КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2015 р. Справа№ 925/390/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача за первісним позовом: Горбачевська Ю.В. - за дов.

від відповідача за первісним позовом: не з'явився

від відповідача-2 за зустрічним позовом: Горбачевська Ю.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 16.06.2015

у справі № 925/390/15 (Васянович А.В.)

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс»

про стягнення 147 522, 71 грн.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Об'єднана сільськогосподарська компанія»

про визнання недійсним договору суборенди

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» (далі, відповідач) про відшкодування збитків в розмірі 147 522 грн. 71 коп., у зв'язку з самовільним зайняттям відповідачем земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське» зазначило, що не може розпоряджатися земельною ділянкою площею 115 га, яка знаходиться за межами населеного пункту в адміністративних межах Зеленьківської сільської ради та належить йому на праві суборенди згідно Договору № 3 суборенди земельної ділянки від 22.11.2012, оскільки остання була зайнята відповідачем без належних на те правових підстав. З огляду на це, посилаючись на приписи частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 224 Господарського кодексу України, а також на постанову Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 «Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам», позивач і звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача збитків, завданих внаслідок самовільного зайняття останнім спірної земельної ділянки.

Натомість, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» (далі, відповідач за первісним позовом) звернулось до Господарського суду Черкаської області із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське» (далі, позивач за первісним позовом) про визнання недійсним Договору суборенди земельної ділянки № 3 від 22.11.2012, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Об'єднана сільськогосподарська компанія» та Товариством обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське».

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що оскаржуваний Договір суборенди суперечить вимогам статті 15 Закону України «Про оренду землі», оскільки не містить однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а саме, у ньому відсутня інформація про кадастровий номер земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 16.04.2015 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське» про визнання недійсним договору суборенди прийнято для спільного розгляду з первісним позовом. До участі у справі в якості другого відповідача за зустрічним позовом залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Об'єднана сільськогосподарська компанія» (далі, відповідач-2 за зустрічним позовом).

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 16.06.2015 у справі № 925/390/15 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Черкаської області від 16.06.2015 у справі № 925/390/15 скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, рішення Господарського суду Черкаської області від 16.06.2015 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін, а також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» на користь апелянта понесені ним судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач за первісним позовом зазначив, що ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» незаконно, протягом 7 місяців займало земельну ділянку, яка знаходилась у суборенді ТОВ «Урочище Журавське», а також не хотіло добровільно її повертати, тим самим завдавши прямої матеріальної шкоди позивачу.

З огляду на це, на думку скаржника, первісний позов підлягає задоволенню. В свою чергу, апелянт зазначає, що ТОВ «Урочище Журавське» у позовній заяві ставить питання про стягнення лише матеріальних затрат, які ним були понесені, а не ставить вимоги щодо відшкодування упущеної вигоди.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське» у справі № 925/390/15 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 03.09.2015.

Представник відповідача за первісним позовом письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, у судовому засіданні просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні 03.09.2015 представники сторін подали клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015 продовжено строк вирішення спору, розгляд справи № 925/390/15 відкладено на 10.09.2015.

10.09.2015 представник позивача за первісним позовом подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду розрахунок понесених реальних збитків позивачем з доданими до нього копіями рахунків-фактур.

Представник відповідача за первісним позовом у судове засідання 10.09.2015 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про день та час розгляду справи від 03.09.2015.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача-2 за зустрічним позовом у судових засіданнях просив рішення Господарського суду Черкаської області від 16.06.2015 у справі № 925/390/15 скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, рішення Господарського суду Черкаської області від 16.06.2015 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (частина 1 статті 8 Закону України «Про оренду землі»).

Так, як підтверджується матеріалами справи, 22.11.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Об'єднана сільськогосподарська компанія» (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське» (суборендар) було укладено Договір суборенди земельної ділянки № 3 (далі, Договір).

Згідно пункту 1 Договору орендар за згодою орендодавця - Тальнівської районної державної адміністрації зобов'язався надати, а орендар - прийняти в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення із земель резервного фонду площею 264,5900 га, із земель державного земельного запасу 15,61 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться за межами населеного пункту в адміністративних межах Зеленьківської сільської ради.

