РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2015Справа №910/12108/15

За позовом Державного підприємства "КИЇВПАССЕРВІС" (вул. Нижній Вал, 15А, м. Київ, 04071)

до Підприємства із 100% іноземним капіталом "ААЗ "Трейдінг Ко" (вул. Чистяківська, 30, м. Київ, 03062)

про стягнення 38 718,22 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Богданов О.В. - представник, дов. № 1/06-14/2049 від 23.12.14

Від відповідача: Ференц О.З. - представник дов. № 30 від 06.01.14

У судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "КИЇВПАССЕРВІС" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Підприємства із 100% іноземним капіталом "ААЗ "Трейдінг Ко" про стягнення 38 718,22 грн., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 827,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за Договором № 87-12 про надання послуг автостанціями та автовокзалом "Київ" автомобільному перевізнику від 21.12.12 р. та додаткової угоди до нього в частині сплати автостанційного збору від вартості реалізованих за період з 01.10.-31.10.14 р. квитків на визначені рейси.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 порушено провадження у справі № 910/120108/15 та призначено до розгляду на 03.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 07.07.15 р..

07.07.2015 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалами господарського суду м. Києва від 20.07.15 р. та 05.08.15 р. розгляд справи відкладався на 05.08.15 р. та 20.08.15 р. відповідно.

У судові засідання 03.06.15 р., 05.08.15 р. та 20.08.15 р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

До початку судового засідання 03.06.15 р. представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог посилаючись на факт розірвання додаткової угоди до договору, яка є підставою для визначення та сплати автостанційного збору від вартості самостійно реалізованих квитків, та неналежністю доказів позивача.

В судовому засіданні 03.06.15 р. представником позивача подані письмові пояснення (без вихідних реквізитів), в яких зазначено, що розрахунок автостанційного збору за період 01.10.14 - 31.10.14 р. здійснювався на підставі відомостей з продажу квитків на автостанції «Київ», підписаних представником відповідача. Оскільки зазначені відомості не відображають розмір вартості квитка, придбаного пасажиром, розмір частини автостанційного збору розраховувався виходячи з вартості проїзду до найближчої станції за наданим відповідачем тарифом. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

Крім того, представником позивача в судовому засіданні 03.06.15 р. подано клопотання б/н від 03.06.15 р. про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволено документи долучені судом до матеріалів справи.

Представником відповідача в судовому засіданні 03.06.15 р. подано письмове клопотання б/н від 03.06.15 р. про долучення документів до матеріалів справи, а саме копій ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2015 у справі № 761/7505/15-к та протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 24.03.2015. Клопотання судом задоволено, документи долучені судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 20.08.15 р. сторонами суду не надано.

Пунктом 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) Вищим господарським судом України роз'яснено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судових засіданнях 03.06.15 р., 05.08.15 р. та 20.08.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судових засіданнях 03.06.15 р., 05.08.15 р. та 20.08.15 р. підтримав заперечення проти позову з підстав, викладених у відзиві позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наявні в матеріалах справи докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 грудня 2012 р. між Державним підприємством «Київпассервіс» (позивач у справі, підприємство за договором) та Підприємством з 100 % іноземним капіталом «ААЗ ТРЕЙДІНГ КО» (відповідач у справі, автомобільний перевізник за договором) укладено договір № 87-12 про надання послуг автостанціями та автовокзалом «Київ» автомобільному перевізнику (далі - Договір).

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Договору предметом цього договору є надання послуг підприємством автомобільному перевізнику, пов'язаних з відправленням та прибуттям пасажирів. Підприємство надає автомобільному перевізнику на території автостанцій міста Києва та області та автовокзалу «Київ», підпорядкованих ДП «Київпассервіс», комплекс обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією та здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом автомобільного перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформування водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил під час здійснення регулярних пасажирських перевезень на автобусних маршрутах загального користування.

Розділами 2 - 8 Договору сторони визначили права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність і вирішення спорів за договором, умови зміни та припинення договору тощо.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом 1 року (п. 8.1 договору).

Додатковою угодою від 05.11.2013 р. строк дії договору продовжено до 20.12.2014 р.

Додатковою угодою від 09.12.2014 р. строк дії договору продовжено до 20.01.2015 р.

Як свідчать матеріали справи, Договір та Додаткові угоди до нього підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Окрім цього, засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначаються Законом України «Про автомобільний транспорт», який, як зазначено в ст. 3, регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 905 ЦК України).

Стаття 36 Закону України „Про автомобільний транспорт" містить перелік обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями 1) пасажирам: продаж квитків; користування приміщеннями для чекання поїздки, облаштованими місцями для сидіння; можливість користування громадськими вбиральнями; інформування щодо розкладу руху автобусів та вартості поїздки та 2) автомобільному перевізнику: продаж квитків; організація прибуття та відправлення автобуса з облаштованих платформ; інформування водія щодо умов дорожнього руху на маршруті. За надання обов'язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка. Послуги автостанцій, крім послуг кімнати матері і дитини, пасажирам надаються за плату. Власники автостанцій несуть відповідальність за якість та безпеку послуг, що надаються автостанціями пасажирам та автомобільним перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції.

Згідно зі ст. 32 Закону України „Про автомобільний транспорт" відносини автомобільного перевізника, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій, визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів (ч. 2 ст. 32 Закону України „Про автомобільний транспорт").

Власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію (ч. 3 ст. 32 Закону України „Про автомобільний транспорт").

Наказом Міністерства транспорту України від 28 серпня 2001 № 565 "Про затвердження Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів" (далі - наказ № 565) передбачено, що до обов'язкових послуг автостанцій, що надаються перевізнику є послуга кас автостанцій (п.1.2.2).

Як зазначено в п.7.1 наказу № 565 відносини перевізників з власниками автостанцій визначаються договором, який передбачає доручення перевізника укладати від його імені договір з пасажиром про перевезення та отримання послуг.

Аналогічні положення містяться у Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.09.2010 № 700 (далі - Порядок).

В п. 114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 р. № 176 (далі - постанова № 176) зазначено, що Перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Мінінфраструктури. Порядок розрахунку вартості послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначає Мінінфраструктури.

У відповідності до положень п.2 ч.1 пункту 1 постанови № 176 квиток па проїзд - документ установленої форми, який підтверджує факт укладення договору перевезення. До вартості квитка входить і вартість проїзду, ПДВ, страховий платіж та автостанційний збір.

Перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Примірну форму договору про продаж квитків затверджує Мінінфраструктури. Продаж квитків може здійснюватися водієм автобусу в разі відсутності у населеному пункті автостанції або агентства з продажу квитків, а також після закриття квитково-касової відомості на автостанції. Продаж квитків здійснюється за маршрутом прямування та у зворотному напрямку, якщо це передбачено в договорі про продаж квитків. У разі продажу квитків через агентство або перевізником самостійно частину автостанційного збору перевізник перераховує автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку (п. 115 постанови № 176).

За надання обов'язкових послуг, передбачених статтею 36 Закону України "Про автомобільний транспорт", з пасажира справляється автостанційний збір, що входить у вартість квитка. Розмір автостанційного збору визначається власником автостанції за погодженням з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими держадміністраціями, на території яких розташована автостанція. Порядок визначення розміру автостанційного збору затверджує Мінінфраструктури (п. 116 постанови № 176).

Відносини власника та перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, які проходять через автостанцію, згідно з пунктом 114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, визначаються договором про надання послуг автостанціями, примірна форма якого визначається Мінінфраструктури України (п. 5.1 Порядку). У п. 5.2 Порядку передбачено, що на обумовлений сторонами строк договором визначаються: перелік та обсяги обов'язкових та інших послуг, що надаються автостанцією перевізникові; вартість обов'язкових послуг у відсотках від загальної суми вартості проїзду від реалізованих через каси автостанцій квитків та порядок проведення розрахунків; порядок та строки погодження додаткових рейсів; умови для відпочинку водіїв та відстою автобусів на території автостанції; строки перерахування автостанцією коштів від продажу квитків згідно з пунктом 4.4 розділу IV цього Порядку, розмір неустойки за кожний день прострочення перерахунку; умови щоденного (міжзмінного) відпочинку водіїв (у разі надання послуги); умови перевірки технічного стану автобусів (у разі надання послуги); умови зберігання автобусів (у разі надання послуги).

Пунктом 2.1.23 Договору визначено, що у разі продажу квитків через агенцію або самостійно, відповідач зобов'язується перераховувати позивачу частину автостанційного збору при виконанні регулярних пасажирських перевезень з автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку. Розмір частини автостанційного збору та порядок перерахування сплати автостанційного збору визначається додатковою угодою до даного договору.

Автостанційний збір нараховується на тариф перевізника та залежить від класу автостанції, з якої здійснює посадку пасажир в рейсові автобуси. Розмір автостанційного збору встановлюється позивачем відповідно до Наказу Мінтрансзв'язку від 27.09.2010 р. № 700 (п. 2.1.24 Договору).

Як встановлено судом за матеріалами справи, на виконання п. 2.1.23 Договору 21 грудня 2012 р. між сторонами укладено додаткову угоду до Договору, якою сторони визначили кількість місць по 16 рейсам відповідних маршрутів для продажу позивачем (з 11 по 22 включно), розмір частини автостанційного збору та порядок перерахування сплати автостанційного збору тощо.

Так, згідно з п. 2 додаткової угоди до Договору від 21.12.2012 р. сторони погодили, що на решту квитків на проїзд в автобусах на рейси маршрутів, зазначених у п. 1 додаткової угоди та на рейси маршрутів № 299, № 747, № 895, № 903 продаж квитків здійснюється відповідачем. При цьому водій (кондуктор) відповідача видає квитки на проїзд пасажирам та здійснює облік реалізації цих квитків у білетно-обліковому листі, згідно установленої форми.

Суд зазначає, що форма білетно-облікових листів для обліку роботи водіїв та кондукторів маршрутних автобусів з білетами та готівкою № 11-АП - для міських та приміських маршрутів, № 12-АП - для міжміських маршрутів, затверджена наказом Міністерства транспорту України від 23.04.1996 р. № 133.

Пунктом 3 Додаткової угоди від 21.12.12 р. до Договору встановлений обов'язок відповідача проводити розрахунки розмір автостанційного збору згідно з Порядком № 700. Згідно з розрахунком розмір автостанційного збору по автовокзалу «Київ» 1-го класу дорівнює 18% від вартості квитка на проїзд по тарифу.

Автомобільний перевізник (відповідач у справі) згідно п.115 постанови № 176 перед відправленням рейсових автобусів маршрутів з Автовокзалу «Київ» надає контролеру пасажирського атотранспорту АВ «Київ» копію білетно - облікового листа (відомість касового продажу) (п.4 Додаткової угоди від 21.12.12 р.).

Відповідач сплачує частину авто станційного збору у розмірі 8 % від вартості квитка по тарифу шляхом безготівкових розрахунків зі складанням акту виконаних робіт (п. 5 додаткової угоди від 21.12.2012 р. до договору).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За твердженнями позивача, свої зобов'язання в частині сплати Державному підприємству «Київпассервіс» належного автостанційного збору в сумі 38718,22 грн. від вартості реалізованих за період з 01.10.14 р. - 31.10.14 р. квитків на рейси по маршрутах: Київ-Запоріжжя, рейс № 576 Київ-Луганськ, рейс № 514 Київ-Харків, рейс № 56 Київ-Харків, рейс № 202 Київ-Ялта, рейс № 620 Бориспіль а/п - Одеса, рейс № 49 Бориспіль а/п - Одеса, рейс № 77 Бориспіль а/п - Одеса, рейс № 325 Бориспіль а/п - Одеса, рейс № 384 Київ з/в - Харків, рейс № 478, Київ з/в - Харків, рейс № 654 Київ - Полтава всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору та додаткової угоди від 21.12.12 р. відповідач не виконав, в результаті чого у ПІК «ААЗ Трейдінг Ко» утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором та Додатковою угодою у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

При цьому на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надані суду копії таблиць з продажу квитків на АВ «Київ» згідно договорів, підписаних представниками контролера та перевізників без зазначення особистих даних вказаних осіб, та розрахунок заборгованості по кожному маршруту без зазначення номерів проданих квитків та з зазначенням частини автостанційного збору у розмірі 14,22 %.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судом встановлено за матеріалами справи, що згідно пункту 10 Додаткової угоди від 21.12.2012 р. до Договору за ініціативою позивача дана додаткова угода може бути розірвана без зазначення причини, за умови попередження про це відповідача за 10 днів до дати її розірвання.

Відповідачем долучено до матеріалів справи лист позивача від 11.09.2014 р. № 1/06-12/1311, отриманий відповідачем 16.09.2014 р. вх. № 9807, в якому ДП «Київпассервіс» на підставі п. 10 Додаткової угоди від 21.12.2012 р. до Договору та у зв'язку з ненаданням копій білетно-облікових листів та несплати частини автостанційного збору повідомляє про розірвання Додаткової угоди від 21.12.2012 р. до договору з 25.09.2014 р.

У зазначеному листі позивач повідомив відповідача, що з 25.09.2014 р. пропонуватиме для продажу пасажирам 100 % квитків на рейси ПІК «ААЗ Трейдінг Ко», та зазначив, що у разі виявлення відповідачем бажання здійснювати продаж квитків через агенцію або самостійно на підставі п. 2.1.23 Договору, останньому необхідно письмово повідомити ДП «Київпассервіс», після чого відповідачу буде направлено відповідну додаткову угоду та встановлено розмір частини автостанційного збору, що підлягає сплаті позивачу.

Будь - яких заперечень або інших доказів, які спростовують факт направлення вказаного листа про розірвання додаткової угоди від 21.12.2014 р. відповідачеві та отримання його останнім сторонами суду не надано.

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 188 Господарського процесуального кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як встановлено частинами 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 907 ЦК України).

При цьому, ч. 2 ст. 907 ЦК України передбачено, що порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Таким чином, суд зазначає, що визначивши у п. 10 Додаткової угоди від 21.12.12 р. до Договору можливість розірвання договору в односторонньому порядку без зазначення наслідків такого розірвання, сторони за взаємною домовленістю погодили застосування до даних правовідносин наслідків розірвання договору, визначених законом, зокрема, ст. 653 ЦК України.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 вказаної статті, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються; сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги зміст п. 10 Додаткової угоди до Договору, суд зазначає, що Додаткова угода від 21.12.2012 р. до договору вважається розірваною з 25.09.2014 р., тобто саме з цього часу правова підстава для здійснення відповідачем продажу квитків через агенцію або самостійно на підставі п. 2.1.23 Договору відсутня.

Окрім того, як свідчать матеріали справи, 19 грудня 2014 року між сторонами укладено відповідну додаткову угоду до Договору, якою сторони визначили кількість місць по 19 рейсам відповідних маршрутів для продажу позивачем (з 11 по 22 включно), розмір частини автостанційного збору (14,22 %) та порядок перерахування сплати автостанційного збору тощо.

Вказана Додаткова угода набирає чинності з 21 грудня 2014 р. і діє на протязі строку дії Договору (п.9 Додаткової угоди від 18.12.14 р. до Договору).

Статтею 174 Господарського кодексу (ГК) України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати, у тому числі, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Судом встановлено, що в період з 25.09.2014 року, тобто з дати розірвання додаткової угоди від 21.12.2012 р. до Договору по 19.12.2014 року - дати укладення відповідної Додаткової угоди до Договору, відповідно до якої відповідачу надана можливість здійснювати продаж квитків через агенцію або самостійно на підставі п. 2.1.23 Договору та встановлено кількість місць для продажу, розмір частини автостанційного збору (14,22 %) та порядок перерахування сплати автостанційного збору, договірні відносини щодо здійснення відповідачем продажу квитків через агенцію або самостійно на підставі п. 2.1.23 Договору між сторонами припинені та, як наслідок, відсутні зобов'язання відповідача щодо сплати частини автостанційного збору за жовтень 2014 р..

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що Додаткова угода від 21.12.2012 р. до Договору, яка з 25.09.2014 року була розірвана самим позивачем, не може бути підставою для стягнення автостанційного збору з відповідача за період з 01.10.2014 р. по 31.10.2014 р..

Поряд із цим суд зазначає, що згідно наданої відповідачем копії ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 19.03.2015 р. у справі № 761/7505/15-к судом встановлено, що в ході проведення позапланової перевірки аудиту діяльності ДП «Киівпассервіс» за період з 01.01.2013 р. по 01.04.2014 р. виявлені факти укладення договорів з компаніями-перевізниками з порушенням чинного законодавства України, що призвело до несплати автостанційного збору та потягло ненадходження грошових коштів до державного бюджету. За даним фактом 28.11.2014 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000529 внесено кримінальне провадження та розпочато розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України (Зловживання повноваженнями, тобто умисне, з метою одержання неправо мірної вигоди для себе чи інших осіб використання всупереч інтересам юридич ної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми служ бовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, якщо це завдало істот ної шкоди охоронюваним законом правам або інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, що спричинило тяжкі наслідки).

Даною ухвалою суду від 19.03.15 р. зобов'язано посадових осіб ПІК «ААЗ Трейдінг Ко» надати старшому прокурору прокуратури Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві тимчасовий доступ до документів, а саме належним чином завірені копії відповідних документів з можливістю їх вилучення - первинних фінансово - господарських та бухгалтерських документів з питань взаємовідносин із ДП «Київпассервіс» та суб'єктами господарської діяльності, які здійснюють реалізацію квитків на пасажирські рейси ПАК «ААЗ Трейдінг Ко».

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 24.03.2015 р., складеного старшим прокурором прокуратури Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві, зазначено, зокрема, про вилучення квитково-касових листів на 630 аркушах.

Оскільки сторонами не було надано суду копій або оригіналів жодного білетно-облікового листа установленої форми відповідно до вимог наказу Міністерства транспорту України від 23.04.1996 р. № 133, зі змісту яких можливо встановити період та кількість квитків, реалізованих відповідачем через агенцію або самостійно, судом тричі (ухвалами від 03.06.15 р., 20.07.15 р. та 05.08.15 р.) було зобов'язано прокуратуру Шевченківського району міста Києва надати суду належним чином засвідчені копії квитково-касових листів ПІК "ААЗ "Трейдінг Ко" за період з 01.10.14 -31.10.14 за рейсами №№ 202, 576, 325, 77, 49, 620, 514, 56, 384, 478, 654, вилучених за ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2015 у справі № 761/7505/15-к згідно протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 24.03.2015.

Проте документи, витребувані ухвалами суду 03.06.15 р., 20.07.15 р. та 05.08.15 р., прокуратурою Шевченківського району м. Києва на час проведення судового засідання 20.08.15 р. суду не надані.

Таким чином, зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту продажу, періоду його здійснення та кількості квитків, реалізованих ПІК «ААЗ Тейдінг Ко» через агенцію або самостійно, і, відповідно, встановлення належної до сплати позивачеві суми автостанційного збору від вартості реалізованих за період з 01.10.14 - 31.10.14 р. квитків, за умови відсутності обґрунтування можливості стягнення зазначених коштів на інших підставах, ніж визначено Договором та Додатковою угодою до нього, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем факту реалізації квитків на проїзд та перевезення багажу відповідачем за спірний період належними та допустимими доказами.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

За таких обставин, враховуючи те, що позивач за не довів в розумінні ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, господарський суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача автостанційного збору за період з 01.10.2014 р. по 31.10.2014 р., а тому вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та підписано 14 вересня 2015 року.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального Кодексу.

Суддя А.М.Селівон