КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2015 р. Справа№ 910/13691/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Власова Ю.Л.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Патенко А.В. - за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокіл»

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року

у справі № 910/13691/15 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокіл»

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Банк Форум»

про визнання недійсним договору поруки, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сокіл" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про визнання недійсним договору поруки від 07.12.2007 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сокіл" та Публічним акціонерним товариством "Банк Форум".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року у справі № 910/13691/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сокіл" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2015 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді - Власов Ю.Л., Пономаренко Є.Ю., апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 09.09.2015 року.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що позивач ніколи б не уклав спірний договір поруки, оскільки, як вважає скаржник, відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо гарантування реальної можливості ОСОБА_3 повернути отриманий ним кредит згідно кредитного договору.

Позивач, згідно з поданим до суду 26.08.2015 року відзивом, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги повністю та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Позивач до судового засідання, що відбулось 09.09.2015 року, не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності позивача є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

07.12.2007 року між Акціонерним комерційним банком "Форум" (на даний час Публічним акціонерним товариством "БАНК ФОРУМ", яке є правонаступником прав та зобов'язань АКБ "Форум") (далі - банк) та ОСОБА_3 (далі - позичальник) було укладено Кредитний договір № 0073/07/6.10-2, на виконання умов якого позичальнику було надано кредит в сумі 70000,00 доларів США на споживчі цілі, з кінцевим терміном повернення 06.12.2017 року.

01.12.2009 року між відповідачем та позичальником було укладено додатковий договір № 2 до Кредитного договору № 0073/07/6.10-2, від 07.12.2007 року, умовами якого було проведено конвертацію валюти кредиту та переведено кредит в гривні в розмірі 452004, 96 грн.; змінено відсоткову ставку за користування кредитними коштами до 14,0% та продовжено строк дії Кредитного договору до 06.12.2032 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 0073/07/6.10-2 від 07.12.2007 року між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сокіл" (далі - поручитель) 07.12.2007 року було укладено Договір поруки.

30.09.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено Додатковий договір № 1 до Договору поруки від 07.12.2007 року, згідно з яким сторони домовились викласти п. 1.1. Договору поруки від 07.12.2007 року в наступній редакції:

"Поручитель поручається перед Кредитором за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за Кредитним договором №0073/07/6.10-2 від 07.12.2007 року та всіма додатковими договорами (угодами) до нього, які укладені та можуть бути укладені в майбутньому між Кредитором та Боржником в повному обсязі, за умовами якого Боржник зобов'язаний повернути Кредиторові кредитні кошти в розмірі 452 004, 96 грн. з кінцевим терміном повернення 06.12.2032 року, сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами з розрахунку 14 % процентів річних і можливі неустойки в розмірах та у випадках, передбачених Кредитним договором".

Як вважає позивач, укладений між сторонами 07 грудня 2007 року договір поруки, є таким, що укладений внаслідок введення його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, що згідно ст. 230 Цивільного кодексу України є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. Позивач зазначає, що його було введено відповідачем в оману щодо гарантованості повернення кредитних коштів позичальником.

Положеннями ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх істотних умов. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 року Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно п. 2.1. Договору сторонами погоджено, що позивач зобов'язується в разі невиконання та/або порушення позичальником своїх зобов'язань перед відповідачем погасити заборгованість по Кредитному договору, а саме: суму кредиту, нараховані проценти по кредиту, відсотки по простроченій позиці (штраф, пеню) та інші платежі, передбачені Кредитним договором.

Відповідно до п. 2.2. Договору поруки позивач зобов'язується відповідати перед відповідачем своїми грошовими коштами та всім своїм майном.

Умовами п. 3.1. Договору поруки передбачено, що у випадку невиконання зобов'язань по Кредитному договору та Договору поруки позичальник та позивач відповідають перед відповідачем як солідарні боржники.

У разі невиконання позивачем своїх зобов'язань за Договором поруки, останній сплачує відповідачу пеню за кожний день прострочення виконання зобов'язань, яка обчислюється в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період за який проводиться стягнення від суми невиконаного зобов'язання.

Виходячи з вищевикладених пунктів спірного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладенні та підписанні Договору поруки позивач був ознайомлений з умовами даного правочину та погодився з ними, підписавши сам Договір.

Відповідно до статті 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 230 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230. Сам по собі факт продажу товару з недоліками, не зазначеними в договорі і про які продавець не знав, не дає покупцю право вимагати визнання договору недійсним. За таких обставин покупець може звертатися з позовом про розірвання договору, про застосування інших санкцій.

Відповідно до пункту 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 року №3 "Про судову практику про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Проте всупереч вищезазначеному, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт наявності обману чи факт наявності умислу зі сторони відповідача, а всі обґрунтування апелянта побудовані на основі припущень.

Як слідує із матеріалів справи, як підставу визнання опорюваного договору недійсним як такого, що укладений внаслідок омани, позивач посилається на те, що йому не було відомо на час укладення договору про гарантії повернення кредитних коштів позичальником.

Однак, наведене не може бути підставою визнання недійсним спірного договору, оскільки є погодженим та передбаченим апелянтом ризиком при підписанні ним договору поруки.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, з огляду на викладене, місцевим господарським судом вірно встановлено відсутність підстав для визнання недійсним договору поруки від № 07.12.2007 укладений в порядку та на умовах, визначених законом, оскільки обставини щодо того, що він укладений внаслідок введення позивача в оману та замовчування стороною (відповідачем) обставин, які могли перешкодити вчиненню оспорюваного правочину, передбачені статтями 229, 230 Цивільного кодексу України відсутні, доказів існування таких обставин в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України суду станом на момент вирішення спору не надано.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року у справі № 910/13691/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокіл» на рішення господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року у справі № 910/13691/15 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокіл» на рішення господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року у справі № 910/13691/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року у справі № 910/13691/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/13691/15 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Ю.Л. Власов

Є.Ю. Шаптала