РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2015Справа №910/16762/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРГРІТ"

До Публічного акціонерного товариства "Укргазпромбанк"

3-я особа, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет

спору, на стороні відповідача Дочірнє підприємство "Інтергласт" Фірми "Гласт ГМБХ"

про визнання поруки припиненою

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін:

від позивача Панченко К.О. за дов. № 15/06/19-01 від 19.06.2015 р.;

від відповідача Леус М.Д. за дов. № 129 від 08.08.2015 р.;

Грязнова Н.В. за дов. № 131 від 14.09.2015 р.;

від 3-ої особи Єфімова О.М. за дов. № 15/06/26-01 від 26.06.2015 р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРГРІТ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укргазпромбанк" про визнання поруки припиненою.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.07.2015 р. порушено провадження у справі № 910/16762/15, залучено до участі у справі в якості 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Дочірнє підприємство "Інтергласт" Фірми "Гласт ГМБХ" , розгляд справи призначено на 20.07.2015 р.

У судовому засіданні 20.07.2015 р. представник відповідача надав суду клопотання про припинення провадження у справі.

Розгляд клопотання відповідача про припинення провадження у справі судом відкладено до наступного судового засідання.

У судовому засіданні 20.07.2015 р. оголошено перерву до 17.08.2015 р. о 10:45 год.

У судовому засіданні 17.08.2015 р. представник відповідача надав суду усні пояснення по суті поданого клопотання про припинення провадження у справі, клопотання підтримав у повному обсязі.

Розглянувши вказане клопотання у судовому засіданні 17.08.2015 р., суд приходить до висновку про необґрунтованість останнього з таких підстав.

За змістом ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду (п.5).

З матеріалів справи, а саме спірного договору поруки № 9-П/13 від 06.03.2013 р. вбачається, що сторони у п. 11 погодили, що всі спори та вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом Третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить суд визнати поруку, що виникла за договором поруки № 9-П/13 від 06.03.2013 р., припиненою.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд вважає, що спір у даній справі із заявленою позовною вимогою є спором про встановлення факту - припинення поруки позивача, що виникла за договором поруки № 9-П/13 від 06.03.2013 р.

За таких обставин, в силу приписів Закону України «Про третейські суди» юрисдикція третейських судів не поширюється на спір в межах справи № 910/16762/15, а тому, враховуючи також заперечення позивача проти розгляду даного спору третейським судом, у суду відсутні законні підстави для припинення провадження у справі.

Отже, в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі відмовлено.

У даному судовому засіданні представник відповідача подав суду клопотання про продовження строку розгляду спору відповідно до ст. 69 ГПК України.

Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів, то суд задовольнив зазначене клопотання.

Представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю підготовки відзиву на позовну заяву. Дане клопотання судом задоволено, у зв'язку з чим судовому засіданні 17.08.2015 р. оголошено перерву до 07.09.2015 р. о 14 год. 15 хв.

У судовому засіданні 07.09.2015 р. представник відповідача подав суду відзив на позов із запереченнями проти позовних вимог.

У судовому засіданні 07.09.2015 р. оголошено перерву до 14.09.2015 р.

09.09.2015 р. відділом діловодства суду отримано від позивача та 3-ої особи письмові пояснення з запереченнями проти відзиву відповідача.

У судовому засіданні 14.09.2015 р. представник відповідача подав суду додаткові пояснення по справі із викладеними запереченнями.

В судовому засіданні 14.09.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2006 року між Публічним акціонерним товариством «УКРГАЗПРОМБАНК» та Дочірнім підприємством «ІНТЕРГЛАСТ» ФІРМИ «ГЛАСТ ГМБХ» було укладено договір банківського кредиту (кредитна лінія) № 899-KЛ/06 (кредитний договір). Згідно з умовами кредитного договору, з урахуванням змін та доповнень, що вносилися сторонами під час строку дії кредитного договору, Кредитодавець відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію із сумою ліміту загальної заборгованості: за кредитом в Євро - 800' 000,00 (вісімсот тисяч, 00) Євро, за кредитом в Доларах США - 700' 000,00 (сімсот тисяч, 00) Доларів США, за кредитом в гривні - 980' 000,00 (дев'ятсот вісімдесят тисяч, 00) гривень.

Протягом дії кредитного договору сторони неодноразово вносили зміни та доповнення до нього, шляхом укладання додаткових угод та додатків до кредитного договору, щодо зміни розміру процентної ставки, ліміту загальної заборгованості за кредитом, умов надання забезпечення за виконання Позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, строків повернення кредиту (кінцевого терміну погашення кредиту).

