №4131 (надалі - Договір), відповідно до умов якого Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов'язання по виконанню робіт: Схема оптимізації роботи централізованих систем водоспоживання м. Дніпропетровська (Лівий берег).

Звертаючись до господарського суду, позивач, як на підставу для визнання договору на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 21.12.2011 р. № 4131 недійсним, посилається на те, що сторони не узгодили його суттєві умови щодо строку дії договору, ціну, підставу для виконання робіт; назва платника за договором не співпадає з юридичною назвою позивача; кошторис оформлено в односторонньому порядку відповідачем без погодження позивачем. Зазначені обставини позивач вважає підставою для визнання договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Вирішуючи даний господарський спір, суд першої інстанції виходив з обставин, за якими встановив, що умови договору на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) №4131 від 21.12.2011 року були погоджені сторонами, договір підписаний належними представниками сторін та скріплений печатками обох сторін договору. Крім того, судом встановлено, що сторони виконали свої зобов'язання за договором в повному обсязі, що підтверджується актом здачі - приймання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 07.02.2013 р., який підписаний обома сторонами та скріплений печатками, а також сплачена позивачем сума авансу за виконані роботи в розмірі 44 958,00 грн. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, у зв'язку з чим, позовні вимоги про визнання договору на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) № 4131 від 21.12.2011 року недійсним, визнані судом безпідставними, та такими, що задоволенню не підлягають.

Разом з цим, місцевим господарським судом відмовлено в задоволенні заявленого відповідачем клопотання про застосування позовної давності, з посиланням на те, що право позивача не було порушено при зверненні з позовом до суду, тому відсутні підстави для застосування позовної давності, оскільки позовна давність застосовується лише у випадку порушення права.

Колегія суддів погоджується з викладеними в рішенні висновками суду, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості - ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору - ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України.

Підставою виникнення між сторонами певних прав та обов'язків є укладений між Приватним акціонерним товариством "Харківський Водоканалпроект" (виконавець) та Комунальним підприємством "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради (замовник) договір на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) №4131 від 21.12.2011, який за своєю правовою природою є змішаним договором та поєднує в собі ознаки договору про виконання робіт (проектування) та договір про надання послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір укладено Приватним акціонерним товариством "Харківський Водоканалпроект" в особі головуючого правління Якобчука Миколая Володимировича, що діє на підставі статуту, та Комунальним підприємством "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради в особі в.о.директора підприємства Орла Константина Євгеновича, що діє на підставі статуту. Договір підписаний повноваженими представниками сторін та скріплений печатками підприємств позивача та відповідача.

Дослідженням умов договору встановлено наступне.

Так, відповідно до п. 2.1 договору, за виконану науково - технічну продукцію згідно цього договору замовник перераховує виконавцю у відповідності до протоколу про договірну ціну 299 718,00 грн., в тому числі ПДВ 20% - 49 953,00 грн.

Згідно з п. 2.3 договору, оплата здійснюється позивачем на протязі 10 календарних днів після оформлення акту здачі - приймання виконаних робіт.

За п. 8.1 договору початок - з моменту підписання договору та отримання авансу за п. 2.2.

Пунктом 8.2 договору передбачено закінчення - чотири місяці після підписання договору, отримання вихідних даних та авансу за п. 2.2. Разом з цим, згідно п.8.3 договору сторони погодили, що договір набирає законної сили з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Матеріали справи свідчать про те, що сторони до договору уклали протокол узгодження договірної ціни (додаток № 1), кошторис № 1 на проектні (вишукувані) роботи (додаток № 2), завдання на розробку, а також додаткову угоду №1 від 31.05.2015 р., відповідно до якої було змінено найменування виконавця.

Колегія суддів також звертає увагу на позицію Верховного Суду України, висловлену в ухвалі від 22 березня 2007 року по справі №12/236-06-6063: узагальнюючи господарську практику, що склалася, можна виділити такий спосіб визначення ціни - при підписанні договору сторони встановлюють лише принцип визначення ціни, а сама ціна конкретизується у процесі його виконання. Таким чином, встановлені ціни - відповідні положення договору можуть мати відсильний характер (посилання на специфікації, накладні, додаткові протоколи, узгодження ціни, тощо), при цьому в основному договорі слід вказати, що додаткові документи є невід'ємною складовою частиною останнього.

В даному випадку, сторони домовились в протоколі узгодження договірної ціни (додаток № 1) про вартість договірної ціни на створення (передачу науково-технічої продукції в сумі 299 718,00 грн., в тому числі ПДВ 20% - 49 953,00 грн. Даний протокол є підставою для проведення взаємних розрахунків та оплати між виконавцем та замовником

Викладене свідчить про те, що сторони при укладання договору дійшли згоди щодо істотних умов договору.

Під час дослідження матеріалів справи, судом встановлено факт подальшого схвалення сторонами умов спірного договору.

Так, судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем сплачена сума авансу в розмірі 44 958,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем були виконані роботи за договором на виконання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 21.12.2011 р. № 4131 - Схема оптимізації роботи централізованих систем водоспоживання м. Дніпропетровська (Лівий берег) на загальну суму 299 718,00 грн., що підтверджується актом здачі - приймання проектно - вишукувальних робіт, послуг (науково - технічної продукції) від 07.02.2013 р., який підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

Між сторонами був складений акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.12.2013 р., відповідно до якого заборгованість позивача перед відповідачем за договором № 4131 від 21.12.2011 р. складає 254 760,00 грн. Вказаний акт підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

Зазначені обставини не спростовані позивачем будь-якими доказами.

Таким чином, спірний договір виконувався сторонами. Твердження позивача щодо суперечності умов договору з посиланням на здійснені сторонами описки у договорі щодо повного найменування підприємства позивача не може вважатися доказом недійсності спірного договору.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено про те, що сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Така правова позиція суду відповідає п.7 та п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якими передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, позивач в силу викладеного та відповідно ст. 4-3 та ст. ст. 33, 34 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) зобов'язаний довести за допомогою належних та допустимих доказів факт порушення спірними правочинами його, позивача, прав та/або охоронюваних законом інтересів, а також це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

В даному випадку, позивачем не наведено жодних обґрунтувань наявності підстав, передбачених ст.215 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність правочину.

Слід зазначити, що у відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Згідно ст. 1 ГПК України особи, визначені цією статті мають право звертатися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Оже, вимога про визнання правочину недійсним повинна співвідноситься з вимогами ст. 1 ГПК України.

Таким чином, господарський договір, в тому числі спірний договір може бути визнаний за наявності двох умов: перша це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

В даному випадку зміст договору не суперечить діючому законодавству, сторони при його укладенні дійшли згоди стосовно всіх істотних умов договорів, та своїми діями щодо наступного схвалення умов договору підтвердили, те, що спірний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність обох необхідних умов для визнання договору недійсним (порушення права, інтересу позивача та порушення норми закону), а отже і про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача.

Таким чином, факти, викладені в апеляційній скарзі позивачем і його посилання на неправильне застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при розгляді справи, не знайшли свого підтвердження.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що обставини справи були всебічно і повно досліджені господарським судом, а тому рішення господарського суду господарського суду Харківської області від 18.06.2015 у справі № 922/2941/15 відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи, а доводи заявника, з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись статтями статями 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від від 18.06.2015 у справі № 922/2941/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 21 вересня 2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т.В.

Суддя Гребенюк Н.В.