КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2015 р. Справа№ 910/22639/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: - Зарубайко П.І. - довіреність № 361 від 17.07.2015;

Павлік В.О. - довіреність № 437 від 04.08.2014;

від відповідача: Гуриненко О.М. - довіреність № 10/2015 від 18.03.2015;

Шумейко О.О. - довіреність № 12/2015 від 03.06.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2015

у справі № 910/22639/14 (суддя - Балац С.В.)

за позовом Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АК Інжиніринг"

про стягнення 438 469,18 грн.,

У судовому засіданні 15.09.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Спільне українсько-французьке підприємство з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АК Інжиніринг" про стягнення 438 469,18 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов'язання за договором від 21.02.2014 №7/07 про надання послуг баштовими кранами щодо повної та своєчасної оплати абонентської плати за період з березня 2014 по жовтень 2014 за користування баштовим краном Liebherr 132 ЕС-Н8, який був встановлений на об'єкті відповідача, в результаті чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 438 469,18 грн. з яких: основна заборгованість складає 400 000,00 грн.; 23 834,25 грн. - пеня; 4 884,93 грн. - 3 % річних та 9 750 грн. - інфляційних втрат.

Справа неодноразово розглядалася господарськими судами різних інстанцій.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2014 у справі № 910/22639/14, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2015, позов задоволено частково.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.05.2015 вказані вище судові акти скасовано, а дану справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2015 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Спільне українсько-французьке підприємство з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі ТОВ звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2015 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, поданою стороною до місцевого господарського суду 05.08.2015).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не встановив той факт, що послуги за договором позивачем могли надаватися в повному обсязі, тоді як вимушений простій виник з вини відповідача, а також не звернув увагу, що документація, яка необхідна для експлуатації баштового крану, була наявна на час його монтажу та надана замовнику.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2015 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 15.09.2015.

Представники позивача у судовому засіданні 15.09.2015 підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати рішення місцевого господарського суду та задовольнити позовні вимоги повністю. При цьому, зауважили, що суд першої інстанції не зазначив про наявність поданої позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог, хоча фактично прийняв її до розгляду. На запитання суду щодо наявності доказів здійснення процедури по оформленню документів, необхідних для експлуатації та запуску змонтованого баштового крану саме на об'єкті відповідача (згідно з вимогами Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів), зазначили, що такі документи не оформлювалися, проте висловили думку, що наявність дозволу № 1527.10.30-45.21.1 Державного комітету України з промислової безпеки достатньо для належної експлуатації такого крану.

Представники відповідача у судовому засіданні 15.09.2015 заперечували проти доводів апеляційної скарги. Зазначили, що вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Підтвердили, що послуги позивачем не надавалися, зазначили, що запуск баштового крану, який було змонтовано на виконання умов договору від 21.02.2014 №7/07, здійснено не було, що, на думку відповідача, свідчить про безпідставність позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "АК Інжиніринг" (далі - замовник/відповідач) та Спільним українсько-французьким підприємством з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі ТОВ (далі - виконавець/позивач) укладено договір надання послуг баштовими кранами від 21.02.2014 №7/07 (далі - договір), за умовами якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання надати замовнику послуги баштовими кранами Liebherr 132 ЕС-Н8 під час виконання замовником будівельно-монтажних та вантажно-розвантажувальних робіт на будівельному об'єкті виконання робіт замовником: "Комплекс по наданню послуг населенню (спортивний комплекс) з багатоповерховим паркінгом за адресою: вул. Академіка Заболотного, 37, у Голосіївському районі м. Києва" (об'єкт), а замовник в порядку та на умовах визначених цим договором, зобов'язався прийняти надані виконавцем послуги та сплатити їх вартість (п. 1.1. договору).

Згідно з пунктом 1.2. договору, перелік баштових кранів, якими виконавець надає послуги баштовими кранами Liebherr 132 ЕС-Н8 за цим договором, кількість, ціна послуг, що є предметом цього договору визначені сторонами у протоколі узгодження вартості послуг (додаток №1 до договору).

Відповідно до пункту 3.1. договору ціна договору орієнтовно становить: 1 941 309,60 грн. з ПДВ.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що зазначений баштовий кран Liebherr 132 ЕС-Н8 був встановлений та змонтований на будівельному об'єкті відповідача Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа», що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт від 28.02.2014 № 11, підписаним представником відповідача та представником ТОВ «Основа».

Сторонами також не заперечуться, що у зв'язку з відсутністю фінансування, будівництво об'єкта не здійснювалось, а позивач фактично не надав послуги краном Liebherr 132 ЕС-Н8 згідно умов договору. Тоді як змонтований кран фактично знаходився на об'єкті будівництва.

При цьому, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивач наполягав на наявності підстав для стягнення боргу з абонентської плати роботи баштового крана за договором у зв'язку із простоєм у період з березня по жовтень 2014 в сумі 400 000,00 грн.

Крім того позивачем заявлено позовну вимогу про застосування до відповідача господарської санкції у вигляді пені в сумі 23 834,25 грн., а також відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, шляхом стягнення з останнього 4 884,93 грн. - 3 % річних та 9 750 грн. - інфляційних втрат.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що спірний баштовий кран не було введено в експлуатацію у встановленому законом порядку, при цьому зазначивши, що наявність на об'єкті будівництва змонтованого, але не введеного в експлуатацію крану (відповідно до норм закону та умов договору) не може бути підставою для початку відліку виконання зобов'язань відповідача за договором в частині оплати наданих послуг чи простій баштового крану.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що виходячи із змісту правовідносин, саме спірні відносини є відносинами з надання послуг, тому, права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Так, пунктом 3.3.2. договору сторони погодили, що у випадку вимушеного простою баштових кранів замовник оплачує виконавцю години простою з розрахунку ціни послуг, погоджених сторонами протоколом узгодження вартості послуг (додаток №1), що є невід'ємною частиною даного договору. Згідно з протоколом узгодження вартості послуг монтажу-демонтажу баштових кранів Liebherr 132 ЕС-Н8 від, що є додатком №1 до договору, розмір мінімальної абонентської плати роботи баштового крану за календарний місяць складає 50 000 грн.

Відповідно до пункту 3.4.1. договору незалежно від фактичного часу надання виконавцем послуг баштовими кранами у звітному місяці, загальна вартість послуг баштових кранів (однієї одиниці баштового крану) за звітний місяць надання послуг не може бути меншою, ніж погоджено сторонами у протоколі узгодження вартості послуг (додаток №1), що є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з пунктом 3.9. договору замовник щомісячно в термін до 20 числа місяця, наступного за звітним, оплачує послуги, надані виконавцем в звітному місяці надання послуг.

Разом з цим, у відповідності до п. 2.1.6. договору, позивач зобов'язаний до початку надання послуг за договором надати відповідачу копію дозволу на експлуатацію баштових кранів, виданого спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з промислової безпеки та охорони праці (держгірпромнагляд) у відповідності до НПАОП 0.00-1.01-07 "Правила будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів".

Пунктом 2.1.7 договору встановлено, що позивач зобов'язаний до початку надання послуг за договором забезпечити виконання пунктів 7.1.3, 7.2.3 НПАОП 0.00-1.01-07 "Правила будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів", а саме реєстрацію баштових кранів в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади з промислової безпеки та охорони праці (держгірпромнагляд) та пуску у роботу.

Так, судом першої інстанції правомірно встановлено, що в матеріалах справи наявна копія дозволу № 1527.10.30-45.21.1 Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду (держгірпромнагляд), відповідно до якого позивачу дозволяється виконання робіт підвищеної небезпеки.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів апелянта в частині того, що даний дозвіл свідчить про введення баштового крану в експлуатацію, оскільки вказаний дозвіл не відповідає вимогам, які визначені та узгоджені сторонами у п. 2.1.6, 2.1.7 договору.

В цій частині обґрунтованими є доводи відповідача про те, що вищезазначений документ не відповідає передбаченій сторонами у п. 2.1.6. договору вимозі щодо наявності у виконавця та обов'язкового надання замовнику дозволу на експлуатацію баштових кранів, виданого спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з промислової безпеки та охорони праці (держгірпромнагляд) у відповідності до НПАОП 0.00-1.01-07 "Правила будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів".

