КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2015 р. Справа№ 910/8581/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від позивача: Гриб О.М. - за дов.

Костенко Ю.В. - за дов.

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Основа Солсиф»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015

у справі № 910/8581/15-г

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК-БУД БЦ»

до Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Основа Солсиф»

про стягнення 234 262, 42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МЖК-БУД БЦ» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Основа Солсиф» (далі, відповідач) про стягнення 234 262,42 грн. (198 558, 41 грн. - основний борг, 5 956, 75 грн. - пеня, 2056, 30 грн. - 3% річних, 27 690, 96 грн. - інфляційні втрати).

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем обов'язку з оплати вартості виконаних робіт за Договором субпідряду № 20/14 від 29.07.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 у справі № 910/8581/15-г позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення зі Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК-БУД БЦ» суму заборгованості у розмірі 198 558 (сто дев'яносто вісім тисяч п'ятсот п'ятдесят вісім) грн. 41 коп., 3 % річних у розмірі 2 056 (дві тисячі п'ятдесят шість) грн. 30 коп., пеню в розмірі 5 956 (п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят шість) грн. 75 коп., інфляційні втрати в розмірі 27 690 (двадцять сім тисяч шістсот дев'яносто) грн. 96 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 685 (чотири тисячі шістсот вісімдесят п'ять) грн. 25 коп.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 у справі № 910/8581/15-г, скасувавши частину стягнення зі Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, а саме: 2 056,30 грн. 3 % річних; 27 690,96 грн. втрат від інфляції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що одночасне нарахування відповідачу пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій суперечить чинному законодавству України, а саме статті 625 Цивільного кодексу України та є неправомірним.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2015 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 10.09.2015.

Представник позивача 10.09.2015 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, просив у її задоволенні відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 у справі № 910/8581/15-г залишити без змін.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 10.09.2015, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як підтверджується матеріалами справи, 29.07.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЖК-БУД БЦ» (субпідрядник) та Спільним українсько - французьким підприємством з іноземними інвестиціями у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Основа - Солсиф» (підрядник) був укладений Договір субпідряду № 20/14 (далі, Договір), відповідно до пункту 1.1. якого субпідрядник приймає на себе якісно і у встановлені строки виконати комплекс робіт по влаштуванню монолітних залізобетонних конструкцій на будівництві об'єкта «Будівництво готельного комплексу з підземним паркінгом по вул. Лютеранській 14в в Печерському районі м. Києва», а підрядник зобов'язується прийняти виконані роботи і оплатити їх відповідно до умов даного договору.

Згідно пункту 2.2. Договору загальна вартість робіт за договором визначається на підставі підписаних сторонами протягом дії даного договору актів виконаних робіт та довідок про вартість виконаних підрядних робіт та витрат по формі КБ-3.

Відповідно до пункту 4.9. Договору оплата виконаних робіт за договором проводиться до 10 числа місяця, наступного за звітним на підставі довідки ф. КБ-3 та акту виконаних робіт, виходячи з фактично виконаних робіт без урахування раніше сплаченого першочергового авансу, якщо такий сплачувався.

Наявними у матеріалах справи актами приймання виконаних будівельних робіт та довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за формою КБ-3 за серпень 2014 року від 29.08.2014, вересень 2014 року від 30.09.2014, жовтень 2014 року від 31.10.2014 підтверджується загальна сума виконаних позивачем за Договором та прийнятих відповідачем робіт у розмірі 1 056 558, 41 грн.

Водночас, вартість прийнятих за Договором робіт станом на дату звернення позивача до суду та протягом розгляду справи в повному обсязі відповідачем позивачу не сплачена, у зв'язку з чим заборгованість відповідача складає 198 558, 41 грн.

Також, позивач просив стягнути з відповідача 5 956,75 грн. - пені, 2056,30 грн. - 3% річних, 27 690,96 грн. - інфляційних збитків за порушення відповідачем зобов'язань за Договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вбачається із матеріалів справи, свої зобов'язання за Договором позивач виконав належним чином, що підтверджується підписаним представниками сторін зазначеними вище актами приймання виконаних будівельних робіт та довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою КБ-3 за серпень 2014 року, вересень 2014 року та жовтень 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України та приписів пункту 4.9. Договору строк виконання відповідачем грошового зобов'язання по оплаті вартості виконаних позивачем та прийнятих відповідачем робіт станом на момент розгляду справи настав.

Проте, відповідач своїх зобов'язань по оплаті виконаних позивачем та прийнятих відповідачем робіт не виконав, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 198 558, 41 грн. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Доказів на підтвердження погашення існуючої заборгованості або контррозрахунку заборгованості відповідач ні суду першої інстанції, ні до апеляційного господарського суду не надав.

Таким чином, факт наявності основної заборгованості відповідача перед позивачем за Договором належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача визначеної грошової суми обґрунтованими.

Сплату вказаної суми заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача 5 956,75 грн. - пені, 2056,30 грн. - 3% річних, 27 690,96 грн. - інфляційних збитків колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що порушення господарських зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено, зокрема, пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, пунктом 6.2. Договору встановлено, що у випадку, якщо підрядник порушив грошові зобов'язання, він сплачує на користь субпідрядника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше 3% вартості несплаченої суми.

Враховуючи вищезазначені норми закону та умови Договору, а також ту обставину, що відповідачем порушено вимоги Договору щодо строків своєчасної оплати за виконані позивачем роботи, перевіривши правильність нарахування позивачем пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 5 956,75 грн.

Також, за рішенням суду першої інстанції, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 2056,30 грн. 3 % річних та 27 690,96 грн. інфляційних втрат.

У апеляційній скарзі відповідач зазначає, що не погоджується із рішенням суду у частині стягнення з нього 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки одночасне нарахування відповідачу пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій суперечить чинному законодавству України, а саме статті 625 Цивільного кодексу України та є неправомірним.

Зазначені доводи апелянта не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися.

Вказана стаття також передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов'язання проценти річних.

Пунктом 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею.

Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, підставою для стягнення з боржника 3 % річних та інфляційних є вимога кредитора, а можливість їх стягнення не має бути обов'язковою умовою Договору між боржником та кредитором, та може стягуватись поряд з пенею.

Отже, враховуючи доведеність порушення відповідачем зобов'язання за Договором, колегія суддів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК-БУД БЦ» про стягнення з відповідача 2 056,30 грн. 3% річних та 27 690,96 грн. інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Основа Солсиф» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Основа Солсиф» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 у справі № 910/8581/15-г залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 у справі № 910/8581/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/8581/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх