РІШЕННЯ

15.09.2015Справа №910/18108/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., при секретарі судового засідання Нечай О.Н., розглянувши у відкритому судовому засіданні

справу № 910/18108/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта», м. Київ,

до державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України», м. Київ,

про стягнення 955 504,25 грн.,

за участю представників:

позивача - Бессараб С.С. (довіреність від 20.02.2015 № б/н); Марусенко Ю.Г. (довіреність від 20.02.2015 № б/н);

відповідача - Тонкогон В.В. (довіреність від 08.07.2015 №54).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ілта» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» (далі - Підприємство) про стягнення 955 504,25 грн. штрафу за дострокове розірвання договору оперативного лізингу від 13.11.2013 № 149313 (далі - Договір) та неустойки за несвоєчасне привернення транспортних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 порушено провадження у справі № 910/18108/15 та призначено до розгляду у судовому засіданні на 06.08.2015.

30.07.2015 позивач подав суду клопотання про долучення до матеріалів справи документів на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

06.08.2015 відповідач подав суду заяву про перенесення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю підготовки до судового засідання та подання всіх необхідних документів.

Суд визнав клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

У судовому засіданні 06.08.2015 було оголошено перерву до 13.08.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

13.08.2015 відповідач подав суду клопотання про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерство аграрної політики та продовольства України (далі - Міністерство).

Клопотання мотивовано тим, що: уповноваженим органом відповідача є Міністерство, яке відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 № 809, має здійснювати погодження Договору.

Відповідно до частини першої статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Суд залишив клопотання відповідача про залучення третьої особи без задоволення, оскільки не наведено обставин того, що рішення з даної господарської справи може вплинути на права та обов'язки Міністерства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2015 розгляд справи було відкладено на 10.09.2015, у зв'язку з неявкою представників позивача.

10.09.2015 відповідач заявив клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної з даною іншої справи, а саме № 910/20526/15 за позовом Підприємства до Товариства про визнання недійсним Договору.

Суд відклав розгляд вказаного клопотання у наступне судове засідання.

У судовому засіданні 10.09.2015 було оголошено перерву до 15.09.2015, відповідно до статті 77 ГПК України.

Заслухавши думку представників сторін, суд дійшов до висновку про відхилення клопотання про зупинення провадження у справі, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Згідно з пунктом 3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) статтею 79 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 ГПК, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3 та частиною другою статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

З огляду на викладене, суд не вбачає неможливості розгляду даного господарського спору без результатів рішення з господарської справи, оскільки Господарський суд міста Києва може самостійно встановити ті обставини на які посилаються учасники даного процесу та в порядку пункту 1 статті 83 ГПК України у разі наявності підстав визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

Отже, зупинення провадження у даній справі є недоцільним і таким, що суперечить принципу розумності строку вирішення спору.

15.09.2015 відповідач подав суду: відзив на позовну заяву; клопотання про розгляд справи колегіально; клопотання про здійснення фіксації судового розгляду.

Підприємство у відзиві заперечило проти задоволення позовних вимог, вказавши таке:

- Договір має бути визнаний недійсним у зв'язку з відсутністю погодження органу управління відповідача, що суперечить чинному законодавству України та інтересам держави в особі Міністерства;

- відсутні правові підстави для стягнення штрафу;

- пред'явлені вимоги стосуються зобов'язання, що уже припинило свою дії, а пред'явлені суми штрафу стосуються умов порушень Договору, що відповідачем не було здійснено;

- пред'явлена сума штрафу не відповідає умовам Договору та нарахована за умовами, що не дають чіткого визначення порядку нарахування, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог;

- позивач порушує вимоги статті 61 Конституції України пред'являючи вимоги про стягнення штрафу;

- відповідно до частини першої статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення;

- відповідач є державним підприємством, фінансове забезпечення якого здійснюється щорічно затвердженим фінансовим планом;

- відсутність відповідних витрат у фінансовому плані унеможливлює сплату пред'явлених сум штрафу;

- з огляду на коливання курсу валют, оплата за користуванням предмету лізингу була більшою ніж обумовлена сторонами під час укладання Договору, де загальна сума переплати становить 631 523,46 грн.;

- згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу;

- якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій;

- навіть у випадку встановлення законності пред'явлення суми штрафу, позивач у будь-якому випадку не поніс збитків, а навпаки отримав прибуток, з чого випливає безпідставність пред'явлення суми штрафів.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.09.2015 підтримав клопотання про призначення колегіального розгляду справи, яке мотивоване тим, що справа є надзвичайно складною у зв'язку з пред'явленням великої суми штрафу.