Як зазначає позивач за первісним позовом у своїй позовній заяві в лютому - березні 2013 року останнім було виявлено, що на одній із орендованих ним земельних ділянок площею 115 га відповідачем за первісним позовом було засіяно озиму пшеницю.

Дотримуючись принципу добросусідства, як стверджує позивач за первісним позовом, він надав можливість відповідачу за первісним позовом зібрати урожай. Однак, 12.07.2013 було виявлено, що відповідач за первісним позовом проводить на земельній ділянці площею 115 га оранку з послідовним боронуванням, вказані роботи є базою для посіву озимих культур.

Як вбачається із матеріалів справи, 18.07.2013 комісією у складі першого заступника голови районної державної адміністрації Спасібожка В.І., начальника відділу Держземагентства у Тальнівському районі Черкаської області Сикалова Г.А., начальника відділу економічного аналізу врегулювання відносин власності та юридичного забезпечення управління агропромислового розвитку райдержадміністрації Пересунько Л.М., головного спеціаліста відділу правового забезпечення та розгляду звернень громадян Білик К.О., землевпорядника Зеленьківської сільської ради Коханівської Л.В. в присутності землекористувача земельної ділянки Товариства з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське» Мовчан Л.П., запрошеного для участі в роботі комісії директора товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» Савенко С. Ю. проведено на місцевості вивчення документів, наданих представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське», обстеження земельної ділянки земель державної власності в адмінмежах Зеленьківської сільської ради за межами населеного пункту площею 280,6020 га та встановлено, що на земельній ділянці площею біля 115 га проведено оранку.

Також, комісією було встановлено, що вказані роботи здійснені відповідно до акту обстеження земельної ділянки поле (№ 40) від 12.07.2013 Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс», проте документів, що надають право використання земельних ділянок, що обстежувалися не надано.

За наслідками обстеження земельної ділянки було складено акт від 18.07.2013, в якому комісією було встановлено, що позивач правомірно користується земельною ділянкою. Водночас, Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» було рекомендовано здійснити заходи щодо усунення правопорушень.

Вищевикладене, на думку позивача за первісним позовом, підтверджує факт самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки площею 115 га.

З огляду на зазначене, як стверджує апелянт, оскільки відповідач за первісним позовом не звільняв земельну ділянку площею 115 га, він уклав договір з охоронною фірмою для охорони поля з 22 липня 2013 року по 02 вересня 2013 року, в зв'язку з чим за надані послуги позивач сплатив 45 000,00 грн.

Також, позивач стверджує, що за період з дати укладення Договору суборенди і по 02 вересня 2013 року позивачем було сплачено суборендну плату на загальну суму 102 522,71 грн.

З огляду на вказане, позивач за первісним позовом просив суд відшкодувати завдані відповідачем за первісним позовом збитки на суму 147 522,71 грн. (45 000,00 грн. за надані охоронні послуги + 102 522,71 грн. коштів, сплачених у якості суборендної плати згідно Договору).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову з огляду на наступне.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за таке порушення як самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно частини 1, 2, пункту «ґ» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 Земельного кодексу України, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 Цивільного кодексу України особами, що її заподіяли.

У відповідності до частини 1-2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) шкоди;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою;

4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відповідно до статті 156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок:

а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом;

б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання;

в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок;

г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників;

ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан;

д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Вказаний перелік підстав для відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

25.07.2007 Постановою Кабінету Міністрів України № 963 затверджено Методику визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу (далі, Методика).

Як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини виникли внаслідок самовільного зайняття відповідачем орендованих позивачем земельних ділянок сільськогосподарського призначення що, в свою чергу, є підставою для застосування вказаної Методики.

Пунктом 7 Методики визначено, що розрахунок розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, проводиться територіальними органами Держсільгоспінспекції на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.2000 № 1619.

Згідно частини 1 статті 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Відповідно до Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011, Державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Державна інспекція сільського господарства у Черкаській області є територіальним органом Держсільгоспінспекції України, який уповноважений здійснювати функції у спірних відносинах, що виникають в галузі охорони та раціонального використання земель на території Черкаської області (наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23.12.2011 № 770 «Про затвердження Положення про державну інспекцію сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі»).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються, зокрема, шляхом: проведення перевірок.

