ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року Справа № 19/61-10
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого-доповідача),
Жукової Л.В.,
Куровського С.В.
розглянувши касаційну скаргуДПІ у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області
на постанову та ухвалу Харківського апеляційного господарського суду від 28.05.2015 року господарського суду Сумської області від 09.02.2015 року (про розгляд кредиторських вимог ДПІ у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області до ТОВ "Катана" на суму 187 317, 58 грн.)
у справі господарського суду№ 19/61-10 Сумської області
за заявоюПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Сумської обласної дирекції
до ТОВ "Катана"
про визнання банкрутом
ліквідаторНагорнєва Т.В.
за відсутності явки в судове засідання представників учасників провадження у справі,

В С Т А Н О В И В :

ухвалою господарського суду Сумської області від 10.06.2010 року за заявою ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Сумської обласної дирекції (далі - ініціюючого кредитора) порушено провадження у справі №19/61-10 про банкрутство ТОВ "Катана" (далі - боржника) з урахуванням особливостей, передбачених статтею 52 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону України №2343-ХІІ, до внесення змін Законом України №4212-VІ від 22.12.2011 року) (далі - Закон про банкрутство) (том 1, а.с. 1 - 2).

Постановою господарського суду Сумської області від 24.06.2010 року боржника визнано банкрутом, визнано розмір вимог ініціюючого кредитора до боржника на суму 1 724 903, 94 грн., відкрито ліквідаційну процедуру у справі на строк не більше 12 місяців, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Нагорнєву Т.В., яку зобов'язано здійснити ліквідаційну процедуру та надати суду звіт про виконану роботу (том 1, а.с. 67 - 71).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 11.10.2010 року постанову господарського суду Сумської області від 24.06.2010 року скасовано, провадження припинено як таке, що порушено необґрунтовано (том 2, а.с. 47 - 49).

Постановою Вищого господарського суду України від 19.01.2011 року постанову Харківського апеляційного господарського суду від 11.10.2010 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2, а.с. 78 - 83).

При новому апеляційному розгляді справи постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.04.2011 року, залишеною в силі судом касаційної інстанції, постанову місцевого господарського суду від 24.06.2010 року про визнання боржника банкрутом залишено без змін (том 2, а.с. 131-136, том 3, а.с. 25-29).

Ухвалою господарського суду Сумської області від 15.09.2011 року встановлено, що строк ліквідаційної процедури закінчується 04.04.2012 року (том 3, а.с. 89 - 90).

Ухвалою господарського суду Сумської області від 27.09.2012 року продовжено строк ліквідаційної процедури у справі до 01.01.2013 року, зобов'язано ліквідатора виконати всі необхідні дії відповідно до вимог статті 32 Закону про банкрутство та подати до суду звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс до 01.01.2013 року (том 5, а.с. 140 - 142).

Ухвалою господарського суду Сумської області від 10.12.2012 року (залишена без змін апеляційним судом) визнано кредиторські вимоги ДПІ у місті Сумах до боржника на суму 330, 28 грн. заборгованості зі сплати збору на спеціальне використання води станом на 12.07.2012 року, в частині задоволення кредиторських вимог, що становлять заборгованість зі сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності на суму 66 839 грн., відмовлено (том 6, а.с. 70 - 75, 105 - 111).

Ухвалою господарського суду Сумської області від 11.04.2013 року затверджено реєстр вимог кредиторів боржника (том 6, а.с. 128 - 130).

Повноваження арбітражного керуючого Нагорнєвої Т.В., як ліквідатора ТОВ "Катана", неодноразово продовжувалися ухвалами місцевого господарського суду із зобов'язанням у встановлені строки подати на затвердження до суду звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута (том 7, а.с. 5 - 6, 18 - 19, 60 - 62, 94 - 95, 229 - 230).

08.12.2014 року ДПІ у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області звернулася до господарського суду зі заявою за вих. №62688/10/18-19-10 від 01.12.2014 року про визнання її кредитором боржника з грошовими вимогами на загальну суму 187 317, 58 грн., в тому числі 127 743, 01 грн. основного боргу зі сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (119 042, 49 грн. відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 10.01.2013 року та 8 700, 52 грн. згідно декларації №5130 від 20.02.2012 року), 41 327, 89 грн. штрафних (фінансових) санкцій та 18 246, 68 грн. пені, нарахованих на підставі податкового повідомлення-рішення № від 10.01.2013 року (вх. №3161 (з)) (том 7, а.с. 183 - 195).

Ухвалою господарського суду Сумської області від 09.02.2015 року (суддя Костенко Л.А.) у задоволенні заяви ДПІ у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області до ТОВ "Катана" про визнання кредиторських вимог на суму 187 317, 58 грн. відмовлено (том 7, а.с. 227 - 228).

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ДПІ у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області (далі - скаржник) звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати результат розгляду її грошових вимог до боржника-платника податків, визнати кредиторські вимоги податкової інспекції на загальну суму 187 317, 58 грн., як поточні, та включити їх до реєстру вимог кредиторів боржника, обґрунтовуючи неповнотою дослідження місцевим господарським судом обставин справи та невірним застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального та процесуального права.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.05.2015 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Фоміна В.О., судді: Білоусова Я.О., Крестьянінов О.О.) апеляційну скаргу органу доходів і зборів залишено без задоволення, а ухвалу господарського суду Сумської області від 09.02.2015 року (про розгляд кредиторських вимог податкової інспекції до боржника на суму 187 317, 58 грн.) у даній справі - без змін (том 8, а.с. 23 - 27).

Не погоджуючись з прийнятою постановою, скаржник звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 28.05.2015 року та ухвалу суду першої інстанції від 09.02.2015 року (про розгляд кредиторських вимог податкової інспекції до боржника на суму 187 317, 58 грн.), справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду. Касаційна скарга мотивована порушенням судами попередніх інстанцій положень статей 100, 101 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та статей 1, 4, 23, 25, 31, 32 Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013 року, що полягало в необґрунтованій відмові у задоволенні кредиторських вимог органу доходів і зборів, які становлять заборгованість боржника зі сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, що виникла після введення відносно нього ліквідаційної процедури постановою про визнання боржника банкрутом від 24.06.2010 року та є узгодженою в розумінні чинного податкового законодавства, а також штрафних (фінансових) санкцій та пені, нарахованих підприємству-боржнику згідно податкового повідомлення-рішення № від 10.01.2013 року.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку оскаржувані судові рішення про розгляд кредиторських вимог податкової інспекції до боржника на суму 187 317, 58 грн. на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до частини 2 статті 41 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Статтею 22 Закону про банкрутство (в редакції Закону України №2343-ХІІ, до внесення змін Законом України №4212-VІ від 22.12.2011 року) передбачено, що у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру. Строк ліквідаційної процедури не може перевищувати 12 місяців. Господарський суд може продовжити цей строк на 6 місяців, якщо інше не передбачено цим Законом.

Пунктом 11 Розділу X Прикінцеві та Перехідні положення Закону про банкрутство (в редакції Закону України №4212-VI від 22.12.2011 року) визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Отже, суди дійшли вірного висновку про застосування до спірних правовідносин положень Закону про банкрутство в редакції Закону України №2343-ХІІ, до внесення змін Законом України №4212-VІ від 22.12.2011 року, який набрав чинності 19.01.2013 року, з огляду на те, що ліквідаційну процедуру щодо боржника у даній справі введено постановою господарського суду від 24.06.2010 року.

Відповідно до статті 1 Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013 року, кредитор - юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Частиною 1 статті 23 Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013 року, передбачено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури підприємницька діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу; строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута та зобов'язання щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банкрута; вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Отже, виходячи з положень частини 1 статті 23 Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013 року, яка є нормою спеціального права та повинна застосовуватися переважно щодо суб'єктів підприємницької діяльності, які перебувають у процедурі банкрутства, з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом припиняється виникнення зобов'язань боржника зі сплати податків та зборів (обов'язкових платежів) в ліквідаційній процедурі у справі про банкрутство. Відтак, податкова інспекція, яка є уповноваженим державою органом на стягнення зі суб'єктів господарювання податкових платежів, як поточний кредитор у справі про банкрутство, вправі звертатися в ліквідаційну процедуру з грошовими вимогами до боржника, які виникли лише за період після порушення провадження у справі про банкрутство і до моменту відкриття ліквідаційної процедури у справі.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України згідно Постанови №14/009 від 18.03.2014 року у справі №6/108-09, Постанови №14/010 від 18.03.2014 року у справі №6/108-09, Постанови №14/011 від 08.04.2014 року у справі №10/Б-711 та Постанови №14/013 від 08.04.2014 року у справі №6/108-09.

Відповідно до статті 9 ПК України, плата за землю є загальнодержавним податком (пункт 9.1.10), порядок сплати якого визначено Розділом XIII ПК України. Так, статтею 270 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Згідно з частиною 287.1. статті 287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ухвалою суду від 10.06.2010 року за заявою ініціюючого кредитора порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "Катана" з урахуванням особливостей згідно статті 52 Закону про банкрутство в редакції Закону України №2343-ХІІ до набрання чинності змінами, внесеними Законом України №4212-VI від 22.12.2011 року; постановою господарського суду від 24.06.2010 року боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Нагорнєву Т.В. (том 1, а.с. 1 - 2, том 1, а.с. 67 - 71).

Судами встановлено обставини звернення 08.12.2014 року ДПІ у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області до господарського суду зі заявою за вих. №62688/10/18-19-10 від 01.12.2014 року про визнання її кредитором боржника з грошовими вимогами на загальну суму 187 317, 58 грн., в тому числі 127 743, 01 грн. основного боргу зі сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, нарахованої в ході ліквідаційної процедури підприємства-банкрута (119 042, 49 грн. відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 10.01.2013 року та 8 700, 52 грн. згідно декларації №5130 від 20.02.2012 року), а також 41 327, 89 грн. штрафних (фінансових) санкцій та 18 246, 68 грн. пені, застосованих до боржника згідно податкового повідомлення-рішення № від 10.01.2013 року після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів ухвалою суду від 10.06.2010 року (том 7, а.с. 183 - 195).

Відхиляючи заявлені органом доходів і зборів кредиторські вимоги на суму 127 743, 01 грн. основного боргу зі сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, суд першої інстанції виходив з того, що податкова заборгованість виникла у січні 2013 року (з 24.01.2013 року - виникнення недоїмки відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 10.01.2013 року) та 30.01.2013 року (дата виникнення недоїмки згідно податкової декларації з плати за землю №5130 від 20.02.2012 року), тобто після визнання боржника банкрутом постановою від 24.06.2010 року, що не узгоджується з положеннями статті 23 Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013 року, згідно якої з моменту визнання боржника банкрутом в останнього не може виникати нових зобов'язань, у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, які безпосередньо пов'язані зі здійсненням ліквідаційної процедури.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, ухвалою суду першої інстанції від 10.12.2012 року (залишена без змін апеляційним судом) відхилено кредиторські вимоги ДПІ у місті Сумах до боржника на суму 66 839 грн. заборгованості зі сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності з підстав припинення податкових зобов'язань підприємства-боржника у зв'язку з відмовою боржника від права користування спірними земельними ділянками , переходом права власності на нежитлові приміщення, розміщені на земельних ділянках, які були об'єктом оподаткування, до інших юридичних осіб (том 6, а.с. 70 - 75, 105 - 111).

Судом апеляційної інстанції встановлено обставини державної реєстрації за ТОВ "Катана" 22.10.2009 року за №74 права користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Супруна, 11, загальною площею 1326 га, кадастровий номер: :18:002:0032, а також державної реєстрації за ТОВ "Катана" 23.01.2007 року за №2 права користування земельною ділянкою, що знаходиться у м. Суми по вул. Супруна, 15, загальною площею 0,2005 га, кадастровий номер: :18:002:0024.

Також, апеляційним судом встановлено, що належне ТОВ "Катана" нерухоме майно, яке знаходилося на зазначених земельних ділянках, було передано за рішенням засновника банкрута ОСОБА_6 до статутного капіталу інших юридичних осіб. Так, 16.02.2009 ОСОБА_6 прийнято рішенням про передачу нерухомого майна ТОВ "Катана", розташовано у місті Сумах по вул. Супруна, 15, до статутного капіталу ТОВ "СТІ-Послуги"; в подальшому, 16.02.2010 року учасниками ТОВ "Катана" та ТОВ "СТІ-Послуги" зазначене майно внесено до статутного капіталу новоствореного ТОВ "СК-Центр Нерухомості"; також, 16.02.2010 року засновником ТОВ "Катана" ОСОБА_6 внесено до статутного капіталу ТОВ "СК Центр-нерухомості" нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Суми, вул. Супруна, 11; 27.05.2010 року ОСОБА_6 прийнято рішення №3/10 про вихід ТОВ "Катана" з числа засновників ТОВ "СТІ-Послуги" та ТОВ "СК-Центр Нерухомості" та передання корпоративних прав підприємства-банкрута ОСОБА_6, однак, на даний час спірне нерухоме майно не повернено ТОВ "Катана" (том 5, а.с. 62, 103 - 107).

При цьому, апеляційним судом встановлено, що з метою подальшої передачі земельних ділянок, що знаходяться по вул. Супруна, 11 та 15 у місті Сумах, набувачам нерухомого майна, ТОВ "Катана" відмовилося від права користування спірними земельними ділянками згідно нотаріально посвідчених заяв від 01.06.2010 року. Зазначене стало підставою для направлення боржником до податкової інспекції уточнюючих податкових декларацій з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2011 - 2012 роки та проведення звірки взаєморозрахунків між ТОВ "Катана" та ДПІ у місті Сумах, про що складено акти, якими підтверджується наявність у боржника переплати по орендній платі за землю з юридичних осіб в розмірі 81 070, 96 грн. З огляду на встановлене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність донарахування органом доходів і зборів підприємству-банкруту податкового боргу зі сплати орендної плати з юридичних осіб за період 2011 року та січня - листопада 2012 року, оскільки зобов'язання ТОВ "Катана" щодо сплати орендної плати припинилося внаслідок його відмови від права користування спірними земельними ділянками у червні 2010 року.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає, що вони зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, зокрема, вірним застосуванням положень Закону про банкрутство в редакції Закону України №2343-ХІІ, до внесення змін Законом України №4212-VІ від 22.12.2011 року, який набрав чинності 19.01.2013 року, та Розділу XIII ПК України, яким визначено порядок сплати плати за землю як загальнодержавного податку.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що розбіжності в судовій практиці, які існували на предмет виникнення у підприємства-боржника додаткових зобов'язань з моменту визнання його банкрутом та відкриття відносно нього ліквідаційної процедури, було усунено після прийняття Верховним Судом України Постанови №14/009 від 18.03.2014 року у справі №6/108-09, Постанови №14/010 від 18.03.2014 року у справі №6/108-09, Постанови №14/011 від 08.04.2014 року у справі №10/Б-711 та Постанови №14/013 від 08.04.2014 року у справі №6/108-09, які є обов'язковими для виконання судами відповідно до статті 11128 ГПК України на предмет застосування судами нормативно-правових актів, що містять норму права, розтлумачену Верховним Судом України у конкретній постанові. Згідно зазначених постанов Верховний Суд України дійшов висновку про те, що в ході ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється за Законом України №2343-ХІІ, до внесення змін Законом України №4212-VІ від 22.12.2011 року, відповідно до статті 23 цього Закону у боржника не можуть виникати нові зобов'язання, в тому числі й щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про безпідставність нарахування органом доходів і зборів штрафних (фінансових) санкцій та пені на загальну суму 59 574, 57 грн. за невиконання боржником податкових зобов'язань в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного ухвалою про порушення даної справи про банкрутство. Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України згідно Постанов №12/079 від 18.12.2012 року у справі №5/34-09 та №13/011 від 12.03.2013 року у справі №29/5005/16170/2011 про те, що пеня, штраф та інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які застосовуються до платника податків за порушення податкового законодавства, не нараховуються за зобов'язаннями боржника як перед конкурсними, так і поточними кредиторами впродовж всього строку дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, що вводиться одночасно із порушенням щодо боржника провадження у справі про банкрутство.

Доводи скаржника за змістом касаційної скарги про неналежну оцінку судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи з посиланням на докази, прийняті до уваги та спростовані судами, зводяться до намагання переконати касаційний суд здійснити переоцінку доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно статті 1117 ГПК України, а отже, такі доводи є необґрунтованими.

З огляду на таке, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій про розгляд кредиторських вимог ДПІ у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області до ТОВ "Катана" на суму 187 317, 58 грн. є такими, що прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому правові підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ДПІ у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.05.2015 року та ухвалу господарського суду Сумської області від 09.02.2015 року (про розгляд кредиторських вимог ДПІ у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області до ТОВ "Катана" на суму 187 317, 58 грн.) у справі №19/61-10 залишити без змін.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді Л.В. Жукова

С.В. Куровський