ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2015 р.Справа № 922/4570/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровой Т.О.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Модус-Інструмент", м. Харків
до ДП завод "Електроважмаш" м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників сторін :

від позивача: ОСОБА_2 - директор;

від відповідача: ОСОБА_3 за дов. №248-1204 від 22.04.2015 р.;

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Модус-Інструмент" (позивач), звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства завод "Електроважмаш" (відповідач) заборгованість за поставлений товар в сумі - : 34231,44 грн; інфляційних збитків - 58879,59 грн.; відсотків за користування коштами - 2400,56; пені за несвоєчасне виконання зобов'язання - 8959,41 грн. В обгрунтвання позову позивач посилається на порушення відповідачем своїх зобовязань щодо своєчасної оплати товару поставленого позивачем згідно договорів поставки: № 234/089-ВК від 31.05.2013; № 234/098С від 17.05.2013; № 234/144С від 24.10.2013; № 234/153С від 29.11.2013; № 234/225С від 13.08.2014; № 234/233 С - від 20.10.2014. А також просить суд стягнути з відповідача судовий збір.

У судовому засіданні 08 вересня 2015р. оголошувалась перерва до 15 вересня 2015р. 14:20.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав заяву про зменшення позовних вимог, яка надана ним до суду, в якій позивач, користуючись правами наданими йому ст.22 ГПК України, просить стягнути з відповідача: заборгованість у розмірі 69 724грн. 88 коп. (в т.ч. інфляційні збитки 58 879 грн. 59коп., відсотки за користування коштами 2410 грн. 87 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язання 8 434 грн. 42 грн.).

Враховуючи, що згідно ч.4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитися від позову або зменшити розмір позивних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви, суд приймає заяву позивача, як таку, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству та продовжує розгляд справи з урахуванням цих змін.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, з підстав викладених ним у відзиві на позов, який ним наданий до суду 8.09.2015 р. Надав заяву про застосування позовної давності. Також відповідач зазначив, що позивач не може посилатись на дати виписки видаткових накладних, як на фактичну дату поставки продукції, а первинним документом, що підтверджує дату поставки товару постачальником на адресу замовника є товарна- транспортна накладна.Та просив відмовити у задоволені позову.

Позивач надав до суду товарно- транспортні накладні, копій яких містяться у матеріалах справи (а.с. 61-84).

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

У 2013 та 2014 роках між Державним підприємством заводом «Електроважмаш» - «Замовник» та ТОВ «Модус-Інструмент» - «Постачальник», було укладено договори поставки Товару за номерами: -№ 234/089-ВК від 31.05.2013; № 234/098С від 17.05.2013; № 234/144С від 24.10.2013; № 234/153С від 29.11.2013; № 234/225С від 13.08.2014; № 234/233 С - від 20.10.2014.

Підписані складені видаткові накладні:№ М-00000001 від 08.01.2014;№ М-00000056 від 27.01.2015;№ М-00000057 від 27.01.2015;№ М-00000058 від 27.01.2015;№ М-00000103 від 9.02.2015;№ М-00000368 від 16.04.2015; № М-00000411 від 13.05.2014;№ М-00001170 від 24.11.2014;№ М-00001174 від 15.08.2013;№ М-00001240 від 02.09.2013;№ М-00001298 від 13.09.2013;№ М-00001301 від 13.09.2013;№ М-00001332 від 20.09.2013;№ М-00001435 від 10.10.2013;№ М-00001574 від 04.11.2013;№ М-00001689 від 21.11.2013;№ М-00001770 від 05.12.2013;№ М-00001784 від 10.12.2013;№ М-00001880 від 25.12.2013;№ РН-0001102 від 02.08.2013;М-00000002 від09.01.2014;М-00000045 від22.01.2014;М-00000047 від22.01.2014;М-00000077 від 28.01.2014;М-00000078 від 28.01.2014;М-00000079 від 28.01.2014;М-00000443 від 16.05.2014;М-00000444 від 16.05.2014;М-00000445 від 16.05.2014;М-00000446 від 16.05.2014;М-00000475 від 22.05.2014;М-00000597 від 24.06.2014;М-00001037 від 16.10.2014;М-00001038 від 16.10.2014;М-00001054 від 23.10.2014;М-00001109 від 05.08.2013;№ РН-0001099 від 02.08.2013;М-00001139 від 09.08.2013;М-00001144 від 09.08.2013; М-00001146 від 09.08.2013.

Відповідно до умов п. 1.1. вищезазначених Договорів Постачальник зобов'язується поставити продукцію у власність Замовника, а Замовник зобов'язується прийняти від Постачальника продукцію та оплатити її в порядку, передбаченому договорами.

Пунктами 4.1. цих Договорів встановлено, що Замовник здійснює оплату продукції протягом 60 календарних днів з моменту поставки і приймання її за якістю і кількістю.

Згідно п.11.4 Договорів: № 234/098С від 17.05.2013; № 234/144С від 24.10.2013; № 234/153С від 29.11.2013; № 234/225С від 13.08.2014; № 234/233 С - від 20.10.2014, п. 9.4 Догоріра №234/089-ВК від 31.05.2013 :

- За порушення термінів розрахунку, передбачених цими договорами, Постачальник має право пред'явити Замовнику вимогу про сплату пені в розмірі 0,1% від суми простроченої оплати за кожен день прострочення, але не більше однієї облікової ставки НБУ.

Згідно п.11.5 Договорів: № 234/098С від 17.05.2013; № 234/144С від 24.10.2013; № 234/153С від 29.11.2013; № 234/225С від 13.08.2014; № 234/233 С - від 20.10.2014

- За порушення строку оплати продукції, передбачених цими договорами, Постачальник має право вимагати оплату 1% річних та індексу інфляційних витрат.

Як зазначає Позивач, заборгованість склалась у розмірі 69 724, 88 грн., де: інфляційні збитки 58 879,59 грн., відсотки за користування коштами 2410,87 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань 8434,42 грн.

У зв'язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов'язань, Позивачем 10.03.2015р. було направлено претензію на суму 409 352, 55 грн.

Як вбачається з матеріалів справи позивач свої зобов'язання за договорами виконав в повному обсязі, про що свідчать копії видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, які містяться у матеріалах справи.

Відповідач отримав товар, про що свідчать підписи представника відповідача на довіреностях на отримання матеріальних цінностей, на видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, копії яких містяться у матеріалах справи. Але оплачував не своєчасно, про що свідчать банківські виписки, копії яких містяться у матеріалах справи.

Перевіривши нарахування інфляційних збитків та % за користування коштами суд приходить до висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства та інтересам сторін.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 8434,42 грн.

Ч 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкції на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договорами.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Умовами договорів поставки сторони погодили, що у разі несвоєчасного виконання зобовязань по оплаті товару відповідач (замовник) сплачує позивачу (постачальнику) пеню у розмірі 0,1% від суми простроченої оплати за кожен день прострочення, але не більше облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно ч.1 та ч.З ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідачем заявлено клопотання щодо застосування строку позовної давності до пені нарахованої позивачем.

У відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Але у відповідності до ч. З ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Перевіривши нарахування пені ознайомившись із розрахунком позивача, перевіривши строк в межах якого здійснено нарахування, суд приходить до висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства та строк позовної давності позивачем не пропущено.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків виникають з договорів та інші правочини. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647,649,651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Уразі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Уразі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюються або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Так ч.1 та ч.2 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після прийняття його або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, суд керуючись ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладає на відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства завод "Електроважмаш" (61089, м. Харків, пр. Московський, 299, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Модус-Інструмент" (,61146, м. Харків, вул. Героїв Праці, б. 32-А, рах. № 8982 ПуАТ «Фідобанк», МФО 300175)- 58879 грн. 59 коп. втрат від інфляції, 2410 грн. 87 коп. процентів річних, 8434 грн. 42 коп. пені та 1827 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 21.09.2015 р.

Суддя ОСОБА_1