Крім того, доводи апелянта стосовно неможливості ідентифікувати кожен окремий баштовий кран Liebherr 132 ЕС-Н8 (з посиланням на те, що дозвіл № 1527.10.30-45.21.1 є єдиним дозволом на експлуатацію усіх без виключення підіймальних споруд, зокрема, кранів Liebherr 132 ЕС-Н8) спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, наданими самим позивачем до суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Так, у довідці позивача від 28.11.2014 (т. 1, а.с. 97) зазначено, що баштовий кран Liebherr 132 ЕС-Н8 зареєстрований відповідно до чинного законодавства, має свій паспорт 132ЕС-Н8ПС та реєстраційний номер 18469 від 28.11.2006 (т. 1, а.с. 91-94).

При цьому самим апелянтом у судовому засіданні підтверджено відсутність у додатку до дозволу № 1527.10.30-45.21.1 (т. 1, а.с. 96) в переліку підіймальних споруд, які дозволено експлуатувати саме баштового крану Liebherr 132 ЕС-Н8 за № 18469.

Суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість доводів апелянта стосовно того, що листом від 27.03.2014 № 41 (з вимогою про необхідність здійснення процедури введення кранів в експлуатацію) відповідач звертався не до позивача безпосередньо, а до ТОВ "Основа" (особа, яка здійснювала монтаж баштового крану на об'єкті будівництва). Разом з цим, самим апелянтом у судовому засіданні було підтверджено, що умовами договору не передбачений обов'язок замовника взагалі звертатися до виконавця з вимогами або попередженнями про необхідність здійснення процедури введення крану в експлуатацію, зокрема зважаючи на те, що обов'язок позивача щодо надання документації, передбаченої п.п. 2.1.6. - 2.1.7. покладений безпосередньо на виконавця та його виконання не залежить від попередніх звернень замовника або будь-яких інших дій відповідача.

У відповідності до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів, затверджених наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 18.06.2007 №132 (далі - Правила), ці правила встановлюють вимоги до будови, виготовлення, установлення, монтажу, демонтажу, налагодження, експлуатації, ремонту, реконструкції та модернізації вантажопідіймальних кранів і машин, їх складових частин, а також вантажозахоплювальних органів, пристроїв, тари та колисок (пункт 1.1. Правил).

Згідно пункту 7.1.3 Правил, для реєстрації суб'єкт господарювання, у якого у власності або в користуванні (оренда, лізинг тощо) є вантажопідіймальний кран або машина та який має намір їх експлуатувати, подає письмову заяву та паспорт вантажопідіймального крана або машини. У заяві зазначається наявність у суб'єкта господарювання дозволу на експлуатацію цих вантажопідіймальних кранів або машин, одержаного відповідно до вимог НПАОП 0.00-4.05-03, а також наявність відповідальних працівників, зазначених у пункті 7.4.1 цих Правил, і навченого персоналу для обслуговування та ремонту вантажопідіймальних кранів або машин. Якщо у суб'єкта господарювання відсутні необхідні фахівці, то в заяві зазначається наявність договору зі спеціалізованою організацією на виконання відповідних робіт, зазначених у пункті 7.4.1 цих Правил.

Водночас згідно з приписами пункту 7.2.1. Правил, перед пуском у роботу вантажопідіймальних кранів і машин суб'єкт господарювання повинен одержати відповідно до вимог НПАОП 0.00-4.05-03 дозвіл спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з промислової безпеки та охорони праці на експлуатацію цих вантажопідіймальних кранів і машин. Пуск у роботу вантажопідіймальних кранів і машин здійснюється на підставі рішення про можливість їх експлуатації, зокрема, після монтажу, пов'язаного із установленням вантажопідіймального крана чи машини на нове місце (пункт 7.2.2. Правил).