06.03.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «УКРГАЗПРОМБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРІТ» укладено Договір поруки № 9-П/13 (договір поруки).

Згідно з договором поруки, Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРІТ» поручилось перед Кредитодавцем - відповідачем за виконання 3-ою особою зобов'язань в повному обсязі щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісії, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення і сплати яких встановлюються договором банківського кредиту № 899-КЛ/06 від 27.02.2006 р. та будь-якими додатковими угодами до нього, що будуть укладені (у т.ч. які збільшують розмір/змінюють порядок виконання зобов'язання).

Починаючи з 07.04.2014 р. між Кредитодавцем та Позичальником неодноразово змінювались умови кредитного договору, вносилися зміни та доповнення до нього шляхом укладання додаткових угод до кредитного договору, а саме: додаткові угоди № 16 - 22 до Договору банківського кредиту (кредитна лінія) № 899-KЛ/06 від 27 лютого 2006 року.

Так, додатковими угодами № 16 від 07.04.2014 р., № 17 від 05.06.2014 р., № 18 від 22.07.2014 р., № 19 від 08.08.2014 р., № 20 від 26.09.2014 р., № 21 від 07.11.2014 р. переносився строк сплати відсотків за користування кредитними коштами, встановлювався обов'язок Позичальника щодо сплати одноразових комісій за забезпечення обслуговування кредитної заборгованості при зміні умов кредитного договору з ініціативи Позичальника.

30.12.2014 р. між Кредитодавцем та Позичальником було укладено Додаткову угоду № 22 до кредитного договору, якою зазначено, що Позичальник зобов'язується повернути Кредитодавцю суму кредиту до настання кінцевого терміну користування кредитом визначеного пунктом 1.1.2. Договору, у повному обсязі, в валюті кредиту та в порядку, що встановлений цим Договором (у тому числі Додатком № 1 від 30.12.2014 року - Графіком повернення кредиту (зменшення розміру ліміту граничної заборгованості за кредитною лінією) до цього Договору).

Додаток № 1 від 30.12.2014 р. до кредитного договору встановлює новий порядок погашення зазначеної вище основної суми кредиту, зміну строків повернення її чергових частин Позичальником, а саме перенесення в бік зменшення розміру чергових платежів по сплаті суми кредиту, чим змінювалась в бік збільшення база (залишок суми кредиту) для нарахування відсотків за користування кредитними коштами на відповідну дату сплати.

Позивач зазначає, що на відміну від погодження Поручителем змін, які були внесені до кредитного договору додатковою угодою № 15 до кредитного договору від 24.12.2013 р., будь-яких погоджень змін щодо порядку користування кредитом, сплати відсотків за користування ним, порядку та строків повернення кредитних коштів, погодження нового Графіку повернення кредиту Поручитель після 24.12.2013 р., тобто впродовж підписання сторонами кредитного договору додаткових угод № № 16-22 до кредитного договору, не надавав.

Зміни до договору поруки вносились на підставі аналогічних змін до кредитного договору і кореспондувались із ними. Так, зокрема, пунктом 3 додаткової угоди № 15 від 24.12.2013 р. до кредитного договору, був встановлений обов'язок Позичальника погодити із Поручителем внесені зміни до кредитного договору, що, відповідно, було забезпечено шляхом укладання Додаткової угоди № 1 від 24.12.2013 р. до договору поруки.

Натомість, у тексті додаткових угод №№ 16-22 до кредитного договору, будь-які посилання на необхідність погодження Позичальником із Поручителем змін до умов користування кредитом, що встановлювалися у відповідних додаткових угодах, відсутнє. Крім того, відсутні будь-які посилання на зміни до договору поруки, що мають бути укладені Кредитодавцем та Поручителем, як наслідок внесених змін до кредитного договору.

Підтвердження про надання згоди Поручителем на зміну основного зобов'язання за кредитним договором в частині, що стосується сплати Позичальником додаткових комісій, встановлення нових термінів та розмірів повернення кредитних коштів (чергових траншів), що в свою чергу спричинило збільшення загальної суми відсотків за користування кредитом, та, у разі неналежного виконання Позичальником обов'язку щодо своєчасної сплати відсотків, збільшення розміру пені, що підлягає нарахуванню, і, як наслідок, на збільшення обсягу відповідальності Поручителя, шляхом підписання додаткових угод до договору поруки, у Позичальника відсутнє.

За таких обставин, позивач просить суд визнати поруку, що встановлена договором поруки №9-П/13 припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Відповідач, заперечує проти позову, оскільки за змістом п. 4 договору поруки, поручитель відповідає перед банком в тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених кредитним договором, а отже додаткової згоди поручителя при зміні умов кредитного договору не вимагається. Також відповідач вказує на зменшення суми зобов'язання за кредитним договором зі змінами, внесеними додатковою угодою № 22, а тому вважає, що позов є безпідставним. Таким чином, відповідач просить відмовити в позові.

3-тя особа підтримала позов з підстав, зазначених позивачем.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення учасників судового процесу, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже, підставою для припинення поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобов'язання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується.

На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК.

Наведені висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 р. у справі N 6-160цс13.

При цьому, згідно з позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові у справі № 6-20цс11 від 21 травня 2012 р., збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Таким чином, змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови та обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Зі змісту Додаткової угоди № 22 до кредитного договору вбачається, що відповідач та 3-тя особа погодили, що укладанням цієї додаткової угоди вносять зміни до графіку погашення кредиту та фактично продовжують строк сплати відсотків у доларах США та відсотків в євро за користування кредитними коштами за період з березня 2014 р. по грудень 2014 р., в свою чергу додаток № 1 від 30.12.2014 р. до кредитного договору (графік повернення кредиту за Додатковою угодою № 22) передбачає кінцеву дату повернення кредиту - 20.02.2015 р. (сума погашення кредиту в гривнях: 31.12.2013 р. - 100 000, 00 грн., з 31.03.2014 р. по 31.10.2014 р. - по 15 000, 00 грн. щомісячно, 31.12.2014 р. - 200 000, 00 грн., 20.02.2015 р. - 455 000, 00 грн.; в доларах США: 20.02.2015 р. - 700 000, 00 дол. США), тоді як в додатку 1 від 24.12.2013 р. (Додаткова угода № 15 від 24.12.2013 р., що встановлювала графік виконання зобов'язань за кредитним договором до укладення Додаткової угоди № 22) передбачено такий графік погашення: в гривнях - 31.12.2013 р. - 100 000, 00 грн., з 31.03.2014 р. по 31.10.2014 р. - по 15 000, 00 грн. щомісячно, 28.11.2014 р. - 200 000, 00 грн., 31.12.2014 р. - 100 000, 00 грн., 30.01.2015 р. - 15 000, 00 грн., 20.02.2015 р. - 340 000, 00 грн.; в доларах США - 31.12.2014 р. - 35 000, 00 дол. США, 20.02.2015 р. - 665 000, 00 дол. США.

За таких обставин, суд приходить до висновку, перенесення в бік зменшення розміру чергових платежів по сплаті суми кредиту змінює в бік збільшення базу (залишок суми кредиту) для нарахування відсотків за користування кредитними коштами за Додатковою угодою № 22, що збільшує обсяг зобов'язання боржника та, відповідно, обсяг відповідальності поручителя.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст. 654 ЦК зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи зазначене вище, а також вимоги ст. 547 ЦК щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись у письмовій формі.

При цьому, позивач вважає, що останній як поручитель за спірними зобов'язаннями не надав згоди на збільшення його відповідальності за кредитним договором, у зв'язку з чим на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України просить суд визнати поруку припиненою.

З цього приводу суд звертає увагу, що за змістом п. 1 договору поруки, позивач поручився перед відповідачем за виконання 3-ою особою зобов'язань в повному обсязі щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісії, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення і сплати яких встановлюються договором банківського кредиту № 899-КЛ/06 від 27.02.2006 р. та будь-якими додатковими угодами до нього, що будуть укладені (у т.ч. які збільшують розмір/змінюють порядок виконання зобов'язання).

Як зазначив Верховний суд України у постанові від 17.01.2011 р., коли умовами договору поруки передбачена можливість зміни розміру процентів та строків їх сплати в порядку, визначеному кредитним договором, в забезпечення якого надана порука, то підстави для її припинення, передбачені ч. 1 ст. 559 ЦК, відсутні.

Така умова договору поруки є результатом домовленості між сторонами, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

За змістом ст. 111-28 ГПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на все вищенаведене, підстав для визнання поруки припиненою, що виникла на підставі договору поруки № 9-П/13 від 06.03.2013 р., немає.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин, позовні вимоги є необґрунтованими, такими, що не підтверджуються наявними у справі доказами, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог судом відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 21.09.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева