РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2015Справа №910/16458/15

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Схід Відбудова»
до про 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна»; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів» визнання пункту 5.4 Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року недійсним

Представники:

від Позивача: не з'явились;

від Відповідача - 1: Погружальська К.В. (представник за довіреністю);

від Відповідача - 2: Сенів Т.В. (представник за довіреністю);

Туз А.І. (представник за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Схід Відбудова» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» (надалі також - «Відповідач - 2») та Товариства з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів» (надалі також - «Відповідач - 2») про визнання пункту 5.4 Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 21.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» (Лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів» (Лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу №100080-FL-0, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1785, 1786, відповідно до умов якого Лізингодавець погоджується передати об'єкт лізингу в користування Лізингоодержувачу, і Лізингоодержувач погоджується прийняти в користування об'єкт лізингу від Лізингодавця, а також здійснювати лізингові платежі та інші платежі. Як зазначає Позивач, за спірним Договором були передані права оренди, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» (п.5.4 Додатку №1 до Договору), що є порушенням законодавства про фінансовий лізинг, оскільки у лізинг можуть передаватися лише неспоживна річ визначена індивідуальними ознаками та віднесена до основних фондів. Зазначав, що права Позивача як орендаря приміщення, розташованого за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, 30, є грубо порушеними в частині безперешкодного користування ним протягом визначеного строку. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним пункт 5.4 Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів», посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1785, 1786, в частині, що стосується частини торговельного центру, площею 8173,8 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, 30, належної Товариству з обмеженою відповідальністю «Практікер Україна» на праві оренди за договором оренди від 19.12.2008 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.06.2015 р. порушено провадження у справі № 910/16458/15, судове засідання призначено на 16.07.2015 р.

16.07.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог та документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 30.06.2015 року.

16.07.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог та документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 30.06.2015 року. Крім того, надійшла заява, в якій просить Суд застосувати наслідки спливу позовної давності.

16.07.2015 року в судове засідання з'явились представники сторін. Представник позивача вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 30.06.2015 року не виконав.

Суд приймає до розгляду заяву Відповідача-2 про застосування наслідків спливу позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення по суті спору, якими підтримав вимоги та доводи позовної заяви.

Суд зазначає, що до позовної заяви наданий не повний текст Додатку 1 до договору фінансового лізингу, зокрема відсутній пункт 5.4.

Враховуючи вищевикладене, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представника позивача, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача:

1) надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзивів Товариства з обмеженою відповідальністю "Інг Лізинг Україна" таТовариства з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів";

2) надати належним чином засвідчений повний текст Додатку 1 до договору фінансового лізингу.

Крім того, в судовому засіданні представник позивача подав клопотання про продовження строків розгляду спору на 15 днів.

Суд, відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе задовольнити заявлене клопотання представника позивача, виходячи з того, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви, а у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.07.2015 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів, відкладено розгляд справи на 03.09.2015 року, у зв'язку з невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі, клопотанням про продовження строків розгляду спору.

03.09.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-1 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи Додатку до договору фінансового лізингу.

В судовому засіданні 03.09.2015 року представники Відповідача - 1 та Відповідача - 2 проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву. В судове засідання представник Позивача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про відкладення справи в судовому засіданні 16.07.2015 р. на 03.09.2015 р.

Таким чином, Суд приходить до висновку, Позивач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги, що Позивач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Позивача не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 03 вересня 2015 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.12.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів» (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Практікер Україна» (Орендар) було укладено Договір оренди, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4988, 4989, відповідно до умов якого Орендодавець побудував частину Торгівельного центру, в якому розміщено, в тому числі об'єкт оренди для влаштування гіпермаркету будівельних матеріалів та інструментів, включно знаряддя для садівництва та городництва, призначений для користування згідно з умовами цього договору. Орендодавець зобов'язується здати в оренду орендарю об'єкт оренди згідно з умовами цього договору, а орендар зобов'язується взяти в оренду зазначений об'єкт оренди та сплачувати орендодавцю орендну плату.

За умовами п. 1.5 Договору Орендодавець запевняє, що відсутні будь-які офіційні обмеження або вимоги, а також будь-які інші факти, в тому числі юридичні, які можуть перешкодити виконанню зобов'язань, передбачених цим договором. Орендодавець також запевняє, що земельна ділянка не є відчуженою, подарованою, заставленою, відносно неї не ведеться жодного судового провадження, вона не знаходиться в податковій заставі. Земельна ділянка не є внеском до статутного капіталу жодної юридичної особи. Орендодавець також запевняє, що дотепер жодна третя особа не заявляла своїх прав чи претензій і що такі не очікуються в майбутньому, а також, що земельній ділянці не було завдано екологічної шкоди (немає не використовуваних забруднених площ або набутого екологічного забруднення) або будь-яких інших обтяжень, які обмежують право користування орендаря. Незважаючи на вищесказане, орендодавець заявляє, що він уклав або має намір укласти ряд кредитних договорів, лізингових договорів та договорів по забезпеченню, задля фінансування будівництва визначеного цим договором проекту торгового центру по вулиці Стрійській поблизу перехрестя з міською кільцевою дорогою, м. Львів, надалі об'єкт оренди, тим не менше, він заявляє, що такі договори жодним чином негативно не впливатимуть чи обмежуватимуть виконання зобов'язань за цим договором та договором оренди.

Відповідно до п. 2.1 Договору він укладається строком на 15 років з дати передачі об'єкта оренди. Договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Факт передачі засвідчується актом приймання-передачі, що міститься в Додатку 9 до цього договору.

Пунктом 9.3 Договору сторони погодили, що у випадку, якщо орендодавець хоче здійснити продаж Торговельного Центру, на умовах подальшої його оренди та отримання в лізинг (як спосіб фінансування/рефінансування інвестиції), він залишається Орендодавцем з усіма правами та зобов'язаннями, що виникають з договору оренди.

Згідно з п. 9.4 Договору сторони погоджуються, що Орендар відмовляється від своїх переважних прав на об'єкт оренди.

У разі передачі об'єкта оренди третій особі орендодавець відповідає за те, щоб ця передача не мала негативних юридичних чи фактичних наслідків для орендаря. У разі передачі прав або продажу об'єкта оренди орендодавець гарантує також, що це не зашкодить існуванню та продовженню орендних відносин за даним договором. (п. 15.1 Договору).

В подальшому, 21.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СіріусПроект Львів" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1779, 1780, за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність покупця, а Покупець зобов'язується прийти і сплатити, відповідно до умов цього договору, за нерухоме майно, земельну ділянку, а саме: пусковий комплекс №1 - гіпермаркет "Практікер", площею 8112,8 кв.м. та торговий центр (ІІ пусковий комплекс), площею 98104,7 кв.м., які розташовані за адресою: Україна, Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, буд. 30, розміщені на земельній ділянці площею 8,9171 га (кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0015), а також земельну ділянку під нерухомим майном (п. 1.1 договору купівлі-продажу).

Крім того, 21.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» (Лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів» (Лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу №100080-FL-0, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1785, 1786, відповідно до умов якого Лізингодавець погоджується передати об'єкт лізингу в користування Лізингоодержувачу, і Лізингоодержувач погоджується прийняти в користування об'єкт лізингу від Лізингодавця, а також здійснювати лізингові платежі та інші платежі.

Пунктом 1.5 Договору фінансового лізингу визначено, що цей договір набирає чинності після його нотаріального засвідчення та державної реєстрації в Державному реєстрі правочинів.

Згідно з п. 1.6 Договору фінансового лізингу об'єкт лізингу надається Лізингоодержувачу з метою передачі в оренду приміщень об'єкту лізингу дозволеним орендарям за договорами оренди у відповідності до умов цього договору, а також з метою надання послуг з управління та обслуговування нерухомості, які стосуються об'єкта лізингу ("Комерційна діяльність"). Об'єкт лізингу передається Лізингоодержувачу протягом одного календарного тижня після дати набрання чинності цього договору, і така передача підтверджується фактом підписання сторонами акту прийому-передачі об'єкту лізингу, форма якого додається до цього договору в якості Додатка 3.

Об'єкт лізингу передається за цим договором лізингоодержувачу на встановлений строк, що становить 180 місяців, починаючи з дати початку лізингу (п. 2.1 Договору фінансового лізингу).

Пунктом 5.4 Додатку №1 до Договору фінансового лізингу передбачено, що одночасно з передачею об»єкта лізингу та у зв»язку з такою передачею, від Лізингодавця до Лізингоодержувача переходять всі права та обов»язки орендодавця за договорами оренди, які існують станом на дату цього договору. Лізингодавець уповноважує Лізингоодержувача, а Лізингоодержувач зобов»язується виконувати всі зобов»язання Лізингодавця як власника об»єкта лізингу згідно з законодавством у сфері будівництва і нерухомості та, зокрема, лізингоодержувач повинен здійснювати управління об»єктом лізингу незалежно або за допомогою менеджера з відповідною ліцензією, вести записи всіх ремонтних робіт на об»єкті лізингу та надавати ці записи лізингодавцю для перевірки, а також принаймні один раз на рік проводити періодичну перевірку технічного стану об»єкта лізингу. Протоколи за результатами технічного контролю за об»єктом лізингу, оцінки його технічного стану, а також будівельно - технічна документація, яка стосується будівельних робіт, що проводяться на об»єкті лізингу протягом періоду його використання, повинні надаватися лізингодавцю для перевірки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на те, що за спірним Договором були передані права оренди, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» (п.5.4 Додатку №1 до Договору), що є порушенням законодавства про фінансовий лізинг, оскільки у лізинг можуть передаватися лише неспоживна річ визначена індивідуальними ознаками та віднесена до основних фондів. Зазначав, що права Позивача як орендаря приміщення, розташованого за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, 30, є грубо порушеними в частині безперешкодного користування ним протягом визначеного строку. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним пункт 5.4 Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів», посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1785, 1786, в частині, що стосується частини торговельного центру, площею 8173,8 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, 30, належної Товариству з обмеженою відповідальністю «Практікер Україна» на праві оренди за договором оренди від 19.12.2008 р.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Схід Відбудова» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 21.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» (Лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів» (Лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу №100080-FL-0, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1785, 1786, відповідно до умов якого Лізингодавець погоджується передати об'єкт лізингу в користування Лізингоодержувачу, і Лізингоодержувач погоджується прийняти в користування об'єкт лізингу від Лізингодавця, а також здійснювати лізингові платежі та інші платежі.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначає Закон України "Про фінансовий лізинг".

