РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2015Справа №910/17526/15

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона»
простягнення 5562 грн. 54 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю б/н від 08.06.2015;

від відповідача: Головко М.В. - представник за довіреністю № 06/2015 від 02.01.2015.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

08.07.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з вимогами до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» про стягнення 5562 грн. 54 коп., з яких 3344 грн. 20 коп. основного боргу, 341 грн. 78 коп. пені та 1876 грн. 56 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору АП№84/11 від 02.02.2011 не у повному обсязі сплатив позивачу грошові кошти за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 3344 грн. 20 коп. Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 341 грн. 78 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1876 грн. 56 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2015 порушено провадження у справі № 910/17526/15 та розгляд справи призначено до розгляду на 31.07.2015.

У судовому засіданні 31.07.2015 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач не надав суду в обґрунтування своїх вимог доказів, які підтверджують факт заборгованості, зокрема, звітів про виданий товар, рахунків на оплату вартості виданого товару та актів виконаних робіт, отримання яких відповідачем є підставою для сплати грошових коштів. Крім того, у відзиві на позову заяву відповідач заявив про застосування позовної давності в частині позовних вимог щодо стягнення пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 07.09.2015.

У судовому засіданні 07.09.2015 представник позивача подав клопотання, в якому зазначив, що не в змозі надати суду всіх вимог відповідача, які передбачені п. 2.1 Договору, та є підставою для відпуску товару, оскільки у позивача вони відсутні, та повідомив про відсутність копій звітів та рахунків на видачу ліків відповідачу.

Представник відповідача у судовому засіданні 07.09.2015 подав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що позивачем не було надано йому необхідних документів, які передбачені укладеним між сторонами Договором, та які є підставою для здійснення відповідачем оплат, з огляду на що підстави для сплати грошових коштів відсутні.

Представник позивача у судовому засіданні 07.09.2015 надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 07.09.2015 надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 07.09.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

02.02.2011 між Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Крона», яке змінило своє найменування на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Крона», (замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (аптека) укладено Договір АП№84/11, на умовах якого аптека забезпечує замовника або клієнтів замовника медикаментами і товарами аптечного асортименту.

Відповідно до п. 2.1 Договору, товар відпускається виключно на підстав вимоги замовника за формою згідно з додатком № 1 до цього Договору.

Відповідно до п. 3.3 Договору, розрахунки за виданий згідно з умовами даного Договору товар здійснюються шляхом перерахування коштів замовником на банківський рахунок аптеки в термін до 20 робочих днів після отримання замовником наступних документів: звіту про виданий товар; рахунків на оплату вартості виданого товару.

Згідно з п. 4.1.1 Договору, аптека зобов'язана на підставі вимог замовника видати товар замовнику або безпосередньо клієнтам замовника.

Відповідно до п. 4.1.2 Договору, аптека зобов'язана щомісячно, не пізніше десятого числа кожного місяця, надавати замовнику рахунки на оплату вартості виданого згідно з умовами даного договору товару та супроводжувати ці рахунки звітами про виданий товар.

Відповідно до п. 4.1.3 Договору, аптека зобов'язана узгоджувати із замовником групи лікарських засобів перед видачею їх клієнтам.

Відповідно до п. 6.2 Договору, він вступає в силу з дня підписання і діє протягом 12 календарних місяців.

Згідно з п. 6.3 Договору, якщо жодна із сторін не надасть письмової заяви про припинення дії даного Договору за 30 календарних днів до закінчення його дії, цей Договір вважається продовженим на наступний календарний рік з дати, яка зазначена як дата закінчення строку дії даного Договору.

Додатком № 1 до Договору сторони визначили форму вимоги на видачу лікарських засобів (долучено відповідачем до матеріалів справи у судовому засіданні 07.09.2015).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У відповідності до норм частини 1 та частини 2 статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Відповідно до частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В обґрунтування позовних вимог позивачем долучено до позовної заяви копію акту звірки розрахунків (який підписаний та скріплений печаткою позивача), в якому позивач відобразив дати та вартість поставленого відповідачу товару за період з жовтня 2013 року по листопад 2014 року у загальному розмірі 10387 грн. 34 коп. та сальдо станом на 01.10.2013 у розмірі 8929 грн. 11 коп., що разом складає 19316 грн. 45 коп.

У позовній заяві позивач зазначив, що відповідач частково здійснив оплату за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 3344 грн. 20 коп., що також відображено у вказаному акті звірки розрахунків (до матеріалів справи позивачем також долучено копії платіжних доручень, що підтверджують сплату відповідачем грошових коштів у загальному розмірі 15972 грн. 25 коп.).

Таким чином, як стверджує позивач, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 3344 грн. 20 коп.

Однак, заперечуючи на позовні вимоги, відповідач зазначив, що позивач не надав доказів факту існування заборгованості у розмірі 3344 грн. 20 коп. та документів, які є підставою для здійснення оплат за Договором.

Так, відповідно до п. 2.1 Договору, товар відпускається виключно на підстав вимоги замовника за формою згідно з додатком № 1 до цього Договору.

Відповідно до п. 3.3 Договору, розрахунки за виданий згідно з умовами даного Договору товар здійснюються шляхом перерахування коштів замовником на банківський рахунок аптеки в термін до 20 робочих днів після отримання замовником наступних документів: звіту про виданий товар; рахунків на оплату вартості виданого товару.

Відповідно до п. 4.1.2 Договору, аптека зобов'язана щомісячно, не пізніше десятого числа кожного місяця, надавати замовнику рахунки на оплату вартості виданого згідно з умовами даного договору товару та супроводжувати ці рахунки звітами про виданий товар.

Суд зазначає, що з огляду на положення укладеного між сторонами Договору, позивач (аптека) зобов'язаний надавати відповідачу (замовнику) рахунки на оплату та звіти про виданий товар.

Крім того, відпуск товару позивач здійснює виключно на підставі вимоги відповідача.

Однак, позивач не надав суду ані вимог відповідача про відпуск товару, ані рахунків та звітів.

У клопотанні, поданому у судовому засіданні 07.09.2015, представник позивача пояснив, що вищевказані документи у нього відсутні; вони зберігались у Рівненській філії відповідача, яка на даний час не працює.

У письмових поясненнях, поданих у судовому засіданні 07.09.2015, представник відповідача зазначив, що Рівненська філія не працює, однак за товар, факт поставки якого позивачем був підтверджено відповідними документами, визначеними умова Договору, відповідач повністю розрахувався із позивачем. Інших документів, які є підставою відповідно до умов Договору, для здійснення відповідачем оплат позивачем не було надано.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Втім, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами факту замовлення відповідачем у позивача товару на суму 3344 грн. 20 коп. за період станом на 04.04.2015 та факту поставки вказаного товару відповідачу, а саме позивачем не надано суду будь-яких первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт отримання відповідачем (його клієнтами) товару у відповідача на суму 3344 грн.20 коп. станом на 04.04.2015 (дата, зазначена позивачем у позові), зокрема, видаткових накладних, актів прийому-передачі товару, а також не надано відповідних вимог відповідача на поставку товару, звітів про виданий товар та рахунків на оплату (що передбачено п.п. 2.1, 3.3 Договору), у зв'язку з чим суд відмовляє Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 3344 грн. 20 коп.

Крім того, надані відповідачем у судовому засіданні 07.09.2015 копії платіжних доручень не можуть розглядатись судом як докази часткової оплати заборгованості, стягнення якої є предметом позовних вимог, так як позивачем не доведено факт, підстави, обсяги та період здійснення поставок, які позивач вважає неоплаченими, у зв'язку з чим встановити причинний зв'язок між оплатами, які проведено відповідачем, та заборгованість, яку заявляє до стягнення позивач, неможливо.

Також, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 341 грн. 78 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Згідно з п. 5.4 Договору, за несвоєчасну оплату вартості виданого згідно з умовами даного договору товару замовник сплачує аптеці пеню у розмірі 0,01% від суми заборгованості за кожний день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє на день виникнення заборгованості.

Однак, зважаючи на те, що позивачем не доведено суду факту заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 3344 грн. 20 коп., суд дійшов висновку, що у позивача відсутні підстави заявляти до стягнення з відповідача пеню в загальному розмірі 341 грн. 78 коп., оскільки порушення господарського зобов'язання з боку відповідача відсутнє.

У судовому засіданні 31.07.2015 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, заявив про застосування позовної давності в частині позовних вимог щодо стягнення пені.

Згідно з ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у позові в частині стягнення з відповідача пені, підстави для застосування позовної давності відсутні.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 1876 грн. 56 коп.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Суд зазначає, що підставою для стягнення з боржника інфляційних втрат є прострочення виконання боржником грошового зобов'язання.

Однак, позивачем не доведено суду факту наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі 3344 грн. 20 коп., а отже відсутнє і прострочення сплати відповідачем вказаної суми грошових коштів, з огляду на що суд відмовляє Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині вимог щодо стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» інфляційних втрат у сумі 1876 грн. 56 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 14.09.2015

Суддя І.М. Отрош