Відповідно до статті 46 ГПК України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Господарський суд міста Києва дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання відповідача про призначення колегіального розгляду справи, оскільки Підприємством не мотивовано належним чином у чому саме воно вбачає складність справи, та документально не підтверджено викладені у клопотанні обставини.

Представники позивача у судовому засіданні 15.09.2015 надали пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача надав пояснення по суті спору; проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

У судовому засіданні 15.09.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи та на вимогу відповідача здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

13.11.2013 Товариством (лизингодавець) та Підприємством (лізингоодержувач) було укладено Договір, за умовами якого:

- Договір регулює правовідносини між лізингодавцем та лізингоодержувачем з оперативного лізингу транспортного засобу (засобів). Усі доповнення, додатки та будь-які інші документи, які тим чи іншим чином цитуються, та/або на які містяться посилання у Договорі, є невід'ємною його частинами. Об'єкт лізингу - це транспортний засіб (або транспортні засоби) в тому розумінні, як цей термін визначено Договором (пункт 1.1 Договору);

- склад та вартість предмету лізингу, ознаки, параметри та комплектність кожного транспортного засобу вказується в лізинговому протоколі (пункт 1.2 Договору);

- підписання сторонами Договору та підписання лізингоодержувачем лізингового протоколу вважається заявою лізингоодержувача на отримання від лізингодавця транспортного засобу з бажаними для лізингоодержувача споживчими якостями (призначення, колір, комплектація, технічні характеристики та ін.), зазначеними у лізинговому протоколі, у оперативний лізинг на умовах Договору та є початком строку дії Договору (пункт 2.1 Договору);

- лізингоодержувач сплачує лізингодавцеві: (a) перший лізинговий платіж, як це визначено в лізинговому протоколі; (b) чергові лізингові та будь-які інші платежі, належні за цим лізинговим договором, мають бути сплаченими протягом п'яти робочих днів із дня пред'явлення (виставлення) лізингодавцем відповідних рахунків згідно з графіком платежів, зазначеним в лізинговому протоколі. Термін лізингу транспортного засобу, на який нараховується черговий платіж, становить один місяць; (c) будь-які інші платежі, належні за цим лізинговим договором, мають бути сплаченими протягом трьох робочих днів із дня виставлення лізингодавцем відповідних рахунків (підпункт 3.1.1 пункту 3.1 Договору);

- лізингоодержувач зобов'язаний повернути транспортний засіб лізингодавцю не пізніше дати, зазначеної в акті приймання-передачі, якщо сторони не домовляться про інше. В разі прострочки зазначеної дати, лізингоодержувач сплатить на користь лізингодавця штраф (неустойку) в розмірі: F = МР * (N+1), де F - сума неустойки, МР - останній сплачений черговий лізинговий платіж, N - кількість повних місяців прострочки (пункт 6.1 Договору);

- лізингоодержувач зобов'язаний повернути транспортний засіб лізингодавцю у випадку розірвання Договору чи дострокового його припинення. Строк повернення - 2 робочих дні з дати розірвання (або припинення) Договору. За порушення цього строку лізингоодержувач, крім сплати штрафу, що визначений пунктом 6.1. Договору, зобов'язується сплатити на користь лізингодавця також: штраф в розмірі чергового лізингового платежу, який він лізингоодержувач мав би сплатити в разі користування транспортним засобом відповідно до графіку лізингового протоколу; відшкодування збитків що зазнав лізингодавець за час затримки повернення йому транспортного засобу (пункт 6.2 Договору);

- Договір припиняє дію у випадку належного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 7.1 Договору);

- датою припинення Договору є дата повернення останнього з транспортних засобів, що знаходився в користуванні лізингоодержувача (підпункт 7.1.1 пункт 7.1 Договору);

- повернення всіх транспортних засобів не звільняє лізингоодержувача від сплати грошового боргу, а також від відповідальності за порушення умов Договору, що мало місце в період його дії (підпункт 7.1.4 пункт 7.1 Договору);

- у разі розірвання Договору або певних лізингових протоколів за ініціативою лізингоодержувача (по причинам, що не залежать від лізингодавця) він повинен погасити заборгованість з лізингових платежів, якщо така має місце, повернути транспортні засоби та сплатити штраф за дострокове припинення Договору (або лізингового протоколу) у розмірі трьох чергових лізингових платежів за всіма підписаними лізинговими протоколами, що мають бути розірвані (підпункт 7.2.3 пункт 7.2 Договору).

Договір підписано уповноваженими особами, а саме, від позивача - директором з фінансів та лізингу Кощеєвим Олександром Сергійовичем, який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В. 28.05.2013 та зареєстрованої в реєстрі за № 1515, та від відповідача - генеральним директором ОСОБА_7, який діяв на підставі статуту, та скріплено печатками.

Договір було оспорено Підприємством шляхом подання позову до Господарського суду міста Києва про визнання правочину недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2015 № 910/20526/15 було порушено провадження у справі.

Суд не вбачає підстав для зупинення провадження у даній справі до завершення розгляду судом справи № 910/20526/15.

Відповідно до пункту 1 статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

До матеріалів справи долучено копію позовної заяви Підприємства про визнання Договору недійсним, яка мотивована таким:

- Підприємство здійснює діяльність за державні кошти та діє на підставі статуту;

- відповідно до пункту 10.2 статуту управління Підприємством здійснюється його генеральним директором, який призначається Уповноваженим органом управління;

- згідно з підпунктом 10.5.7 пункту 10.5 статуту генеральний директор підприємства розпоряджається коштами та майном Підприємства відповідно до статуту та законодавства;

- пунктом 7 Порядку передбачено, що зміни до кредитного договору (договору позики), договору поруки або договору про надання гарантії, а також до умов розміщення облігацій підприємства щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту (позики), виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом (позикою), обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань за кредитами (позиками) підлягають погодженню з Мінфіном або уповноваженим органом відповідно до цього Порядку шляхом подання техніко-економічного обґрунтування необхідності внесення таких змін або здійснення реструктуризації;

- тобто чинне законодавства України, дає чітке визначення порядку укладання договорів державними підприємствами, до якого відноситься і Підприємство;

- Договір, який був підписний попереднім керівником ОСОБА_7, не був погоджений органом управління, яким є Міністерство, а отже вказаний Договір укладений із порушеннями чинного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Отже, укладений позивачем і відповідачем договір за своєю правовою природою є договором лізингу.

Відповідач як на підставу недійсності правочину посилається на те, що Договір не було погоджено з Міністерством, що є порушенням пункту 7 Порядку.

Разом з тим, вказаний пункт не містить вказівку на договори лізингу (оперативного лізингу), тощо, а має обмеження, що відносяться до договорів кредиту, позики, і таке інше.

З огляду на наведене, Договір не суперечить нормам чинного законодавства України, зокрема пункту 7 Порядку, а тому підстав для визнання правочину недійсним немає.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На виконання умов Договору позивач передав відповідачу об'єкт лізингу (транспортні засоби), що підтверджується актами приймання-передачі (від 25.11.2013; від 03.12.2013; від 04.12.2013; від 11.12.2013), які підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками діючих юридичних осіб без зауважень.

Відповідач 10.02.2015 надіслав позивачу листа № 138-2/1-01/172, в якому повідомив Товариство про бажання достроково припинити оперативний лізинг щодо декількох автомобілів, і про бажання перевести інші автомобілі з умов оперативного лізингу на фінансовий.

Фактичного переведення автомобілів на умови фінансового лізингу не відбулося, і Підприємство повернуло Товариству всі автомобілі 01.04.2015, що підтверджується відповідними актами повернення, належним чином засвідчені копії яких долучені до матеріалів справи.

Два автомобілі, щодо яких лізинг за проханням відповідача було достроково припинено (VW Т5 Multivan 2,0 TDI 4 Мotion AT та VW Passat B7 Premium 2,0 TDI DSG 140) були повернуті Підприємством з порушенням строків (протягом 2-х днів з моменту розірвання Договору), передбачених пунктом 6.2 Договору.

Так, прострочення повернення транспортних засобів складає 49 календарних дні.

Позивач зазначає, що у квітні 2015 року надіслав відповідачу фінансові документи на оплату штрафних санкцій, що виникли за Договором.

Підприємство листом від 19.05.2015 № 138-2/1-03/592 відмовився від добровільної сплати штрафних санкцій.

Товариство, з метою досудового врегулювання спірної ситуації, надіслало Підприємству лист-претензію від 21.05.2015 №125-юр про необхідність безспірної сплати штрафних санкцій за Договором протягом семи днів, та попередило про те, що у разі їх несплати, буде захищати свої права, як лізингодавця за Договором у судовому порядку.

Відповідач залишив вказану претензію без відповіді та належного реагування.

Позивач просить стягнути з відповідача: 677 233,65 грн. штрафу за дострокове розірвання Договору та 278 270,60 грн. неустойки за несвоєчасне повернення довх автомобілів.

У частині першій статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Згідно з частиною четвертою статті 231 ГК України, штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, перевіривши здійснені позивачем розрахунки, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що вони правильні.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на таке:

- відсутні правові підстави для стягнення штрафу;

- пред'явлені вимоги стосуються зобов'язання, що уже припинило свою дії, а пред'явлені суми штрафу стосуються умов порушень Договору, що відповідачем не було здійснено;

- пред'явлена сума штрафу не відповідає умовам Договору та нарахована за умовами, що не дають чіткого визначення порядку нарахування, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог;

- позивач порушує вимоги статті 61 Конституції України пред'являючи вимоги про стягнення штрафу;

- відповідач є державним підприємством, фінансове забезпечення якого здійснюється щорічно затвердженим фінансовим планом;

- відсутність відповідних витрат у фінансовому плані унеможливлює сплату пред'явлених сум штрафу;

- з огляду на коливання курсу валют, оплата за користуванням предмету лізингу була більшою ніж обумовлена сторонами під час укладання Договору, де загальна сума переплати становить 631 523,46 грн.;

- навіть у випадку встановлення законності пред'явлення суми штрафу, позивач у будь-якому випадку не поніс збитків, а навпаки отримав прибуток, з чого випливає безпідставність пред'явлення суми штрафів.

Доводи відповідача є необґрунтованими та спростовуються доказами, долученими до матеріалів справи, виходячи з такого.

Судом встановлено порушення відповідачем умов Договору, що, у свою чергу, потягло за собою застосування штрафних санкцій.

Посилання Підприємства на нарахування штрафних санкцій за зобов'язаннями, що вже припинили свою дію та невідповідність розміру штрафу, спростовуються тим, що: припинення дії Договору не звільняє відповідача від відповідальності за неналежне виконання його умов; нарахування штрафних санкцій здійснено відповідно до пунктів 6.1 та 7.2 Договору.

Що ж до тверджень про те, що Підприємство є державним і у його фінансовому плані відсутні відповідні витрати, то слід зазначити таке.

Державне підприємство, як і будь-яка інша юридична особа, повинно належним чином виконувати умови договорів, які є обов'язковими для виконання.

Конституція України та норми чинного законодавства України передбачають рівність усіх учасників господарських відносин, незалежно від того чи є вони державними, чи ні.

Відповідач документально не підтвердив здійснення переплати за Договором, а коливання курсу є частиною ризику господарської діяльності та не може слугувати підставою для звільнення від відповідальності.

Позивачем не порушено вимоги статті 61 Конституції України оскільки штрафні санкції нараховані за різні правопорушення, а саме: прострочення повернення об'єктів лізингу та дострокове розірвання Договору.

Посилання відповідача на статтю 233 ГК України не приймаються до увагу, з огляду на таке.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до підпункту 3.17.4 пункту 3.17 Постанови № 18 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Суд не вбачає підстав для застосування пункту 3 статті 83 ГПК України, оскільки відповідач не подав жодного документального підтвердження наявності поважних причин неналежного виконання умов Договору, прострочення повернення об'єктів лізингу більше ніж на півтора місяця, тощо.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували заперечення проти задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене позов підлягає задоволенню.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1; ідентифікаційний код: 30518866) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» (01103, м. Київ, вул. Залізничне шосе, 6; ідентифікаційний код: 14284053): 677 233 (шістсот сімдесят сім тисяч двісті тридцять три) грн. 65 коп. штрафу; 278 270 (двісті сімдесят вісім тисяч двісті сімдесят) грн. 60 коп. неустойки та 19 110 (дев'ятнадцять тисяч сто десять) грн. 09 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 21.09.2015.

Суддя І.Д. Курдельчук