Статтями 1 та 2 вказаного Закону визначено, що фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За приписами статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що за спірним Договором фінансового лізингу були передані права оренди, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» (п.5.4 Додатку №1 до Договору), що є порушенням законодавства про фінансовий лізинг, оскільки у лізинг можуть передаватися лише неспоживна річ визначена індивідуальними ознаками та віднесена до основних фондів.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 807 зазначеного кодексу передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Статтею 184 Цивільного кодексу України визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Відповідно до п.1.2 Договору фінансового лізингу об»єкт лізингу за цим Договором означає: пусковий комплекс №1 - гіпермаркету «Практікер», загальною площею 8112,8 кв.м., за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вулиця Стрийська, будинок 30, та торговий центр (ІІ пусковий комплекс) площею 98 104,7 кв.м., за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вулиця Стрийська, будинок 30.

Пунктом 9.3 Договору оренди сторони погодили, що у випадку, якщо орендодавець хоче здійснити продаж Торговельного Центру, на умовах подальшої його оренди та отримання в лізинг (як спосіб фінансування/рефінансування інвестиції), він залишається Орендодавцем з усіма правами та зобов'язаннями, що виникають з договору оренди.

Згідно з п. 9.4 Договору оренди сторони погоджуються, що Орендар відмовляється від своїх переважних прав на об'єкт оренди.

У разі передачі об'єкта оренди третій особі орендодавець відповідає за те, щоб ця передача не мала негативних юридичних чи фактичних наслідків для орендаря. У разі передачі прав або продажу об'єкта оренди орендодавець гарантує також, що це не зашкодить існуванню та продовженню орендних відносин за даним договором. (п. 15.1 Договору оренди).

Таким чином, при укладанні Договору оренди від 19.12.2008 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Практікер Україна» погодилось на подальшу передачу прав на об»єкт оренди до іншого власника, при цьому у разі подальшої оренди об»єкта та отримання в лізинг (як спосіб фінансування/рефінансування інвестиції), Відповідач - 2 залишається Орендодавцем з усіма правами та зобов'язаннями, що виникають з договору оренди. Наведене свідчить про відсутність будь - яких порушень прав та інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Практікер Україна», адже під час укладання спірного Договору фінансового лізингу останній залишився орендарем за Договором оренди від 19.12.2008 року.

Також, Суд зазначає, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. (частина 2 стаття 638 Цивільного кодексу України)

За таких підстав, Суд не приймає до уваги доводи Позивача щодо порушення законодавства про фінансовий лізинг у зв»язку із зазначенням в п.5.4 Додатку №1 до Договору фінансового лізингу про передачу прав та обов»язків орендодавця за договорами оренди, оскільки оспорюваний Договір містить ознаки договору лізингу та, зокрема, договору оренди.

Суд зазначає, що посилаючись на недійсність пункту 5.4 Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року, Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження його доводів, викладених у позовній заяві, відносно того, в чому саме полягає незаконність вказаного пункту договору, що тягне за собою визнання її недійсним.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, що оспорюваний ним пункт 5.4 Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, Суд зазначає, що статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови).

Втім, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Вирішуючи поданий на розгляд господарського суду спір по суті, Суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Судом встановлено, що Позивач не є Стороною Договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів». Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2014 року по справі №910/22954/14, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 року, постановою Вищого господарського суду України від 01.04.2015 року та постановою Верховного Суду України від 27.05.2015 року, встановлено, що Договір оренди між ТОВ "СіріусПроект Львів" та ТОВ "Практікер Україна" є розірваним з 13 серпня 2014 року й зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Практікер Україна" звільнити орендоване приміщення - торговельний центр - гіпермаркет будівельних матеріалів та інструментів, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Стрийська, буд. №30.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд зазначає, що при зверненні до суду з вказаним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Схід Відбудова» не довело Суду належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення спірного договору, оскільки сам Договір оренди є розірваним ще з 13.08.2014 року, а з даною позовною заявою Позивач звернувся 25.06.2015 року.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Схід Відбудова» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів» про визнання пункту 5.4 Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року недійсним.

Що стосується Заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів» про застосування строків позовної давності до позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Схід Відбудова», Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Положеннями п. 2.2 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, про захист яких він просить Суд у позові, Відповідачами не порушено, і Суд відмовляє Позивачу у позові по суті в зв'язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Схід Відбудова» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інг Лізинг Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «СіріусПроект Львів» про визнання пункту 5.4 Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №100080-FL-0 від 21.12.2010 року недійсним - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 04 вересня 2015 року.

Суддя О.В. Чинчин