ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2015 р. Справа № 922/915/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Євтушенку Є.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, дов. №08-11/4851/2-14 від 29.12.2014 року

відповідача - ОСОБА_2, дов. б/н від 10.05.2015 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №3695 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 22.06.15 року у справі № 922/915/15

за позовом Харківської міської ради, м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський бізнес-центр "Южний", м. Київ,

про повернення майна та відшкодування доходів

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року позивач - Харківська міська рада звернувся до господарського суду з позовною заявою про зобов'язання відповідача- Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський бізнес-центр "Южний" повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставне набуте майно - земельну ділянку площею 0,2193 га, розташовану по пров. Сімферопольському, 6 у м.Харкові, а також стягнути з відповідача доходи, отримані від безпідставно набутого майна, в розмірі 862336,28 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.06.2015 року у справі № 922/915/15 (суддя Кухар Н.М.) у позові відмовлено повністю.

Позивач не погодився з рішенням місцевого господарського суду, подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати це рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 862336,28 грн. доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов в зазначеній частині задовольнити.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що оскільки у попереднього власника нежитлової будівлі літ. «Б-8» по пров. Симферопольському, 6 у м. Харкові земельна ділянка під вказаною будівлею не перебувала у власності, то і до відповідача з переходом права власності на зазначену будівлю не могло перейти й право власності на земельну ділянку в порядку статей 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України.

Таким чином, за твердженням позивача, відповідач використовує спірну земельну ділянку без відповідної правової підстави, оскільки речові права на вказану земельну ділянку за останнім у встановленому законом порядку не реєструвались, а доводи місцевого господарського суду в оскаржуваному рішенні не відповідають нормам матеріального права.

У зв"язку із вказаними обставинами, як вважає позивач, у Харківської міської ради правомірно виникло право на застосування до спірних правовідносин ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Також вказує на те, що вчинення відповідачем окремих дій по оформленню правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може свідчити про відсутність підстав для застосування до нього з боку позивача кондиційних зобов'язань.

До того ж, як вказує позивач, пунктом 5 рішення Харківської міської ради від 20.06.2008 № 164/08 відповідача зобов'язано не пізніше ніж у місячний термін з дня прийняття цього рішення звернутися до управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради для оформлення договору оренди землі, у 4-х місячний термін з дня прийняття цього рішення оформити договір оренди землі. Проте, відповідачем вказані вимоги виконано не було.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.07.2015 року апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 27.07.2015 року на 14:30 год.

В судовому засіданні 27.07.2015 року було оголошено перерву до 11:00 год. 09.09.2015 року.

В судове засідання 09.09.2015 року з"явились представники позивача та відповідача.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№1145 від 23.07.2015 року), з урахуванням доповнення до відзиву на апеляційну скаргу (вх.№12664 від 04.09.2015 року) та його представники у судових засіданнях 27.07.2015 року та 09.09.2015 року проти її доводів заперечують, вважають оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обгрунтовують тим, що відповідач з моменту набуття права власності на нежитлову будівлю по пров. Симферопольському, 6 у м. Харкові , в силу положень статті 120 Земельного кодексу України набув право на оформлення права користування земельною ділянкою під цією будівлею незалежно від наявності права на вказану земельну ділянку у попереднього власника будівлі.

Разом з цим зазначає, що наявність на земельній ділянці об'єкту нерухомості, належного на праві власності відповідачу, робить неможливим використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних ( або інших цілей), а відтак і неможливість перебування її у володінні або користуванні міської ради.

Також вказує, що рішенням 23 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 20.06.2008р. № 164/08 відповідачу було надано для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі та гостьової автостоянки земельну ділянку площею 0,3603 га по пров. Сімферопольському, у м .Харкові.

На виконання п. 5 вищевказаного рішення, відповідач звернувся до Управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради з клопотанням від 18.07.2008р. про оформлення договору оренди землі на спірну земельну ділянку, також на виконання п. 4 вказаного рішення свідповідачем було направлено на адресу Управління земельних ресурсів у м. Харків клопотання від 18.07.2008 р. про оформлення акту встановлення меж земельної ділянки на місцевості, що надана відповідачу у відповідності до п. 69 додатку 2 рішення сесії. Однак, позивач не відреагував на вказані клопотання відповідача.

Вказані обставини, за твердженням відповідача, свідчать про те, що він вжив всіх необхідних заходів щодо оформлення права користування спірною земельною ділянкою відповідно до рішення Харківської міської ради від 20.06.2015р. №164/08, а позивачем навпаки не вжито відповідних заходів на укладення з відповідачем договору оренди.

Окрім цього, звертає увагу на те, що позивач вимагає відшкодування з відповідача спірних коштів як доходу останнього, тоді як позивачем не надано доказів виникнення у відповідача такого роду доходу в результаті збільшення активів або зменшення зобов'язань внаслідок користування спірною земельною ділянкою. До того ж, сума грошових коштів в розмірі 862 336,28 грн., яка заявлена позивачем до стягнення, розрахована ним, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку, проте договір оренди між позивачем та відповідачем не укладався, майна за актами приймання-передачі відповідач не отримував.

09.09.2015 року позивач через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду надав супровідним листом (вх.№12833 від 09.09.2015 року) копію постанови Вищого господарського суду України від 23.07.2015 року у справі №922/4931/14 в обгрунтування правової позиції позивача.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, доповненнях до відзиву на апеляційну скаргу доводи відповідача та позивача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено господарським судом першої інстанції, на підставі свідоцтва про право власності від 27.12.2007р., виданого виконавчим комітетом Харківської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський бізнес-центр "Южний" (відповідач) є власником нежитлової будівлі літ. "Б-8", площею 14305,0 кв.м по пров.Сімферопольському, 6 у м.Харкові. Зазначене свідоцтво зареєстроване КП "Харківське міське бюро технічне інвентаризації" 28.01.2008р., про що зроблено запис № 3941 в реєстровій книзі № 1. Зазначений факт підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.11.2014 року №29581315 (а.с. 20).

Рішенням 23 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 20.06.2008р. № 164/08 Товариству з обмеженою відповідальністю "Харківський бізнес-центр "Южний" було надано в оренду строком до 01.06.2013 року земельну ділянку загальною площею 0,3603 га, у тому числі ділянку №1 - 0.3039 га для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі, ділянку №2 - 0,0564 га для обслуговування гостьової автостоянки по пров. Сімферопольському, 6 у м. Харкові (Жовтневий район) в межах, які визначені актами встановлення меж земельної ділянки на місцевості від 19.11.2007 року №№1330/07, 1331/07.

Також у пункті 9.4 Додатку 2 до вказаного рішення було зазначено, що договір на право тимчасового користування землею від 30.12.1998 року №1825 втрачає чинність з моменту державної реєстрації договору оренди землі з новим землекористувачем - ТОВ "Харківський бізнес-центр "Южний".

На виконання п. 5 вищевказаного рішення, відповідач звернувся до Управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради з клопотанням від 18.07.2008р. про оформлення договору оренди землі на земельну ділянку, що була надана відповідачу у відповідності до п. 69 додатку 2 рішення сесії Харківської міської ради.

На виконання п. 4 рішення сесії від 20.06.2008р. № 164/08, відповідачем було направлено на адресу Управління земельних ресурсів у м.Харків клопотання від 18.07.2008р. про оформлення акту встановлення меж земельної ділянки на місцевості, що надана відповідачу у відповідності до п. 69 додатку 2 рішення сесії.

Однак, вказані клопотання відповідача були залишені без відповіді.

Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради було проведено обстеження та визначення меж, площі та конфігурації вищевказаної земельної ділянки, за результатами чого складено акт від 20.11.2014р., з якого вбачається, що відповідач використовує земельну ділянку площею 0,2193 га по пров.Сімферопольському, 6 у м.Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "Б-8".

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обгрунтування позову посилається на те, що речові права відповідача на спірну земельну ділянку не зареєстровані, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки по пров.Сімферопольському, 6 у м.Харкові, а тому використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав, що підтверджується листами Управління Держземагентства у м.Харкові Харківської області та Департаменту земельних відносин Харківської міської ради.

Також, як вказує позивач, за період з 01.01.2012р. по 31.12.2014 р. відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, що, за твердженням позивача, призвело до одержання відповідачем доходу в розмірі 862336,28 грн. від безпідставно набутого майна, який, виходячи з розміру плати за землю, розрахований Харківською міською радою виключно на підставі норм земельного законодавства та законодавства про плату за землю.

У зв'язку з цими обставинами, позивач просить зобов'язати відповідача, на підставі ст. 1212 - ст. 1214 Цивільного кодексу України, повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова земельну ділянку, площею 0,2193 га, розташовану по пров.Сімферопольському, 6 у м. Харкові та стягнути з відповідача на користь Харківської міської ради доходи, отримані від безпідставно набутого майна, в розмірі 862336,28 грн..

Місцевий господарський суд, відмовляючи в позові, виходив з того, що, враховуючи знаходження об'єктів нерухомості відповідача, які належать йому на праві власності, на території спірної земельної ділянки, вбачається відсутність жодних правових підстав для вибуття зазначеного об'єкту (земельної ділянки) з володіння відповідача, що, в свою чергу, унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України.

Спірна земельнеа ділянка набута відповідачем не безпідставно, а на підставі рішення 23 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 20.06.2008р. № 164/08. При чому, на виконання пунктів 4, 5 зазначеного рішення відповідач звертався до Управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради з клопотанням від 18.07.2008р. про оформлення договору оренди землі на земельну ділянку, а також до Управління земельних ресурсів у м. Харків з клопотанням від 18.07.2008р. про оформлення акту встановлення меж земельної ділянки на місцевості, які залишилися без відповіді.

Таким чином, за висновком господарського суду першої інстанції, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить чинному законодавству, з метою його зберігання та використання, з наміром у майбутньому укласти договір оренди землі, що в свою чергу унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень статей 1212, 1213,1214 Цивільного кодексу України. При цьому, наявність правових підстав для набуття спірної земельної ділянки відповідачем свідчить про неправомірність ототожнення позивачем поняття безпідставного набуття майна (земельної ділянки), як підстави застосування положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України з не укладенням з боку відповідача договору оренди на земельну ділянку по пров.Сімферопольському, 6.

Колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

При цьому слід зазначити, що для стягнення з особи в порядку статті 1214 Цивільного кодексу України доходів, які вона одержала або могла одержати від цього майна, необхідно довести сам факт набуття або збереження цією особою вказаного майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави іменуються також зобов'язаннями з безпідставного збагачення, або кондикційними зобов'язаннями. Сутність кондикційного зобов'язання як правовідношення полягає в тому, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або на підставі, яка згодом відпала, зобов'язана повернути потерпілому це майно (частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Певною мірою проблема розуміння та кваліфікації таких зобов'язань породжується нормою частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, якою визначене коло вимог, до яких також застосовуються положення глави 83 Цивільного кодексу України про реституцію, віндикацію, повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У нормах статей 1213 та 1214 Цивільного кодексу України не має санкцій як міри цивільно-правової відповідальності боржника, натомість ними закріплено право та кореспондуючі ним обов'язки сторін зобов'язання з безпідставного збагачення - право потерпілого: 1) на повернення йому безпідставно набутого майна в натурі або відшкодування його вартості; 2) на відшкодування йому доходів від безпідставно набутого майна, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли дізнався або міг дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Тобто визначальною підставою для застосування положень ст.ст.1212, 1213, 1214 ЦК України є той факт, що майно, набуте особою без достатньої правової підстави, повинно в обов'язковому порядку вибути з його володіння.

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого);3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в не заборонений спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України

Такої позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 02.10.2013 року № 6-88цс13.

За змістом статті 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

При цьому, право на земельну ділянку в даному випадку повинно бути оформлене відповідно до вимог ст. 123 Земельного кодексу України та приписів Закону України "Про оренду землі".

Згідно з вимогами чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою (в даному випадку договору оренди земельної ділянки).

Згідно з ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно (абзац 2 п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин") (далі ППВГСУ №6).

Після прийняття органом державної влади або місцевого самоврядування рішення про надання земельної ділянки у власність або в користування, затвердження результатів аукціону, укладення відповідної цивільно-правової угоди, набуття права власності на житловий будинок, будівлю, споруду особа має право на одержання земельної ділянки у власність або в користування і право вимагати оформлення документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою (пункт 2.1 ППВГСУ №6).

А отже, набуття відповідачем права на спірну земельну ділянку відбулось в межах відповідних правових підстав- надання земельної ділянки на підставі рішення 23 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 20.06.2008р. № 164/08, що, з урахуванням вимог статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, надає йому право на оформлення відповідного титулу на земельну ділянку, на якій ці об"єкти розташовані.

З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування (позиція Вищого господарського суду України в абз. 3 п.п. 3.4. п.3 ППВГСУ №6).

Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 1212 ЗК України (яка регулює питання повернення самовільно зайнятих земельних ділянок) застосуванню не підлягають.

Таким чином, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та використання, з наміром у майбутньому укласти договір оренди землі, що в свою чергу унеможливлює застосування до даних спірних правовідносин положень ст.ст.1212, 1213, 1214 Цивільного кодексу України. При цьому, наявність правових підстав для набуття спірної земельної ділянки відповідачем, свідчить про неправомірність ототожнення позивачем поняття безпідставного набуття майна (земельної ділянки), як підстави застосування положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України з неукладенням з боку відповідача договору оренди на земельну ділянку по пров.Сімферопольському, 6 у м.Харкові.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення .

Отже будівлі, які належать відповідачу на праві власності як об'єкти цивільних прав пов'язуюється із земельною ділянкою, так як їхнє переміщення є неможливим без їх знецінення.

Набуття земельної ділянки відповідачем обумовлене набуттям права власності на будівлі, розташовані на земельній ділянці, без якої існування будівель та їх використання є неможливим.

При цьому, наявність на земельній ділянці об'єкту нерухомості, належного на праві власності відповідачу, робить неможливим використання цієї земельної ділянки територіальною громадою міста Харкова для власних або інших цілей.

Відповідно статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як зазначалося, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під належною відповідачу на праві власності нерухомістю, належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нею та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Зобов'язання ж відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого ст.41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України.

Таким чином, повернення позивачу в натурі земельної ділянки площею 0,2193 га по пров.Сімферопольському, 6 у м.Харкові, на якій знаходиться нерухоме майно, що належить відповідачу на праві власності, призведе до позбавлення та обмеженню відповідача в його праві вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що є неприпустимим.

Разом з цим, за ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до частини 2 статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Проте, позивач, звертаючись із позовом про повернення спірної земельної ділянки, вибрав неефективний спосіб захисту, так як він призводить до порушення права власності відповідача на нерухоме майно та свідчить про вихід позивача за межі здійснення ним права власності на земельну ділянку.

Таким чином, місцевий господарський суд цілком правомірно відмовив у задоволенні позову в частині зобов"язання відповідача повернути в натурі позивачу спірну земельну ділянку.

Як вже встановлено частиною 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Однак, оскільки спірна земельна ділянка не є такою, що набута безпідставно, то відсутні підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 862336,28 грн.

Крім того, слід зазначити, що статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено визначення реального розміру неодержаного доходу, а не збереження актівів, як вказує позивач.

Відповідно до статті 14 Податкового кодексу України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів.

При цьому, позивач вимагає стягнення з відповідача спірних коштів саме як доходу останнього, що передбачено ст. 1214 Цивільного кодексу України, а не коштів, безпідставно збережених за його рахунок.

Однак, позивачем не надано доказів виникнення у відповідача такого доходу в результаті збільшення активів або зменшення зобов'язань внаслідок користування спірною земельною ділянкою.

Заявлена до стягнення сума грошових коштів розрахована позивачем, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового Кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Однак, договори оренди відповідач на спірну земельну ділянку не укладав, майно за актами приймання-передачі не отримував.

Крім того слід зазначити, що відповідно до статей 3, 4 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

У пункті 3.7 ППВГСУ №6 зазначено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993р. №284.

Відповідно до п.2.9 ППВГСУ №6 суди мають враховувати, що способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені ст.152 ЗК України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України.

Положеннями статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Пунктом "д" частини 1 статті 156 Земельного кодексу України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з положень зазначених норм, власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284.

Отже позивач, заявляючи позовну вимогу про стягнення з відповідача в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, обрав невірний спосіб захисту свого права як землевласника.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Вищого господарського суду України від 12.02.2015 року у справі №922/3762 та від 20.05.2015 року у справі №922/4911/14.

Окрім цього, у пункті 3.8 ППВГСУ №6 зазначено, що, вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 ЦК України та частини другої статті 224 ГК України.

Отже, непереоформлення відповідачем права користування земельною ділянкою може бути підставою для заявлення позову про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, а не доходів від безпідставно набутого майна в порядку статті 1214 Цивільного кодексу України, що є зовсім іншим цивільно-правовим інститутом.

Таким чином, за висновком колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення позову.

Позивач надав суду апеляційної інстанції постанову Вищого господарського суду України від 23.07.2015 року у справі №922/4931/14, в якій зроблено висновок про наявність підстав для стягнення з власника будівель, який не оформив право землекористування на земельну ділянку під цими будівлями, на користь Харківської міської ради доходів, отриманих від безпідставно набутого майна .

Колегія суддів заначає, що у даній категорії спорів склалася неоднозначна судова практика Вищого господарського суду України.

Разом з цим згідно зі статтею 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

А тому колегія суддів при розгляді даної справи бере до уваги висновки, викладені у Постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року № 6-88цс13, в якій зазначено, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в не заборонений спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Позивач апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що оскільки у попереднього власника нежитлової будівлі літ. «Б-8» по пров. Симферопольському, 6 у м. Харкові земельна ділянка під вказаною будівлею не перебувала у власності, то і до відповідача з переходом права власності на зазначену будівлю не могло перейти й право власності на земельну ділянку в порядку статей 120 Земельного кодексу України та статті 337 Цивільного кодексу України.

Таким чином, за твердженням позивача, відповідач використовує спірну земельну ділянку без відповідної правової підстави, оскільки речові права на вказану земельну ділянку за останнім у встановленому законом порядку не реєструвались, а доводи місцевого господарського суду в оскаржуваному рішенні не відповідають нормам матеріального права.

У зв"язку із вказаними обставинами, як вважає позивач, у Харківської міської ради правомірно виникло право на застосування до спірних правовідносин ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Однак, колегія суддів не може погодитися із такими твердженнями, так як зі змісту 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України випливає, що вони не містять застереження щодо їх застосування в залежність від оформлення попереднім власником нерухомості титульного права (права власності або права користування) на земельну ділянку під цією будівлею. А оскільки попередній власник нерухомості згідно із вказаними статтями був наділений правом оформлення землекористуваня (оформлено договір на право тимчасового користування землею №1825 від 30.12.1998 року), то відповідач як новий власник не може бути позбавлений такого ж права.

До того ж, до відповідача в даному випадку перейшло право на оформлення права користування, а не права власності на спірну земельну ділянку, так як попередній власник будівлі був користувачем земельної ділянки під цією будівлею, про що свідчить пункт 9.4 Додатку 2 до рішення 23 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 20.06.2008р. № 164/08.

Також позивач вказує на те, що вчинення відповідачем окремих дій по оформленню правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може свідчити про відсутність підстав для застосування до нього з боку позивача кондиційних зобов'язань.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі зазначає про те, що пунктом 5 рішення Харківської міської ради від 20.06.2008 № 164/08 відповідача зобов'язано не пізніше ніж у місячний термін з дня прийняття цього рішення звернутися до управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради для оформлення договору оренди землі, у 4-х місячний термін з дня прийняття цього рішення оформити договір оренди землі. Проте, відповідачем вказані вимоги виконано не було.

Колегія суддів вважає такі посилання безпідставними, зважаючи на таке.

Як вже зазначалося, на виконання п. 5 Харківської міської ради від 20.06.2008 № 164/08, відповідач звернувся до Управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради з клопотанням від 18.07.2008 р. про оформлення договору оренди землі на спірну земельну ділянку, також на виконання п. 4 вказаного рішення свідповідачем було направлено на адресу Управління земельних ресурсів у м. Харків клопотання від 18.07.2008 р. про оформлення акту встановлення меж земельної ділянки на місцевості, що надана відповідачу у відповідності до п. 69 додатку 2 рішення сесії.

Однак, позивач не відреагував на вказані клопотання відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Так, згідно з п.З Порядку оформлення договорів оренди землі у м . Харкові, що є додатком до рішення 24 сесії Харківської міської ради 5 скликання «Про затвердження Порядку оформлення договорів оренди землі у місті Харкові» від 03.10.2007р. №199/08 (далі Порядок №199/08 )підставою для оформлення договору оренди землі є рішення міської ради про надання в оренду земельної ділянки.

Відповідно до п.4 цього Порядку №199/08 підготовка договору оренди землі проводиться управлінням земельних відносин протягом трьох місяців з дня прийняття рішення міською радою або проведення конкурсу (аукціону) щодо набуття права оренди землі та за умови наявності справи документації із землеустрою, яка повинна містити необхідний обсяг документів.

Згідно з п.п. 6,7 Порядку №199/08 для досягнення згоди щодо суттєвих умов договору оренди землі складається його проект за відповідною формою, який попередньо погоджується орендарем, управлінням земельних ресурсів.

Після попереднього погодження проекту договору оренди землі (орендарем, управлінням земельних відносин, юридичним департаментом) протягом 10-ти робочих днів виготовляються 3 примірники договору оренди землі, які підписуються орендарем та надаються на підпис Харківському міському голові.

Таким чином, позивач в особі повноважених органів, маючи намір укласти договір оренди земельної ділянки і отримавши від відповідача вищевказані клопотання з пропозицією оформлення договорів оренди, мав повідомити відповідача про необхідність погодження проекту договору та його істотних умов чи направити відповідачу примірник договору для підписання.

Проте, позивачем не надано доказів, які б підтверджували здійснення ним відповідних заходів щодо укладання договору оренди земельної ділянки після отримання клопотань відповідача.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.06.2015 року у справі № 922/915/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 14.09.2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.