ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"10" вересня 2015 р. Справа № 911/2723/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1 банк», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ютем Інжинірінг», м. Буча

про стягнення 158 842,96 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників:

позивач ОСОБА_2 предст. дов. №254 від 26.03.2015;

відповідач ОСОБА_3 предст. дов. б/н від 14.01.2015.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1 банк» (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ютем Інжинірінг» (відповідач) про стягнення 158 842,96 грн.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Ютем Інжинірінг» зобов'язань за договором № 45/Г-2014 про надання гарантії від 01.09.2014, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 104 961,83 грн. основного боргу, 20 617,42 грн. пені, 1124,28 грн. 3% річних та 32 139,43 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.07.2015 у справі №911/2723/15 було порушено провадження та призначено до розгляду на 10.08.2015.

07.08.2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив, у якому він проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

В судовому засіданні 10.08.2015 року оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 31.08.2015 року.

28.08.2015 року через канцелярію суду від позивача надійшли заперечення на відзив відповідача, які були залучені судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 31.08.2015 строк розгляду справи №911/2723/15було продовжено, в порядку ст. 69 ГПК України.

В судовому засіданні 31.08.2015 року оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 10.09.2015 року.

03.09.2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про здійснення технічної фіксації розгляду справи № 911/2723/15, яке судом було задоволено та ухвалено подальший розгляд справи № 911/2723/15 фіксувати засобами технічної фіксації.

10.09.2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб без самостійних вимог спору на стороні відповідача Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Присутній у судовому засіданні представник позивача проти задоволення даного клопотання заперечив.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Суд, розглянувши подане клопотання, заслухавши думку позивача, прийшов до висновку що рішення по справі № 911/2723/15 жодним чином не вплине на права та обовязки зазначених осіб, у звязку з чим клопотання про залучення у якості третіх осіб без самостійних вимог спору на стороні відповідача Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб задоволенню не підлягає.

Представник позивача в судовому засіданні 10.09.2015 року позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.09.2015 року проти позовних вимог заперечував, з підстав викладених у відзиві.

Згідно з 2 статті 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення приймається судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Відповідно до ч. 1 статті 85 ГПК України, прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

10.09.2015 року в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

01 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський ОСОБА_1» (банк/гарант) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ютем-Інжиніринг» (боржник/принципал) було укладено договір № 45/Г-2014 про надання гарантії, відповідно до п. 1.1 якого гарант за дорученням принципала надає на користь Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» (бенефеціар) банківську гарантію на суму 320 000,00 дол. США згідно з умовами тендерної документації SIP-P-TM-21-001-SOW-194-01 від 14.03.2014 та всіх доповнень до цієї документації.

Відповідно до п. 1.2 договору, гарантія надається на термін до 10.03.2015 р. і набуває чинності з 03 вересня 2014 року. Строк дії договору погоджено сторонами до 25.03.2015 р., але в будь-якому разі - до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань за цим договором.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що гарантія надається приниципалу для подальшої передачі бенефіціару.

Відповідно до пп. 1.5.1 п. 1.5 договору, принципал сплачує гаранту комісію за підготовку та надання гарантії в розмірі 100,00 дол. США, за обслуговування гарантії 0,3% від суми гарантії за квартал або його частину, мін. 200,00 дол. США

Згідно з пп. 1.5.2 п. 1.5 договору, принципал сплачує гаранту комісію за прийняття зобовязань по гарантії у розмірі 3% відсотків річних від суми гарантії з дати надання гарантії до закінчення строку її дії або до здійснення платежу по гарантії.

У відповідності з пп. 1.5.3 п. 1.5 договору принципал сплачує інші комісії згідно з діючими тарифами Гаранта.

Відповідно до п. 2.1 договору принципал зобовязується сплачувати у гривнях на рахунок № 003 у ПАТ «ВіЕйБі Банк», код банку (МФО) 380537: комісію за підготовку надання гарантії протягом 15 календарних днів з дати надання гарантії; комісію за обслуговування гарантії протягом 15-ти днів з початку наступного розрахункового періоду дії гарантії; комісію за прийняття зобовязань - не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим, за розрахунковий місяць (щомісячно).

Принципал зобовязується сплачувати інші витрати гаранта, що виникли під час обслуговування гарантії (комунікаційні витрати, зміни та/або доповнення до гарантії, запити, поштові витрати), згідно з тарифами гаранта протягом 5 банківських днів з дати отримання повідомлення від гаранта (пп. 2.1.2 п. 2.1 договору).

Як слідує з матеріалів справи, банком на виконання договору № 45/Г-2014 було випущено гарантію № 046/2014 від 01.09.2014 на суму 320 000,00 дол. США терміном дії до 10.03.2015 року.

Станом на 22.06.2015 p. ТОВ «Ютем Інжиніринг» не було сплачено щомісячної комісійної винагороди за обслуговування гарантії за період з 01.10.2014 р. до 22.06.2015 р. у розмірі 104 961,83 грн.

Банком на адресу принципала було направлено вимогу № 31/1-12041 від 21.04.2015 р. про погашення заборгованості за комісією та пені за несплату вищевказаної комісійної винагороди.

Відповідач вимогу банку не виконав, у звязку з чим позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна позиція зазначена в статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини першої статті 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 200 Господарського кодексу України, гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов'язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов'язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов'язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони. Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов'язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов'язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Так, за приписами ст. 560 ЦК України, за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Гарантія діє протягом строку, на який вона видана (ч. 1 ст. 561 ЦК України).

Згідно зі ст. 563 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред'являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов'язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред'явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Після одержання вимоги кредитора гарант повинен негайно повідомити про це боржника і передати йому копії вимоги разом з доданими до неї документами. Гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії (ч.ч. 1, 2 ст. 564 Кодексу).

Згідно з ч. 1 ст. 565 ЦК України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Гарант має право на оплату послуг, наданих ним боржникові (ст. 567 ЦК України).

За приписами ст. 568 ЦК України зобов'язання гаранта перед кредитором припиняється у разі: 1) сплати кредиторові суми, на яку видано гарантію; 2) закінчення строку дії гарантії; 3) відмови кредитора від своїх прав за гарантією шляхом повернення її гарантові або шляхом подання гаранту письмової заяви про звільнення його від обов'язків за гарантією.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюється Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 р. № 639 (далі - Положення), вимоги якого поширюються на банки, які беруть участь у здійсненні операцій за гарантіями (п. 3 Положення).

У пункті 2 Положення встановлено, що гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов'язань, відповідно до якого банк-гарант приймає на себе грошове зобов'язання перед бенефеціаром (оформлене в письмовій формі або у формі повідомлення) сплатити кошти за принципала в разі невиконання останнім своїх зобов'язань у повному обсязі або їх частину в разі пред'явлення бенефеціаром вимоги та дотримання всіх вимог, передбачених умовами гарантії.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що зобовязання за договором гарантії припинилися з 20.11.2014 р. з огляду на приписи ст. 205 ГК України. Оскільки 20.11.2014 р. банк був визнаний неплатоспроможним, а 21.11.2014 р. в банку була введена процедура тимчасової адміністрації, яка не передбачає виконання вимог кредиторів, а також не передбачає відновлення платоспроможності банку, а лише його ліквідацію або продаж, на думку принципала, банк втратив можливість виконати зобов'язання гаранта за договором. Відповідно, у ТОВ «Ютем Інжиніринг», на його переконання, припинилося зобов'язання зі сплати комісії за договором гарантії.

Зазначені заперечення відповідача не беруться судом до уваги з огляду на таке.

Згідно з приписами п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 того ж Закону фінансовими вважаються, зокрема, послуги з надання гарантій та поручительств.

Відповідно до умов договору про надання гарантії ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_1» як гарант зобов'язалось протягом дії договору надавати ТОВ «Ютем Інжиніринг» фінансову послугу, а ТОВ «Ютем Інжиніринг» як принципал зобов'язалось щомісячно сплачувати комісію за надану банком фінансову послугу.

Постановою Правління Національного банку України від 20.11.2014 р. № 733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» до категорії неплатоспроможних» позивача було віднесено до категорії неплатоспроможних банків, і виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.11.2014 р. було прийнято рішення № 123 про запровадження з 21.11.2014 р. тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

У звязку з прийняттям постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 р. № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 р. № 63 про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банка провідного спеціаліста з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4 строком на 1 рік з 20.03.2015 р. по 19.03.2016 р. включно.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Після запровадження Фондом тимчасової адміністрації стосовно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та, в подальшому, відкликання Національним банком України банківської ліцензії та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Оскільки банк здійснює свою діяльність виключно на підставі банківської ліцензії (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), то у звязку із відкликанням банківської ліцензії позивач фактично припиняє свою банківську діяльність, і, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», закінчує технологічний цикл банківських операцій, а тому після відкликання банківської ліцензії 20.03.2015 р. здійснення будь-яких банківських операцій (у тому числі - надання позивачем фінансових послуг) не могло бути реалізовано ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Між тим, предметом позовних вимог банку у даній справі є стягнення з ТОВ «Ютем Інжиніринг» заборгованості зі сплати комісійної винагороди за обслуговування гарантії у розмірі 104 961,83 грн., яка утворилася в період з 01.10.2014 р. до 22.06.2015 р.

За приписами статті 205 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється неможливістю виконання у разі виникнення обставин, за які жодна з його сторін не відповідає, якщо інше не передбачено законом. У разі неможливості виконання зобов'язання повністю або частково зобов'язана сторона з метою запобігання невигідним для сторін майновим та іншим наслідкам повинна негайно повідомити про це управнену сторону, яка має вжити необхідних заходів щодо зменшення зазначених наслідків. Таке повідомлення не звільняє зобов'язану сторону від відповідальності за невиконання зобов'язання відповідно до вимог закону. Господарське зобов'язання припиняється неможливістю виконання у разі ліквідації суб'єкта господарювання, якщо не допускається правонаступництво за цим зобов'язанням. У разі неспроможності суб'єкта господарювання через недостатність його майна задовольнити вимоги кредиторів він може бути оголошений за рішенням суду банкрутом. Умови, порядок та наслідки оголошення суб'єктів господарювання банкрутами встановлюються цим Кодексом та іншими законами. Ліквідація суб'єкта господарювання - банкрута є підставою припинення зобов'язань за його участі.

Відповідачем не доведено неможливості виконання позивачем зобов'язання за договором гарантії після введення у банку тимчасової адміністрації.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч. 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

За змістом укладеного між сторонами у даній справі договору гарантії, як і за змістом самої гарантії, виданої банком, зобов'язання останнього перед бенефіціаром (гарантійний випадок) щодо виплати суми гарантії настають після отримання банком письмової вимоги бенефіціара.

Таким чином, до настання гарантійного випадку, тобто до звернення бенефіціара до банку з письмовою вимогою щодо виплати суми гарантії, підстави вважати бенефіціара кредитором банка в розумінні наведеної вище ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є відсутніми.

Як свідчать матеріали справи, бенефіціар Державне спеціалізоване підприємство «Чорнобильська АЕС» до банку з письмовою вимогою за договором гарантії № 45/Г-2014 не звертався. Наведена обставина сторонами у справі не заперечується.

Відтак, висновок відповідача щодо неможливості виконання позивачем зобовязання за договором гарантії внаслідок введення у банку тимчасової адміністрації є необґрунтованим. Відповідно, необґрунтованим є і висновок щодо зустрічного припинення у самого відповідача зобов'язання з оплати комісії за договором гарантії в силу наведених вище приписів ст. 205 ГК України.

Окрім того, відповідачем не надано суду будь-яких доказів щодо відсутності у товариства зобов'язання з дати, з якої відповідач перестав сплачувати комісію за договором гарантії до дати введення в банку тимчасової адміністрації.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 104 961,83 грн. заборгованості зі сплати комісії за договором про надання гарантії № 45/Г-2014 підлягає задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у сумі 20 617,42 грн. у зв'язку з несвоєчасною сплатою комісії.

У відповідності з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до 4.1 договору гарантії передбачено, що за невиконання або несвоєчасне виконання умов пп.пп. 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.1.7, 2.1.8, 2.1.9 цього договору принципал сплачує гаранту пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного або несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочення.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем пеня була за період з 16.12.2014 року по 22.06.2015 року.

Однак, як встановлено п. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем невірно визначено період нарахування пені, оскільки розрахунок мав здійснюватись за півроку з моменту коли у відповідача виникло прострочення виконання зобовязання, тобто з 16.12.2014 року по 15.06.2015 року.

Крім того, перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем суд встановив, що розрахунок здійснено арифметично невірно.

З огляду на вказані обставини, судом за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон», з урахуванням норм чинного законодавства та умов договору було здійснено власний розрахунок пені та встановлено, що вірний розмір пені складає 19 299,75 грн.

Позивачем також заявлено позовну вимогу щодо стягнення з відповідача 1124,28 грн. 3% річних та 32 139,43 грн. інфляційних втрат за період з 16.12.2014 р. до 22.06.2015 р.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, встановив, що заявлена позивачем до стягнення сума відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому вимоги щодо стягнення з відповідача 1124,28 грн. 3% річних підлягає задоволенню.

Стосовно нарахованих позивачем інфляційних, варто зазначити, що розрахунок позивача виконаний арифметично невірно, у звязку з чим, судом було здійснено власний розрахунок за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон» та встановлено, що розмір інфляційних за заявлений позивачем період складає 10 525,43 грн.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грн. 104 961,83 грн. заборгованості зі сплати комісії, 19 299,75 грн. пені, 1124,28 грн. 3% річних та 10 525,43 грн. інфляційних. В іншій частині позову суд відмовляє.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини другої статті. 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент звернення позивача з позовом до суду), за подання до господарського суду з позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет» від 28.12.2014 № 80-VIII визначено, що станом на 01.01.2015 року мінімальна заробітна плата становила 1218, 00 грн.

Таким чином, за розгляд позовної вимоги про стягнення 158 842,96 грн. позивач мав сплатити 3 176,86 грн. судового збору.

Втім, відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент звернення позивача з позовом до суду), уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звільняється від сплати судового збору у справах, повязаних зі здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банків.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (ч. 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи, що відповідач не звільнений від сплати судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, судовий збір покладається судом на відповідача пропорційно задоволеним вимогам та стягується в дохід Державного бюджету України у розмірі 2718 грн. 23 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, ст.ст. 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ютем Інжинірінг» (08292, Київська область, м. Буча, вул. Чкалова, 3, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1 банк» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 27 Т, ) 104 961 (сто чотири тисячі девятсот шістдесят одну) грн. 83 коп. комісії, 19 299 (девятнадцять тисяч двісті девяносто девять) грн. 75 коп. пені, 1124 (одну тисячу сто двадцять чотири) грн. 28 коп. 3% річних та 10 525 (десять тисяч пятсот двадцять пять) грн. 43 коп. інфляційних втрат.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ютем Інжинірінг» (08292, Київська область, м. Буча, вул. Чкалова, 3, ) в дохід Державного бюджету України 2718 (дві тисячі сімсот вісімнадцять) грн. 23 коп. судового збору.

5. Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення 18.09.2015р.

Суддя О.В. Щоткін