Згідно статті 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право:

- безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель;

- складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності;

- давати обов'язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов'язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків.

Процедуру проведення перевірок, оформлення матеріалів за їх результатами встановлює Порядок планування та здійснення контрольних заходів з питань перевірки стану дотримання суб'єктами господарювання вимог земельного законодавства, затверджений наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 25 лютого 2013 року № 132, (далі, Порядок), пунктами 1.3., 1.4. якого передбачено, що інспекційні органи здійснюють планові та позапланові заходи державного нагляду (контролю), які здійснюються шляхом проведення перевірок, обстежень земельних ділянок.

Пунктом 5.8. Порядку встановлено, що у разі виявлення порушення вимог земельного законодавства державні інспектори:

- з'ясовують обставини та суть вчиненого порушення земельного законодавства, установлюють особу, яка його вчинила, чи особу, внаслідок бездіяльності якої порушено вимоги земельного законодавства;

- установлюють, чи є в діях осіб, які вчинили правопорушення, чи осіб, внаслідок бездіяльності яких порушено вимоги земельного законодавства, ознаки адміністративного чи кримінального правопорушення;

- встановлюють шляхом обстеження земельних ділянок, чи завдана суб'єктом господарювання або третіми особами шкода земельним ресурсам унаслідок здійснення ними господарської чи іншої діяльності.

Згідно пункту 5.9. Порядку обстеження земельних ділянок, які використовуються суб'єктами господарювання, що перевіряються, здійснюються інспекційними органами під час проведення планових та позапланових заходів у разі, якщо це, зокрема, пов'язано із необхідністю визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок.

У відповідності до пункту 5.3. Порядку за результатами здійснення планових та позапланових заходів з питань перевірки стану дотримання суб'єктами господарювання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, які використовуються ними у процесі ведення господарської діяльності, державні інспектори складають акт перевірки згідно з уніфікованою формою акта перевірки дотримання суб'єктами господарювання вимог земельного законодавства.

Таким чином, з огляду на зміст вищезазначених норм законодавства, колегія суддів зазначає, що підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної юридичній особі (позивачу за первісним позовом) внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок відповідачем за первісним позовом, є, зокрема, акт перевірки дотримання відповідачем вимог земельного законодавства та акт обстеження земельної ділянки, складені державним інспектором Державної інспекції сільського господарства у Черкаській області.

Однак, позивачем за первісним позовом у відповідності до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу не надано суду розрахунку розміру шкоди, заподіяної йому внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок відповідачем за первісним позовом, здійсненого відповідним територіальним органом Держсільгоспінспекції.

Посилання позивача за первісним позовом на Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284 є безпідставними, оскільки предметом правового регулювання вказаного Порядку є відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, заподіяних саме внаслідок законного вилучення земельних ділянок на користь інших осіб, їх тимчасового зайняття такими користувачами та обумовленого цим неодержання власником (позивачем) доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

З огляду на вищевикладене, наданий позивачем за первісним позовом розрахунок збитків не може бути прийнятий судом до уваги у якості належного та допустимого доказу у справі, яким підтверджується розмір понесених, на думку скаржника, збитків.

Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, сплата орендної (суборендної) плати, а також охоронних послуг не залежить від фактичного використання чи не використання позивачем землі та отриманням прибутку підприємства від своєї сільськогосподарської діяльності. Тобто, відсутній причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача та збитками, а тому позов задоволенню не підлягає.

Також, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановленні частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Також, вказаною статтею встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як уже зазначалося вище, зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що оскаржуваний Договір суборенди суперечить вимогам статті 15 Закону України «Про оренду землі», оскільки не містить однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а саме, у ньому відсутня інформація про кадастровий номер земельної ділянки.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених Господарським процесуальним кодексом України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, дослідження наявності факту порушеного права або охоронюваного законом інтересу входить до предмету доказування у будь-який господарській справі.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням вказаних норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, позивачем за зустрічним позовом не вказано, які саме права чи інтереси порушені оскаржуваним Договором, а тому заявлені зустрічні позовні вимоги є такими, що не можуть бути задоволені (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-94цс).

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське» на рішення Господарського суду Черкаської області від 16.06.2015 у справі № 925/390/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 16.06.2015 у справі № 925/390/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 925/390/15 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх