ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

"16" вересня 2015 р. Справа № 23/080-12

Господарський суд Київської області у складі судді Зайця Д.Г., розглянувши заяву Дочірнього підприємства «ШРБУ №100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

про відстрочку виконання рішення господарського суду Київської області у справі №23/080-12

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Покрівельні рішення», м. Київ

до Дочірнього підприємства «ШРБУ №100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», Київська область, Вишгородський район, с. Демидів

про стягнення 3029687,91 грн.

за участю представників:

від відповідача/боржника/заявника: ОСОБА_1 (довіреність №1 від 31 грудня 2014 року);

від позивача/кредитора: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 1 серпня 2015 року); ОСОБА_3 (довіреність б/н від 6 серпня 2015 року).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 14 листопада 2012 року у справі №23/080-12 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Покрівельні рішення» до Дочірнього підприємства «ШРБУ №100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення 3029687,91 грн. позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23 січня 2013 року апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «ШРБУ №100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» залишено без задоволення, рішення господарського суду Київської області від 14 листопада 2012 року у справі №23/080-12 - без змін.

На примусове виконання рішення господарського суду Київської області від 14 листопада 2012 року у справі №23/080-12 видано наказ від 1 лютого 2013 року.

Через канцелярію господарського суду Київської області від Дочірнього підприємства «ШРБУ №100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» надійшла заява б/н від 15 червня 2015 року (вх. №17300/15 від 27 липня 2015 року) про відстрочку виконання рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 121 Господарського процесуального кодексу України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Відповідно до абз. 3 п. 7.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17 жовтня 2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», дата судового засідання, в якому вирішуватиметься питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали, постанови, зміну способу та порядку їх виконання, має встановлюватися з урахуванням того, що передбачений ч. 1 ст. 121 Господарського процесуального кодексу України десятиденний строк визначається з наступного дня після винесення ухвали про призначення відповідного судового засідання.

Ухвалою суду від 28 липня 2015 року розгляд заяви призначено на 11 серпня 2015 року.

Заява про відстрочку виконання рішення суду обґрунтована наступним.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Київській області ОСОБА_4 від 14 березня 2013 року відкрито виконавче провадження №37018515 по виконанню наказу господарського суду Київської області №23/080-12 від 1 лютого 2013 року про стягнення з ДП «ШРБУ № 100» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на користь ТОВ «Покрівельні рішення» 3090281,67 боргу. Постановою державного виконавця від 25 вересня 2014 року накладено арешт на майно боржника.

Як зазначає заявник, у виконавчому провадженні №37018515 загальний борг становить 3090281,67 грн., який частково оплачено, та станом на 9 червня 2015 року залишок боргу становить 1791541,67 грн.

Згідно ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) відповідно до рішення Конституційного Суду України №1-11/2003 від 10 червня 2003 року.

До 2002 року ДП «ШРБУ № 100» здійснювало свою діяльність відповідно до законодавства та свого статуту, входило до сфери управління Української державної корпорації по будівництву, ремонту та утриманню автомобільних доріг. Згідно п. 1.2. Статуту, «ШРБУ № 100» було державним підприємством, заснованим на загальнодержавній власності.

Указом Президента України «Про заходи щодо підвищення ефективності управління дорожнім господарством України» від 8 листопада 2001 року №1056/2001, Українську державну корпорацію по будівництву, ремонту та утриманню автомобільних доріг було ліквідовано, утворено Державну службу автомобільних доріг України, наказано Кабінету Міністрів України утворити Державну акціонерну компанію «Автомобільні дороги України», передавши до її статутного фонду майно державних підприємств, що входили до складу Української державної корпорації по будівництву, ремонту та утриманню автомобільних доріг.

Відповідно до п. 1. Положення «Про Державне агентство автомобільних доріг України» (правонаступника Державної служби автомобільних доріг України), затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №456/2011, Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-Прем'єр-міністра України - Міністра інфраструктури України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами.

На виконання Указу Президента України від 8 листопада 2001 року №1056 Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 221 було утворено ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Даною постановою встановлено, що засновником Компанії є держава в особі Державної служби автомобільних доріг; у державній власності закріплюються 100 відсотків акцій компанії. Також, було постановлено передати до статутного фонду Компанії майно державних підприємств, які належать до сфери управління Укравтодору, з наступним перетворенням цих підприємств у дочірні підприємства.

18 березня 2002 року Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією було проведено державну реєстрацію ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України»; відповідно до довідки про включення до ЄДРПОУ №5712/02 від 20 березня 2002 року форма власності - загальнодержавна.

На виконання Постанови від 28 лютого 2002 року №221 Державною службою автомобільних доріг України видано наказ від 9 квітня 2002 року №156 «Про створення дочірніх підприємств ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», яким створено ДП «ШРБУ № 100» і передано частину майна і коштів Компанії дочірньому підприємству, визначено дочірнє підприємство правонаступником реорганізованих дорожніх державних підприємств.

Як зазначає заявник, на момент створення ДП «ШРБУ № 100» основним законодавчим актом, який визначав види, організаційні форми підприємств був Закон України «Про підприємства в Україні».

Таким чином, ДП «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» є державним підприємством, яке входить до структури і сфери управління центрального органу виконавчої влади - Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодору), засноване на державній власності.

Згідно ст. 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім категорій рішень, визначених Законом.

У звязку з викладеним, заявник зазначає, що майно (перелік майна, том 2, а.с. 3-15) є необоротними активами ДП «ШРБУ №100», а тому, на нього розповсюджується дія мораторію, передбаченого Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

Представники стягувача проти задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду заперечують.

Відповідно до ст. 121 ГПК України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд відмовляє в задоволенні заяви Дочірнього підприємства «ШРБУ №100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про відстрочку виконання рішення суду виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління виконавчої служби Головного управління юстиції у київській області (ВП №37018515) про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження накладено арешт на все майно боржника - Дочірнього підприємства «ШРБУ №100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

На підтвердження обставин щодо відстрочки виконання рішення суду, заявником не подано до суду доказів того, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області при виконанні виконавчого провадження №37018515 вчиняються дії щодо реалізації майна заявника, на яке розповсюджується дія Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Статтею 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов'язань боржника з перерахування фондам загальнообов'язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Як вже зазначалось, представником заявника не подано до суду доказів примусової реалізації об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, що належать заявнику.

Оскільки, Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств, а не заборона на його арешт, який, в свою чергу, стимулює боржника щодо виконання рішення суду, суд дійшов висновку що вимоги заявника є передчасними, а в разі задоволення даної заяви, ухвала суду буде мати умовний характер.

В свою чергу, накладення арешту на майно боржника не є примусовою реалізацією майна в розумінні статей 1 та 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

Крім того, накладення арешту на майно боржника не чинить останньому перешкод у користуванні ним.

Зазначеної позиції дотримується Вищий господарський суд України у своїй постанові від 7 липня 2015 року за №30/143-08 (39/366-07 (10/348-06)).

Отже, наведені боржником підстави для відстрочки виконання судового рішення, не є тією виключною обставиною щодо відстрочки виконання судового рішення в розумінні статті 121 ГПК України.

Відповідно до п. 7.1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17 жовтня 2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Наприклад, відстрочка може надаватись за рішенням, у якому господарським судом визначено певний строк звільнення приміщення, повернення майна тощо.

Пунктом 7.2. зазначеної постанови встановлено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення

Крім того, в п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 26 грудня 2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» зазначено, що при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до ст. 351 ЦПК України і ст. 121 ГПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ч. 1 ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, враховуючи той факт, що обставини, покладені відповідачем в основу обґрунтування заяви про відстрочку виконання рішення не є винятковими обставинами у розумінні ст. 121 ГПК України, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні заяви Дочірнього підприємства «ШРБУ №100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про відстрочку виконання рішення господарського суду Київської області від 14 листопада 2012 року у справі №23/080-12.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони мають право оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку.

Тобто, господарський процесуальний кодекс України містить імперативні норми, що визначають випадки, в яких учасник судового процесу має право оскаржити ухвалу суду в апеляційному чи касаційному порядку.

Так, в силу п. 20 ч. 1 ст. 106 ГПК України, окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали, постанови, зміни способу та порядку їх виконання.

При цьому, вказаною нормою визначено вичерпний перелік ухвал, які можуть бути предметом апеляційного оскарження.

Про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали, постанови, зміну способу та порядку їх виконання виноситься ухвала, яка може бути оскаржена у встановленому порядку. В необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю (ч. 3 ст. 121 ГПК України).

Однак, статтею 121 ГПК України не передбачено право сторони на оскарження ухвали про відмову в задоволенні заяви про відстрочку або розстрочку виконання рішення господарського суду.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Дочірнього підприємства «ШРБУ №100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» у задоволені заяви б/н від 15 червня 2015 року (вх. №17300/15 від 27 липня 2015 року) про відстрочку виконання рішення господарського суду Київської області від 14 листопада 2012 року у справі №23/080-12.

2. Копію ухвали надіслати сторонам у справі.

Суддя Д.Г. Заєць