ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" вересня 2015 р. Справа № 924/1266/15

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Кочергіної В.О., розглянувши матеріали

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 смт. Летичів

до Летичівської центральної районної лікарні смт. Летичів

про стягнення 35618грн. 47коп.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_1 - фізична особа - підприємець

від відповідача ОСОБА_2 - за довіреністю № 646 від 13.08.15р.

У судовому засіданні, відповідно до ст.85 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення приймається 14.09.2015р., оскільки в судовому засіданні 18.08.2015р. та 08.09.2015р. оголошувалась перерва.

Суть спору

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 70983грн. 18коп., з яких: 19625грн. заборгованості, 1510грн. 18коп. 3% річних, 37286грн. 29коп. інфляційних втрат та 12561грн. 89коп. пені.

В судовому засіданні 14.09.2015р. позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог (вх.№05-08/2576/15), відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 19625грн. заборгованості, 1014грн. 16коп. 3% річних, 12506грн. 57коп. інфляційних втрат, 2472грн. 74коп. пені згідно долученого розрахунку.

Розглянувши подану позивачем заяву про зменшення позовних вимог, судом встановлено, що остання підписана уповноваженою особою, не суперечить чинному законодавству, не порушує права та охоронювані законом інтереси сторін, з огляду на що була прийнята судом.

З урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення позовних вимог предмет позову становлять вимоги про стягнення з відповідача 19625грн. заборгованості, 1014грн. 16коп. 3% річних за період з 01.01.2013р. по 27.07.2015р., 12506грн. 57коп. інфляційних втрат за період з січня 2013р. по червень 2015р., 2472грн. 74коп. пені період з 02.10.2012р. по 20.01.2015р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань по договору №43 від 01.10.2012р. щодо розрахунків за отриманий товар по накладним: № 13 від 01.10.2012р. на 458 грн., № 9 від 01.10.2012р. на 257 грн., № 16 від 02.10.2012р. на 1130 грн., № 122 від 03.10.2012р. на суму 611 грн. 80 коп., № 18 від 03.10.2012р. на суму 630 грн. 20 коп., № 11 від 01.10.2012р. на 1592 грн. 50коп., № 14 від 02.10.2012р. на 1165 грн., № 12 від 01.10.2012р. на 317 грн.; по договору № 25 від 13.10.2014р. по накладній № 252 від 13.10.2014р. на суму 300 грн.; по договору № 16 від 04.04.2013р. по накладним: № 17 від 04.04.2013р. на 1998 грн. 50коп., № 17/1 від 08.04.2013р. на 1498 грн., № 17/2 від 08.04.2013р. на 870 грн., № 0012 від 10.04.2013р. на 159 грн.; по договору № 33 від 15.12.2014р. по накладним: № 1052 від 17.12.2014р. на 1800 грн., № 07891 від 17.12.2014р. на 1130 грн., № 1054 від 16.12.2014р. на 66 грн., № 928 від 15.12.2014р. на 444 грн., № 925 від 15,12,2014р. на 1574 грн., № 948 від 19. 07.2014р. на 3624 грн.

У заяві (вх.№05-22/9826/15 від 14.09.2015р.) представник позивача зазначив, що ним було поставлено по накладним товару на загальну суму 19625грн., станом на 14.09.2015р. вказана заборгованість не погашена.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.08.2015р. подав письмовий відзив на позов, в якому зазначив, що визнає борг в частині основної заборгованості в сумі 19625грн. та заперечує проти заявлених до стягнення пені та інфляційних нарахувань. Наголошує, що позивачем невірно нараховано 3% річних та інфляційні нарахування. Просить суд зменшити розмір заявлених до стягнення 3% річних до 990грн. 25коп., інфляційних втрат до 6627грн. 81коп., пені до 100грн.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

Між позивачем (Виконавець/Продавець) та відповідачем (Замовник/Покупець) укладено договори на поставку товарів: № 43 від 01.10.2012р., №16 від 04.04.2013р., № 25 від 13.10.2014р. та №33 від 15.12.2014р.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.8 договорів № 43 від 01.10.2012р. та №33 від 15.12.2014р. Виконавець зобов'язався поставити товари, а Замовник зобов'язався прийняти та оплатити їх в кількості, в асортименті та в строки, погоджені сторонами і вказаними в накладних, які додаються до даного договору. Сума договорів складає: 6161грн. 50коп. для договору № 43 від 01.10.2012р. та 8638грн. для договору №33 від 15.12.2014р.

Відповідно до умов укладених між сторонами договорів Покупець проводить оплату товару згідно накладних після отримання товару. Ціни на товар встановлюються по домовленості та вказуються в накладній.

У випадку порушення терміну оплати Замовник сплачує неустойку в розмірі облікової ставки Національного Банку України на момент сплати за кожний день такої затримки.

Договори № 43 від 01.10.2012р., №16 від 04.04.2013р., № 25 від 13.10.2014р. та №33 від 15.12.2014р. підписано представниками та скріплено відтисками печаток сторін.

Позивач поставив відповідачу товару на загальну суму 19625грн., зокрема:

- по договору № 43 від 01.10.2012р., що підтверджується накладними: № 13 від 01.10.2012р. на 458 грн., № 9 від 01.10.2012р. на 257 грн., № 16 від 02.10.2012р. на 1130 грн., № 122 від 03.10.2012р. на суму 611 грн. 80 коп., № 18 від 03.10.2012р. на суму 630 грн. 20 коп., № 11 від 01.10.2012р. на 1592 грн. 50коп., № 14 від 02.10.2012р. на 1165 грн., № 12 від 01.10.2012р. на 317 грн.;

- по договору № 25 від 13.10.2014р., що підтверджується накладною № 252 від 13.10.2014р. на суму 300 грн.;

- по договору № 16 від 04.04.2013р., що підтверджується накладними: № 17 від 04.04.2013р. на 1998 грн. 50коп., № 17/1 від 08.04.2013р. на 1498 грн., № 17/2 від 08.04.2013р. на 870 грн., № 0012 від 10.04.2013р. на 159 грн.;

- по договору № 33 від 15.12.2014р., що підтверджується накладними: № 1052 від 17.12.2014р. на 1800 грн., № 07891 від 17.12.2014р. на 1130 грн., № 1054 від 16.12.2014р. на 66 грн., № 928 від 15.12.2014р. на 444 грн., № 925 від 15,12,2014р. на 1574 грн., № 948 від 19. 07.2014р. на 3624 грн.

23.06.2015р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості в розмірі 19625грн.

Наявність заборгованості в розмірі 19625грн. станом на 01.01.2015р. підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2013р. по 01.01.2015р. та визнається відповідачем.

Згідно довідки Летичівської центральної районної лікарні №693 від 14.09.2015р. заборгованість перед ФОП ОСОБА_3 становить 19625грн.

Враховуючи порушення строки виконання грошових зобов'язань позивачем нараховано та заявлено до стягнення 1014грн. 16коп. 3% річних, 12506грн. 57коп. інфляційних втрат, 2472грн. 74коп. пені.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, оцінюючи їх у сукупності, судом приймається до уваги наступне.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 ст.179 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Правовідносини, що виникли між сторонами характеризуються ознаками договору поставки.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до положень ч. 1 та ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання за договорами поставки № 43 від 01.10.2012р., №16 від 04.04.2013р., № 25 від 13.10.2014р. та №33 від 15.12.2014р. виконав, проте відповідач за отриманий товар у визначені договорами строки не розрахувався, утворивши заборгованість в розмірі 19625грн.

Доказів оплати заборгованості в розмірі 19625грн. відповідачем до матеріалів справи не подано.

Отримання товару та факт прострочення виконання зобов'язань підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не заперечується відповідачем.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі наведеного, суд вважає позовні вимоги про стягнення 19625грн. заборгованості обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 2472грн. 74коп. пені, нарахованої на суми поставки загалом за періоди з 02.10.2012р. по 20.01.2015р., 1014грн. 16коп. 3% річних нарахованих на суми поставки загалом за періоди з 01.01.2013р. по 27.07.2015р. та 12506грн. 57коп. інфляційних втрат нарахованих на суми поставки загалом за періоди з січня 2013р. по червень 2015р. судом враховується наступне.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

За змістом ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею) (ст.546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи визначені сторонами строки оплати товару, зважаючи на встановлені факти прострочення виконання грошових зобов'язань, перевіривши розрахунок заявлених до стягнення 3% річних, пені та інфляційних втрат, суд визнав його арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині правомірними.

Розглянувши подане відповідачем клопотання про зменшення розміру 3% річних, інфляційних втрат та пені судом враховується.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно п.п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи викладене, господарський суд не вправі зменшувати розмір 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вони не є неустойкою (пенею чи штрафом).

При цьому у п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 роз'яснено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Проаналізувавши доводи відповідача, наведені як підстави для зменшення штрафних санкцій, зважаючи на ступінь виконання зобов'язання та інтереси сторін, які заслуговують на увагу, причини та строки неналежного виконання зобов'язання, знецінення грошових коштів з огляду на тривалість невиконання зобов'язання, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про зменшення штрафних санкцій.

При цьому судом враховується, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

На підставі наведеного позовні вимоги про стягнення 2472грн. 74коп. пені, 1014грн. 16коп. 3% річних та 12506грн. 57коп. інфляційних втрат також підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України оплата судових витрат покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 1, 12, 22, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 82, 85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 смт. Летичів до Летичівської центральної районної лікарні смт. Летичів про стягнення 35618грн. 47коп. задовольнити.

Стягнути з Волочиської міської ради (Хмельницька обл., смт. Летичів, вул. 50-річчя Жовтня, 36, код 02004367) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (Хмельницька обл., смт. Летичів, вул. Панасюка, 1, код НОМЕР_1) 19625грн. (дев'ятнадцять тисяч шістсот двадцять п'ять гривень) заборгованості, 2472грн. 74коп. (дві тисячі чотириста сімдесят дві гривні 74коп.) - пені, 1014грн. 16коп. (одна тисяча чотирнадцять гривень 16коп.) - 3% річних, 12506грн. 57коп. (дванадцять тисяч п'ятсот шість гривень 57коп.) інфляційних втрат та 1827грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень) - витрат по оплаті судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.09.2015р.

Суддя В.О. Кочергіна

Віддруковано 4 примірників:

1 - до справи,

2,3 - позивачу простим (Хмельницька обл., смт. Летичів, вул. Панасюка, 1, Хмельницька обл., смт. Летичів, вул. Шевченка, 12),

4 - відповідачу простим (Хмельницька обл., смт. Летичів, вул. 50-річчя Жовтня, 36).