ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.15 Справа№ 914/2256/15

Господарський суд Львівської області в складі судді Петрашко М.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго", м.Львів

до відповідача Підприємства теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго», м.Самбір Львівської області

про стягнення 40 181,24 грн.

За участю представників сторін:

від позивача Луцик С.В. - представник (довіреність №502-4144/2 від 18.12.2014р.);

від відповідача Горбачик О.П. - представник (довіреність №517 від 23.07.2015р.).

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Публічним акціонерним товариством "Львівобленерго" до відповідача Підприємства теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» про стягнення 40 181,24 грн., з яких 12 823,52 грн. - пені, 643,70 грн. - 3% річних та 26 714,02 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою суду від 13.07.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 27.07.2015р. В судовому засіданні 27.07.2015р. оголошено перерву до 09.09.2015р.

Представник позивача подав додаткові пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того представником відповідача подано заяву про зменшення розміру штрафних санкцій на 50%.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представників позивача та відповідача, суд,-

встановив:

Між Підприємством теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» (надалі - споживач) та Відкритим акціонерним товариством "Львівобленерго", що перейменоване у Публічне акціонерне товариство "Львівобленерго" (надалі - постачальник) укладено договір №90348 від 11.09.2006р. про постачання електричної енергії, відповідно до умов якого постачальник

продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю зазначеною в додатку №9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Точка продажу електричної енергії: зазначена в додатку №6 «Однолінійна схема».

Пунктом 2.2.2. договору передбачено, що постачальник зобов'язується: постачати споживачу електроенергію, як різновид товару: в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 цього договору (додаток №1 «Обсяги споживання електричної енергії споживачу та субспоживачу»); згідно з категорією струмоприймачів споживача відповідно до ПУЕ та гарантованого рівня надійності електропостачання схем електропостачання, визначених додатками №11 «Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін»; із дотриманням граничних показників якості електричної енергії, визначених державними стандартами; забезпечити отримання споживачем електричної енергії на pівні дозволеної потужності зазначеної в додатку №9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Пунктом 2.3.3 договору передбачено, що споживач зобов'язується: оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків №2 «Порядок розрахунків» та №9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Порядок розрахунків за спожиту електроенергію врегульовано Додатком №2 від 11.09.2006р. до Договору №90348 від 11.09.2006р.

У пункті 4 Додатку №2 сторони визначили, що остаточний розрахунок споживача за електричну енергію спожиту протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених ПКЕЕ. Під час визначення суми платежу остаточного розрахунку за поточний розрахунковий період враховуються суми проведеної в попередніх та поточному розрахункових періодах оплати споживання електричної енергії за поточний розрахунковий період.

Відповідно до п.6 Додатку №2 рахунки на оплату платежів, передбачених даним договором, виписуються постачальником електричної енергії та надаються споживачу. Тривалість періоду для оплати отриманих рахунків не має перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку.

Як зазначає позивач, в порушення умов договору відповідач не здійснював вчасно оплати за поставлену електричну енергію та за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії за період з лютого по травень 2015р.

Відповідно до п.4.2.1. договору за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Отже внаслідок несвоєчасної оплати відповідачем за поставлену електричну енергію та за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії, позивач на підставі п.4.2.1. договору нарахував пеню в розмірі 12 823,52 грн.

Крім того, керуючись ч.2 ст.625 ЦК України позивачем нараховано відповідачу 643,70 грн. 3% річних та 26 714,02 грн. інфляційних втрат.

Отже, позивач звернувся до господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача 40 181,24 грн., з яких 12 823,52 грн. - пеня, 643,70 грн. - 3% річних та 26 714,02 грн. - інфляційні втрати.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, подавши відзив на позовну заяву. Зокрема відповідач зазначає, що прострочення оплати за поставлену електричну енергію відбулося з незалежних від підприємства причин. Як зазначено у відзиві на позовну заяву, відповідачем в березні 2015р. було вчасно подано пакет документів в Департамент фінансів Львівської ОДА для проведення взаєморозрахунків відповідно до Постанови КМУ від 11.01.2005р. №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» на суму 227 500,00 грн., якою мала бути погашена заборгованість за лютий 2015р. - 44 000,00 грн., за спожиту в березні 2015р. - 164 667,86 грн. та авансова проплата за квітень - 18 832,14 грн. Взаєморозрахунки не були проведені в березні 2015р., а лише 20.04.2015р., внаслідок чого було нараховано штрафні санкції, 3% річних та інфляційні втрати. Відповідач вважає, що вказані обставини свідчать про відсутність його вини, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повніст. Крім того відповідач зазначає, що Підприємство теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» перебуває у складному фінансовому становищі, а тому просить зменшити розмір пені на 50%.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За умовами ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Статтею 26 Закону України «Про електроенергетику» встановлено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Як вбачається із матеріалів справи в період з лютого по травень 2015р. позивач належним чином виконав умови договору про постачання електричної енергії №90348 від 11.09.2006р. В матеріалах справи містяться рахунки, які були отримані відповідачем, про що свідчить підпис його представника на кожному з рахунків. Однак всупереч умовам договору оплати вказаних рахунків здійснювались невчасно.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись

належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.4.2.1. договору за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок позовних вимог, суд дійшов висновку, що пеня в розмірі 12 823,52 грн. нарахована позивачем вірно. Однак, як зазначалося вище, відповідачем подано заяву про зменшення розміру пені на 50% з підстав наведених у вказаній заяві. Щодо поданої заяви суд зазначає наступне.

Пунктом 3 статті 83 ГПК України надано право господарському суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Крім того, відповідно до ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Законодавство України не містить переліку випадків, що дають право господарському суду зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У частині третій статті 551 Цивільного кодексу України йдеться про право суду зменшувати належну до сплати кредиторові неустойку, зазначено, що розмір такої неустойки може бути зменшений судом, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази завдання відповідачем позивачеві збитків простроченням виконання зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив про відсутність бюджетних призначень та фактичних надходжень на рахунки відповідача, що стало причиною прострочення виконання зобов'язань за договором, проте, суд звертає увагу, що це не звільняє його від виконання зобов'язань щодо оплати наданих позивачем послуг, оскільки відповідач як юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями за договором №90348 від 11.09.2006р. про постачання електричної енергії і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб (аналогічної позиції дотримується Верховний суд України в постанові від 26.12.2011р. у справі № 3-138гс11).

Тим не менше, враховуючи те, що відповідач сплатив суму основного боргу, вживав всіх заходів щодо погашення заборгованості, враховуючи майновий стан відповідача, суд вважає за доцільне зменшити розмір пені на 50 відсотків та стягнути з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 6 411,76 грн.

Нормами ст.625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме: сплата суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку що позовні вимоги про стягнення з відповідача 643,70 грн. 3% річних та 26 714,02 грн. інфляційних втрат є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Пунктом 4.4. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 21.02.2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" встановлено, що у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Сплата позивачем судового збору підтверджується платіжним дорученням №10430 від 24.06.2015р. на суму 1 827,00 грн., який відповідно до ст.49 ГПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищенаведені норми процесуального закону та як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судових засідань.

Керуючись ст.ст. 34, 33, 34, 43, 49, 82-85, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Підприємства теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» (81400, Львівська область, м.Самбір, вул.С.Крушельницької, 9, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" (79026, м.Львів, вул.Козельницька, 3, ) 6 411,76 грн. - пені, 643,70 грн. - 3% річних, 26 714,02 грн. - інфляційних втрат та 1 827,00 грн. - судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання судовим рішення законної сили, в порядку ст.116 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення

виготовлено 14.09.2015р.

Суддя Петрашко М.М.