Згідно з пунктом 7.2.3. Правил, рішення про можливість експлуатації вантажопідіймальних кранів і машин, що підлягають реєстрації в територіальних органах спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з промислової безпеки та охорони праці, приймається посадовою особою цього органу, крім випадків, зазначених у пунктах 7.2.9. і 7.2.10. цих Правил. У випадках, зазначених у підпунктах "1" - "3" пункту 7.2.2. цих Правил, рішення про можливість експлуатації вантажопідіймальних кранів і машин приймається на підставі результатів попередньо проведеного повного технічного огляду, крім випадку, зазначеного у пункті 7.2.4. цих Правил. Додатково посадовою особою перевіряється виконання вимог, викладених у пункті 7.4.1. цих Правил. При цьому згідно з пунктом 7.2.14. Правил, рішення про можливість експлуатації вантажопідіймальних кранів і машин засвідчується відповідним записом у паспорті вантажопідіймального крана чи машини особою (працівником), яка прийняла це рішення.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджується та позивачем не заперечується, що рішення про можливість експлуатації вищезазначеного баштанного крану № 18469 у паспорті 132ЕС-Н8ПС не засвідчено відповідним записом відповідальної посадової особи.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист територіального управління державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Київській області та м. Києві від 18.03.2015 № 04-13/1341, в якому зазначено, що пуск у роботу баштового крану Liebherr 132-Н8, який належить позивачу і змонтований на об'єкті "Комплекс по наданню послуг населенню (спортивний комплекс) з багатоповерховим паркінгом за адресою: вул. Академіка Заболотного, 37" посадовими особами територіального управління держгірпромнагляду у Київській області та м. Києві не проводився.

Таким чином у матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем жодних з вищенаведених обов'язкових дій, зокрема, по реєстрації, введенню в експлуатацію баштанного крану Liebherr 132-Н8 (саме змонтованого на об'єкті будівництва відповідача), пуску його у роботу, проведення повного технічного огляду, тощо.

Натомість, як було вищезазначено, дозвіл № 1527.10.30-45.21.1 Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду (держгірпромнагляд), відповідно до якого позивачу дозволяється виконання робіт підвищеної небезпеки, не є тим документом, який відповідає умовам, що визначені та узгоджені сторонами у п. 2.1.6, 2.1.7 договору, а також вимогам, передбаченим у наведених в даній постанові пунктах Правил.

За таких обставин суд першої інстанції на виконання вказівок, які містилися у постанові Вищого господарського суду України від 14.05.2015 у даній справі (та які є обов'язковими для місцевого господарського суду в розумінні ст. 111-12 ГПК України) всебічно та повно проаналізував правовідносини, які виникли між сторонами і дійшов правомірного висновку про те, що в порушення п.п. 2.1.6, 2.1.7 договору позивачем не була підготовлена дозвільна документація на введення баштового крану в експлуатацію на об'єкті, а також пуску такого крану згідно вимог чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи позивача про наявність листування між сторонами у спірний період (з посиланням на часткове визнання відповідачем факту простою крану) жодним чином не спростовують висновків місцевого господарського суду, а також обставин, встановлених у даній постанові. Так само, підписання відповідачем та представником ТОВ «Основа» (особа, яка здійснювала монтаж баштового крану на об'єкті будівництва) акту приймання виконаних будівельних робіт від 28.02.2014 № 11, жодним чином не підтверджує той факт, що кран Liebherr 132-Н8 було змонтовано у відповідності до вимог законодавства в сфері будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів, а також згідно з нормами промислової безпеки, оскільки повноваженнями щодо вчинення зазначених дій наділений виключно спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з промислової безпеки та охорони праці (відповідних дозволів від якого позивачем отримано не було).

Разом з цим, з аналізу розділу 3 договору вбачається, що відповідальність замовника, яка передбачена п. 3.3.2. договору, а також виникнення поняття «вимушений простій баштового крану» мають місце лише у тому випадку, коли баштовий кран має технічні можливості повноцінно функціонувати та відповідає усім вимогам, встановленим чинним законодавством у сфері будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів.

Доводи позивача про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема тим, що не взяв до уваги подану позивачем заяву про збільшення позовних вимог та не зазначив про неї у рішенні, спростовуються матеріалами справи. Хоча у вступній та описовій частині рішення зазначена попередня сума позовних вимог, у мотивувальній частині рішення (після встановлення обставин безпідставності позовних вимог) суд першої інстанції правомірно зазначив про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача господарських санкцій у вигляді пені, а також відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, шляхом стягнення з останнього 3 % річних та інфляційних втрат та подана до суду заява позивача про збільшення позовних вимог задоволенню не підлягають, оскільки мають похідний характер від основного зобов'язання.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, як в частині стягнення основного боргу, так і в частині стягнення штрафних санкцій та передбаченого ст. 625 ЦК України розміру відповідальності (в тому числі з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, про що було безпосередньо зазначено у рішенні).

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями "Основа-Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2015 у справі № 910/22639/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2015 у справі № 910/22639/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/22639/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім