донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

15.09.2015р. справа №913/143/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників сторін:
від позивача: не зявився;
від відповідача: не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуДержавного підприємства «Сєвєродонецька теплоенергоцентраль», м. Сєвєродонецьк Луганської області
на рішення господарського суду Луганської області
від14.07.2015р. (повний текст підписано 16.07.2015р.)
по справі№913/143/15 (суддя Вінніков С.В.)
за позовомДержавного підприємства «Сєвєродонецька теплоенергоцентраль», м. Сєвєродонецьк Луганської області
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Сєвєродонецьк Луганської області
простягнення 43912,34 грн.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Сєвєродонецька теплоенергоцентраль», м.Сєвєродонецьк Луганської області (Позивач) звернулось до Господарського суду Луганської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Сєвєродонецьк Луганської області (Відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 43912,34 грн., з яких 25270,18 грн. - основного боргу, 9419,37 грн. - пені, 605,14грн. - 3% річних та 8617,65грн. - інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 14.07.2015р. позовні вимоги Позивача були задоволені частково - стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» вартість спожитої без договору теплової енергії в сумі 25270,18грн., 3% річних в сумі 605,14грн., пеню в сумі 1422, 47грн., інфляційні втрати в сумі 8617,65грн., у задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду було вмотивоване встановленням факту споживанням без договору теплової енергії з боку Позивача та застосуванням до суми стягуваної пені обмежувальної границі за Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». При цьому, судом одночасно із приписами ст.19 Закону України «Про теплопостачання», ст.ст.525, 526, 530, 625 Цивільного кодексу України і ст.ст.173, 193 Господарського кодексу України в обґрунтування правомірності стягнення плати за спожиту теплову енергіє і нарахованих на неї 3% річних та інфляційної індексації були застосовані приписи ст.ст.1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Державне підприємство «Сєвєродонецька теплоенергоцентраль», не погодившись з прийнятим рішенням суду, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить в частині відмови у задоволені позову (щодо відмови у стягнені пені в сумі 7996,90грн.) скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 14.07.2015р. по справі №913/143/15 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнувши на користь Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоенергоцентраль» 9419,37 грн. пені.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, яке полягає у безпідставному застосуванні при визначені суми стягуваної пені Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» замість спеціального нормативного акта, який регулює відповідні відносини, а саме Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання при будинкових територій», що призвело до неправильного розрахунку стягуваної суми.

За результатами автоматизованого розподілу справи сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий (суддя-доповідач) Попков Д.О., Марченко О.А. Радіонова О.О.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 11.08.2015р. порушене апеляційне провадження із призначенням розгляду скарги на 01.09.2015р. о 10.00год.

Розпорядженням секретаря Другої судової палати від 31.08.2015р., у зв'язку із перебуванням судді Марченко О.А. у відпустці її у складі судової колегії було змінено на суддю Стойка О.В.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2015р. розгляд справи було відкладено на 15.09.2015р. об 12.00.

Розпорядженням секретаря Другої судової палати від 14.09.2015р. у звязку з перебуванням судді Радіонової О.О. у відпустці її у складі судової колегії було замінено на суддю Зубченко І.В.

Фіксація судових засідань апеляційної інстанції здійснювалось у відповідних протоколах у порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін у судове засідання попри вжиті заходи із забезпечення належного повідомлення не зявились, однак Позивачем було подане клопотання №06-05/1-160 від 18.08.2015р. (а.с.164) про здійснення розгляду скарги без участі його представника.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає, що відсутність представників сторін не перешкоджає розгляду справи по суті і встановленню правової визначеності довкола спірних правовідносин у світлі гарантованого ст.6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950р. права на розгляд справи впродовж розумного строку.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як було встановлено місцевим судом та вбачається із матеріалів справи Позивач, як виробник і виконавець послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно ліцензій (а.с.а.с.67-69), в опалювальні сезоні 2013-2014 та 2014-2015р. здійснив поставку теплової енергії Відповідачу до належного йому на праві власності за договором дарування від 31.05.2013р. за реєстр. № 771 (а.с.36) нежитлового приміщення, а саме - приміщення магазину промислових товарів, розташованого за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр.Гвардійський, 35/51, площею 83,0 кв.м на загальну суму 25270,18 грн. Факт надання таких послуг підтверджується актами про включення тепло установок у будинку за вказаною адресою від 13.10.2013р. №000001384 (а.с.65), від 23.10.2014р. №0159 (а.с.66)

Виходячи з матеріалів справи 25.09.2013р. Відповідачу було надано два примірника договору про постачання теплової енергії № 888, підписаних з боку Позивача та скріплених печаткою. (а.с.а.с.47-51), від підписання яких (з протоколом розбіжностей або без) Відповідач ухилився.

Також місцевим судом було встановлено, що за період з 13.10.2013р. по 07.04.2014р. та з 23.10.2014р. по 03.02.2015р. (що узгоджується зі рішенням Виконкому про початок і завершення опалювального сезону а.с.а.с.62-64) включно, Відповідач самовільно, без укладання з Позивачем договору споживав теплову енергію, загальна вартість якої за відомостями особового рахунку (а.с.20) становить 25270,18грн. за тарифами, визначеними наказами Позивача у відповідності до постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг (а.с.а.с.52-61).

З метою отримання плати за спожиту теплову енергію Позивачем на адресу Відповідача щомісячно впродовж розглядуваного періоду (жовтень 2013р. квітень 2014р., жовтень 2014р. лютий 2015р.) формування стягуваної заборгованості надсилались рахунки (а.с.а.с.21-23), дати, номери і суми яких приведені у складеному Позивачем розрахунку (а.с.15). У звязку з несплатою означених рахунку Позивач неодноразово звертався до Відповідача із відповідними претензіями (а.с.а.с.37-45), через незадоволення вимог за якими було подано розглянутий місцевим судом позов, за яким, окрім заборгованості зі сплати фактично спожитих послуг у розмірі 25270,18 грн., також були заявлені вимоги щодо пені в розмірі 9419,37грн. (з розрахунку 1% від простроченої суми а.с.16), 3% річних в розмірі 605,14грн. (а.с.17) та інфляційної індексації в сумі 8617,65грн. (а.с.18). При цьому, момент прострочення кожної нарахованої суми Позивачем визначено в порядку ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України з урахуванням дат виставлення рахунків та нормативів поштового надсилання відповідної кореспонденції.

Як зазначалося вище, позовні вимоги місцевим судом були задоволені частково щодо відсотку стягуваної пені було застосовані обмеження, визначені ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», на рівні подвійної облікової ставки НБУ.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи із приписів ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у Позивача певного захищуваного субєктивного права або інтересу, порушення такого субєктивного права (інтересу) з боку Відповідача та належність (передбаченість законодавством та адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

З огляду на правову природу та змісту спірних правовідносин сторін щодо поставки теплової енергії та її споживання, такі правовідносини регламентуються, насамперед, положеннями Законів України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги» та «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», а також відповідними нормами Господарського та Цивільного кодексів України.

Сутність заявленого позову полягає у спонуканні Відповідача до примусового виконання обовязку зі сплати коштів за спожиту теплову енергію та застосуванні наслідків його невиконання у вигляді додаткового стягнення пені, 3% річних та інфляційної індексації.

Дійсно, хоча між сторонами не був укладений договір на постачання теплової енергії як цього вимагають приписи ч.2 ст.275 Господарського кодексу України, проте у розумінні ч.1 ст. 11 Цивільного кодексу України та ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України, грошове зобовязання може випливати і з фактичного вчинення дій (надання комунальних послуг та їх споживання, як у даному випадку), і відсутність такого договору не може бути підставою для звільнення від оплати за надані і спожиті комунальні послуги, видом яких є теплопостачання за змістом п.1. ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Такий висновок цілком узгоджується із обовязковою до застосування в силу вимог ч.1 ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України правовою позицією Верховного Суду України щодо підстав оплати комунальних послуг, приведеною в постанові від 25.11.2014р. у справі №916/3566/13.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В свою чергу, ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» встановлює обовязок споживача з щомісячного розрахунку за фактично спожиту теплову енергію, що у світлі вимог ст.530 Цивільного кодексу України та наявних в матеріалах справи рахунків на оплату з доказами їх надсилання, зумовлює висновок про правомірність визначеного Позивачем у розрахунках моменту настання оплати датою отримання рахунку (з урахуванням поштових нормативів їх пересилання).

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та _ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобовязання або односторонньої зміни його умов.

Таким чином, Відповідач не мав правових підстав для ухилення від розрахунку за фактично отримані послуги з опалення згідно рахунків Позивача, адже розмір такої плати визначений у встановленому порядку тарифами.

Відповідно до _ст. 202 Господарського кодексу України та _ст.598 Цивільного кодексу України зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Наразі, будь-яких доказів своєчасної сплати стягуваної заборгованості або припинення відповідних грошових зобовязань перед Позивачем у будь-який інший передбачений законом спосіб, Відповідачем всупереч _ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України до матеріалів справи не надано.

Таким чином невиконання грошових зобовязань, мали бути кваліфіковано судом першої інстанції як їх порушення у розумінні _ст.610 Цивільного кодексу України, а сам Відповідач вважається таким, що прострочив їх виконання у розумінні ч.1 ст.612 цього Кодексу.

В свою чергу, за змістом _ст.ст.549, 611, 625 Цивільного кодексу України та _ст.ст.216-218 Господарського кодексу України наслідком прострочення виконання грошового зобовязання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати заборгованості, з нарахованими впродовж періоду прострочення на неї 3% річних, інфляційної індексації та пені.

Апеляційний суд наголошує на помилковості застосування місцевим судом до спірних правовідносин положень ст.ст.1212, 1213 Цивільного кодексу України, оскільки:

- по-перше, Відповідачем спожито комунальну послуг, а не отримано майно від Позивача, тим більше, що підставою для виникнення грошових зобовязань з оплати спожитих послуг є передбачені діючим законодавством фактичні дії сторін;

- по-друге, передбачений вказаними статтями кондикційний спосіб захисту прав потерпілої особи застосовується лише у випадках, коли порушення не може бути усунуто за допомогою інших спеціальних способів захисту прав, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, сформульованою у постанові від 24.09.2014р. №6-122цс14. Відносно розглядуваних вимог щодо стягуваної плати за фактично отримане опалення такий спосіб захисту визначений ст.625 Цивільного кодексу України;

- по-третє, належна до застосування у розглядуваному випадку ст.625 Цивільного кодексу України за своєю природою несумісна до одночасного застосування у якості обґрунтування стягнення однієї і тієї ж суми зі ст.ст.1212, 1213 цього Кодексу.

Втім, означене помилкове застосування місцевим судом вказаних норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення спору відносно вимог про стягнення плати за фактично спожиту теплову енергію в розмірі 25270,18грн.

Також проаналізувавши розрахунки позовних вимог, які були надані Позивачем на підтвердження права вимоги (а.с.а.с.15-19) та розрахунки суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з правильністю розрахунків по стягнення 3% річних, проте, що стосується інфляційних втрат, то місцевий суд залишив поза увагою безпідставне збільшення Позивачем періоду нарахування інфляційних втрат, оскільки, зважаючи на порядок формування індексу інфляції (впродовж усього календарного місяця та за цілий місяць) період нарахування має визначатися цілими місяцями, починаючи з місяця, наступного за місяцем у якому мав бути здійснений платіж (абз.3 п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р.).

З урахуванням цього за підрахунками апеляційного суду належні до стягнення суми інфляційної індексації становлять:

? за рахунком від 30.11.2013р., простроченим в оплаті з 03.01.2014р. по 30.04.2015р., період індексації становить з лютого 2014р. по березень 2015р. із сукупним індексом інфляції 149,9%, з урахуванням чого втрати від інфляції за цей період становлять відповідно 1086,29грн., а не 1092,72грн.;

? за рахунком від 31.01.2014р., простроченим в оплаті з 09.03.2014р. по 30.04.2015р., період індексації становить з квітня 2014р. по березень 2015р. із сукупним індексом інфляції 145,8%, з урахуванням чого втрати від інфляції за цей період становлять відповідно 1584,13грн., а не 1694,70грн.;

? за рахунком від 28.02.2014р., простроченим в оплаті з 11.04.2015р. по 30.04.2015р., період індексації становить з травня 2014р. по березень 2015р. із сукупним індексом інфляції 141,2%, з урахуванням чого втрати від інфляції за цей період становлять відповідно 954,74грн., а не 1062,72грн.;

? за рахунком від 30.11.2014р., простроченим в оплаті з 02.01.2015р. по 30.04.2015р., період індексації становить з лютого 2015р. по березень 2015р. із сукупним індексом інфляції 116,7%, з урахуванням чого втрати від інфляції за цей період становлять відповідно 343,73грн., а не 418,52грн.

Водночас, нарахування інфляційної індексації за остаточним розрахунком Позивача до березня кожного відповідного періоду, без урахування квітня, наразі є правом Позивача та не впливає на правильність визначення розміру позовних вимог в цій частині.

Таким чином, загальний розмір належних до стягнення інфляційних втрат, з урахуванням правильності їх розрахунку за іншими рахунками, становить 8317,88грн., замість стягнутих місцевим судом 8617,65грн. Безпідставно стягнута сума інфляційних втрат становить 299,77грн.

З приводу стягуваної пені позиція апеляційного суду полягає в такому:

За змістом ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України неустойка (видом якої у розумінні ч.1 ст.549 цього Кодексу є пеня) є одним із способів забезпечення виконання зобовязання, в розглядуваному випадку грошового зобовязання зі сплати фактично спожитого теплопостачання.

В свою чергу, ч.1 ст.548 згадуваного Кодексу передбачає можливість забезпечення зобовязання як на підставі договору, так і закону. При цьому, ч.4 ст.231 Господарського кодексу України визначає, що і розмір штрафних санкцій (до яких відноситься пеня за термінологією Господарського кодексу України) також може визначатися законом і лише у разі не визначення законом умовами договору.

В розглядуваному випадку, і підстава для застосування пені, і її розмір (за відсутності угоди про інший розмір) у спірних правовідносинах безпосередньо визначені положеннями ст.1 Закону України «Про відповідальність субєктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». Вказана норма, як справедливо наголошує Скаржник, є спеціальною (за видом правовідносин і колом субєктів) по відношенню до загальної норми помилково застосованої місцевим судом ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» при визначені розміру стягуваної пені.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується із рекомендацією, викладеною в абз.4 п.2.1. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. та правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.04.2013р. у справі №18/957/12.

Отже, беручи до уваги відповідність складеного Позивачем розрахунку пені (а.с.16) вимогам ч.6 ст.232 Господарського кодексу України та ст.1 Закону України «Про відповідальність субєктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», неправильне застосування місцевим судом наведених вище норм матеріального права призвела до безпідставної відмови у вимогах щодо пені в розмірі 7996,90грн., тоді як задоволенню підлягає вся заявлена сума 9419,37грн.

Враховуючи наведене, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоенергоцентраль», м. Сєвєродонецьк Луганської області підлягає задоволенню, наслідком чого є часткове скасування рішення Господарського суду Луганської області, що згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України зумовлює віднесення на рахунок Відповідача витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, тоді як витрати зі сплати судового збору за подання позову розподіляються між сторонами пропорційно задоволених позивних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» м.Сєвєродонецьк Луганської області на рішення Господарського суду Луганської області від 14.07.2015р. (повний текст підписано 16.07.2015р.) у справі № 913/143/15 задовольнити у повному обсягу.

2. Рішення Господарського суду Луганської області від 14.07.2015р. (повний текст підписано 16.07.2015р.) у справі № 913/143/15 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 7996,90грн. та в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 299,77грн.

3. Прийняти нове рішення у справі №913/143/15 в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль», м.Сєвєродонецьк Луганської області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м.Сєвєродонецьк Луганської області про стягнення пені в розмірі 7996,9грн. та відмовити у стягненні інфляційних втрат у розмірі 299,77грн., у звязку із чим викласти пункти 1 і 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Луганської областівід14.07.2015р. (повний текст підписано 16.07.2015р.) у справі № 913/143/15 в наступній редакції:

« 1.Позов Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» м.Сєвєродонецьк Луганської області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 м. Сєвєродонецьк Луганської області про стягнення 43912 грн. 34 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (93400, шосе БудівельниківАДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» (93403, м.Сєвєродонецьк Луганської області, ідентифікаційний код 00131050), вартість спожитої без договору теплової енергії в сумі 25270,18грн., 3% річних в сумі 605,14грн., пеню в сумі 9419,37 грн., інфляційні втрати в сумі 8317,86грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1814,55грн., видати наказ. »

4. В іншій частині рішення Господарського суду Луганської області від 14.07.2015р. (повний текст підписано 16.07.2015р.) у справі № 913/143/15 залишити без змін.

5. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (93400, шосе БудівельниківАДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» (93403, м.Сєвєродонецьк-3 Луганської області, ідентифікаційний код 00131050) витрати по сплаті судовому збору за подання апеляційної скарги у сумі 913,5грн.

6. Доручити Господарському суду Луганської області видати відповідні накази про примусове виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 15.09.2015р., оформивши їх у відповідності до приписів ст.18 Закону України "Про виконавче провадження".

7. Постанова апеляційної інстанції набирає сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Д.О. Попков

Судді: І.В. Зубченко

ОСОБА_3

Ндруковано 5 прим.: 1. Позивачу; 2. Відповідачу ; 3. У справу; 4. ДАГС; 5 ГСЛО