РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2015Справа №910/16551/15

За позовомПублічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"
доПублічного акціонерного товариства "БАНК НАРОДНИЙ КАПІТАЛ"
простягнення 2 247 160,00 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Субора Н.С. - представник за довіреністю;
від відповідача:Антоненко Н.А. - представник за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (надалі - ПАТ "Ощадбанк") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "БАНК НАРОДНИЙ КАПІТАЛ" (надалі - ПАТ "НК БАНК ") про стягнення 2 247 160,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на виконання умов Кредитного договору №618 від 03.08.1994 р. (з урахування змін, внесених Додатковими договорами №1 від 02.09.1994 р., №2 від 30.09.1994 р., №3 від 03.11.1994 р., №4 від 20.12.1994 р. та №5 від 30.12.1994 р.) було надано відповідачу кредитні кошти у розмірі 30 000 000 000,00 карбованців, а відповідачем своїх зобов'язань по поверненню вказаного кредиту у встановлений строк не виконано, у зв'язку з чим Банк з урахуванням Указу Президента України "Про грошову реформу в Україні" №762/96 від 25.08.1996 р. вказує на існування у відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 300 000,00 грн. Крім того, позивачем за несвоєчасне виконання зобов'язання за вказаним Договором було нараховано відповідачу інфляційні втрати у розмірі 1 759 047,67 грн. та 3% річних у розмірі 188 112,33 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.06.2015 р. порушено провадження у справі №910/16551/15, розгляд справи призначено на 14.08.2015 р.

13.08.2015 р. представником відповідача через загальний відділ суду було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Крім того, представником відповідача було подано відзив на позовну заяву згідно змісту якого просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності, а також заяву про застосування строку позовної давності.

14.08.2015 р. представником відповідача через загальний відділ суду було подано відзив на позовну заяву згідно змісту якого просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Представник позивача в судове засідання 14.08.2015 р. з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити при цьому проти відзиву відповідача, а також заяви про застосування строку позовної давності заперечив. Крім того, представником позивача в судовому засіданні було подано клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів.

Представник відповідача в судове засідання 14.08.2015 р. з'явився, проти позовних вимог заперечив у повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні з підстав викладених у відзивах на позовну заяву. Заяву про застосування строку позовної давності підтримав.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.08.2015 р. продовжено строк розгляду спору до 10.09.2015 р. та у зв'язку із невиконанням представником позивача вимог ухвали суду від 30.06.2015 р., а також необхідністю дослідження поданих сторонами документів, розгляд справи відкладено на 09.09.2015 р.

Представник позивача в судове засідання 09.09.2015 р. з'явився, вимоги ухвал суду виконав, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти відзиву відповідача та заяви про застосування строку позовної давності заперечує.

Представник відповідача в судове засідання 09.09.2015 р. з'явився, проти позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

В судовому засіданні 09.09.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.08.1994 р. між Донецьким обласним управлінням "Державний спеціалізований комерційний ощадний банк України", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (банк-кредитор) та Акціонерним комерційним банком "Фермерський земельний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "БАНК НАРОДНИЙ КАПІТАЛ" (банк-позичальник) було укладено Кредитний договір №618 (надалі - "Договір"), відповідно до п. 1.1 якого банк-кредитор надає банку-позичальнику кредитні ресурси в сумі 30 000 000 000,00 карбованців строком до 03.11.1994 р. зі сплатою 205% річних.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що банк-кредитор зобов'язується надати банку-позичальнику кредитні ресурси шляхом перерахування їх на розрахунковий рахунок в строк не пізніше 3 днів після підписання договору.

Відповідно до п. 2.3 Договору банк-позичальник зобов'язується сплачувати банку-кредитору за користування кредитом відсотки:

а) по поточній заборгованості - 205% річних;

б) по простроченій заборгованості 450% річних.

Перерахована сума відсотків повинна бути на рахунку банка-кредитора не пізніше ніж на п'ятий день по спливу місяця. При несвоєчасній сплаті відсотків банк-позичальник сплачує банку-кредитору пеню у розмірі 0,5% за кожний день прострочки.

Нарахування відсотків банком-позичальником здійснюється з моменту списання суми кредиту з розрахункового рахунку банка-кредитора.

Згідно із п. 2.4 Договору банк-позичальник зобов'язується повернути банку-кредитору отриманий кредит в сумі 30 000 000 000,00 карбованців в строк 03.11.1994 р. шляхом перерахування його на розрахунковий рахунок №164401.

Пунктами 3.1, 3.2 Договору визначено, що за порушення строку повернення кредиту банк-позичальник сплачу4є банку-кредитору відсотки з розрахунку 450% річних за період прострочки. За порушення встановленого строку перерахування відсотків за користування кредитом банк-позичальник сплачує пеню у розмірі 0,5% за кожний день прострочки.

Договір вступає в силу з моменту перерахування банком-кредитором кредитних ресурсів на рахунок банка-позичальника. Строк дії договору - до повного виконання зобов'язань сторонами по даному договору (п.п. 4.2, 4.3 Договору).

В подальшому сторонами до Кредитного договору №618 від 03.08.1994 р. шляхом підписання Додаткових договорів №1 від 02.09.1994 р., №2 від 30.09.1994 р., №3 від 03.11.1994 р., №4 від 20.12.1994 р. та №5 від 30.12.1994 р. вносились відповідні зміни.

Так, зокрема Додатковим договором №5 від 30.12.1994 р. сторони погодили продовжити строк користування кредитом та встановили строк повернення кредитних коштів - 31.01.1995 р.

На виконання умов Договору позивачем було надано, а відповідачем отримано, спірний кредит у розмірі 30 000 000 000,00 карбованців, проте відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором вказану суму позивачу не повернув.

При цьому, відповідно до п. 3 Указу Президента України №762/96 від 25.08.1996 р. "Про грошову реформу в Україні" українські карбованці підлягали обміну на гривні (банкноти та розмінна монета) за курсом 100 000,00 карбованців на 1 гривню.

Таким чином, заборгованість у розмірі 30 000 000 000,00 карбованців за курсом 100 000,00 карбованців на 1 гривню, становить 300 000,00 грн.

З метою повернення даного кредиту позивачем 15.08.2014 р. на адресу відповідача було надіслано лист-вимогу №15/1-977-9401, в якому позивач просив погасити наявну прострочену заборгованість в повному обсязі.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним на думку позивача виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Кредитним договором у розмірі 300 000,00 грн. Крім того, позивачем за несвоєчасне виконання зобов'язання за вказаним Договором було нараховано відповідачу інфляційні втрати у розмірі 1 759 047,67 грн. та 3% річних у розмірі 188 112,33 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частинах 1 та 3 статті 1049 Цивільного кодексу України зазначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Матеріалами справи підтверджується надання позивачем відповідачу кредиту.

Положеннями частин 1 та 3 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 1 Додаткового договору №5 від 30.12.1994 р. сторони погодили строк повернення кредитних коштів - 31.01.1995 р.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та змісту п. 1 Додаткового договору №5 від 30.12.1994 р. строк виконання відповідачем зобов'язання з повернення кредитних коштів на момент розгляду справи настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача 300 000,00 грн. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 р. за змістом ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст. 175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

За приписами п. 2.2 зазначеної постанови пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007 Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Враховуючи зроблені судом висновки про наявність порушених прав позивача, оцінивши доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, господарський суд вважає за необхідне застосувати позовну давність та наслідки її спливу при розгляді вимог позивача про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 300 000,00 грн. по Кредитному договору №618 від 03.08.1994 р.

При цьому, господарський суд виходить з того, що згідно умов укладеного між сторонами Кредитного договору відповідач повинен був повернути надані позивачем кредитні кошти 31.01.1995 р. Таким чином, право на стягнення заборгованості виникло у позивача з 01.02.1995 р.

Відповідно до п. 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 р. у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

За висновками суду, позивач був обізнаний про порушення відповідачем з 01.02.1995 р. свого обов'язку з повернення кредиту, таким чином, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу розпочався 01.02.1995 р. та закінчився 01.02.1998 р.

Разом з тим, позивач звернувся до господарського суду м. Києва з розглядуваним позовом лише 26.06.2015 р., тобто з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про відмову позивачу в задоволенні його вимог про стягнення з відповідача 300 000,00 грн. заборгованості за Кредитним договором №618 від 03.08.1994 р., у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності.

Приписами статті 266 Цивільного кодексу України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Керуючись наведеним положенням Цивільного кодексу України, суд вважає, що оскільки позивачем було пропущено строк позовної давності в частині стягнення тіла кредиту, то позовна давність спливла і до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих позивачем за порушення відповідачем строку повернення спірного кредиту.

Оскільки строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 Цивільного кодексу України або іншими нормами законодавства, то суд приходить до висновку, що дана позовна заява була подана після спливу строку позовної давності, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до Публічного акціонерного товариства "БАНК НАРОДНИЙ КАПІТАЛ" про стягнення 2 247 160,00 грн. відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 14.09.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко