ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року Справа № 910/419/15-г
Вищий господарський суд України в складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого (доповідача), Бакуліної С.В., Поляк О.І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Київенерго"
на постановувід 10.06.2015
Київського апеляційного господарського суду
у справі Господарського суду міста Києва № 910/419/15-г
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна контора "Житлоексплуатація"
доПублічного акціонерного товариства "Київенерго"
прозобов'язання вчинити дії,
за участю представників: позивача - Даниленко Є.М.
відповідача -не з'явився
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 у справі №910/419/15-г (суддя Прокопенко Л.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 (колегія суддів у складі головуючого судді Шевченка Е.О., суддів Зеленіна В.О., Синиці О.Ф.), задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна контора "Житлоексплуатація" (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (далі - відповідач) про зобов'язання вчинити дії. Зобов'язано відповідача здійснити перерахунок по договору на постачання теплової енергії в гарячій воді №1541408 від 20.10.2005 за період з 01.01.2010 по 31.12.2010 на загальну суму 172538,00грн.

Відповідач з рішенням та постановою у справі не згоден, в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 129 Конституції України, ст. ст. 526, 632 Цивільного кодексу України, ст. ст. 275, 276 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 20 Закону України "Про теплопостачання", ст. ст. 42, 43, 47, 43, 47 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки тим обставинам, що позивач самостійно обрав собі тариф на теплопостачання для здійснення перерахунку, розпорядження КМДА №1245 від 20.06.2002 про встановлення якого згодом втратило чинність на підставі розпорядження КМДА від 18.04.2008 №578. Крім того, скаржник також вказує на неможливість здійснення перерахунку наданих і оплачених комунальних послуг у спірний період, оскільки розрахунок послуг, наданих у 2010 році за тарифами, встановленими в 2002 році, є нерентабельним для нього та суперечить приписам ст. ст. 1, 20 Закону України "Про теплопостачання".

У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечив проти її задоволення.

Представник скаржника не скористався своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції, про дату і час якого був належним чином повідомлений ухвалою Вищого господарського суду України від 03.09.2015.

Заслухавши пояснення присутнього у відкритому судовому засіданні представника позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 20.10.2005 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Київенерго", (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна контора "Житлоексплуатація" (споживач) укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №1541408, за умовами якого постачальник зобов'язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі (п.1.1 договору); при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії (п.2.1 договору); постачальник зобов'язується, зокрема, безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із споживачем (додатки 3, 4) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку 1; щомісячно оформляти для споживача величину фактично спожитої теплової енергії, визначену в гігакалоріях (табуляграму) та її вартість за кожним особовим рахунком споживача за розрахунковий період (місяць), платіжну вимогу-доручення, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця з урахуванням кінцевого сальдо розрахунків на його початок, акт звірки розрахунків та податкові накладні (платнику податку) за кожною отриманою на свій розрахунковий рахунок сумою; сповіщати споживача в 5-ти денний термін про зміну тарифів на теплову енергію, технічне обслуговування; на вимогу споживача надавати достовірну інформацію щодо методики розрахунків, режимів теплоспоживання тощо, яка стосується предмета договору (п. 2.2 договору); споживач зобов'язується, зокрема, своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними в додатку 2 (п.2.3 договору); договір набуває чинності та діє до 20.06.2006 (п.4.1 договору); договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення (п.4.3 договору).

На виконання умов договору відповідачем виготовлено та поставлено, а позивачем прийнято та оплачено теплову енергію у період з 01.01.2010 по 31.12.2010 за наступними актами приймання-передавання товарної продукції, підписаних сторонами та скріпленими їх печатками, а саме: за січень 2010 року на суму 57916,73грн, за лютий 2010 року на суму 63935,36грн, за березень 2010 року на суму 45919,09грн, за квітень 2010 року на суму 29010,06грн, за травень 2010 року на суму 8319,91грн, за червень 2010 року на суму 6161,26грн, за липень 2010 року на суму 2034,02грн, за серпень 2010 року на суму 5012,28грн, за вересень 2010 року на суму 9328,94грн, за жовтень 2010 року на суму 19881,97грн, за листопад 2010 року на суму 42957,42грн, за грудень 2010 року на суму 67904,36грн.

Із вказаних актів вбачається, що нарахування вартості теплової енергії та її оплата здійснені за тарифами, встановленими розпорядженнями Київської міської державної адміністрації (надалі - КМДА) №758 від 30.06.2009, №1333 від 30.11.2009, №328 від 30.04.2010, №392 від 31.05.2010.

Разом з тим, попередніми судовими інстанціями встановлено, що розпорядження КМДА №№1332, 1333, 1335, 191, 392 визнані незаконними та не чинними з моменту їх прийняття постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 10.12.2010 у справі №2а-1888/10, яка залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.06.2014 та постановою Верховного суду України від 08.12.2014.

Зазначаючи про те, що розпорядження КМДА, згідно з якими нараховувалась вартість теплової енергії, визнані не чинними в судовому порядку в зв'язку з не проходженням ними процедури їх державної реєстрації, Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна контора "Житлоексплуатація" звернулось до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про зобов'язання останнього здійснити перерахунок по договору на постачання теплової енергії в гарячій воді №1541408 від 20.10.2005 за період 01.01.2010 - 31.12.2010 на загальну суму 172538,00грн, застосувавши тарифи, які були встановлені розпорядженням КМДА від 20.06.2002 №1245.

Вирішуючи спір у справі, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що розпорядження КМДА №№1332, 1333, 1335, 191, 392, якими встановлювались тарифи на теплоенергію на 2010 рік, визнані в судовому порядку незаконними та не чинними з моменту їх прийняття, отже вимоги позивача про необхідність проведення перерахунку поставленої в 2010 році теплової енергії по тарифам, встановленим розпорядженням КМДА від 20.06.2002 №1245, яке пройшло державну реєстрацію, визнані судами законними та обґрунтованими.

Втім, зазначені висновки судів попередніх інстанцій колегія суддів вважає передчасними, тобто, такими, що здійснені внаслідок порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи таке.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду у даній справі є вимога позивача про зобов'язання відповідача здійснити певні дії, а саме здійснити перерахунок за 2010 рік на загальну суму 172538,57грн по договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 20.10.2005 №1541408 у зв'язку із визнанням незаконними розпоряджень КМДА №1333 від 30.11.2009 та №392 від 31.05.2010, якими встановлювались і застосовувались відповідачем тарифи на теплову енергію в 2010 році, застосувавши при цьому тарифи, що були встановлені розпорядженням КМДА від 20.06.2002 №1245.

Отже, до предмету доказування у даній справі входить не тільки доведення позивачем і встановлення судом обставин безпідставності застосування відповідачем в 2010 році тарифів, які діяли саме в цей період, а і підставність перерахування цих тарифів з застосуванням розпорядженням КМДА від 20.06.2002 №1245 та визначений законом або договором обов'язок відповідача вчинити такі дії.

Втім, суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги шляхом зобов'язання відповідача здійснити перерахунок на суму 172538,57грн, не звернули увагу на відсутність будь-якого правового обґрунтування таких вимог, яке б надавало підстави для висновку про порушення відповідачем законодавчих приписів та/або зобов'язань за договором в 2010 році, що, в свою чергу призвело до порушення прав або охоронюваних інтересів позивача, які б підлягали судовому захистові саме у такий обраний ним спосіб.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач вказував: 1) про неможливість здійснення перерахунку за тарифами, встановленими розпорядженням КМДА від 20.06.2002 №1245, оскільки це розпорядження скасовано розпорядженням КМДА від 18.04.2008 №578; 2) про неможливість здійснення перерахунку сплачених комунальних послуг у спірний період за розпорядженням КМДА №1245 від 20.06.2002, оскільки розрахунок послуг, наданих у 2010 році за тарифами, встановленими в 2002 році, є нерентабельним для нього та суперечить приписам ст. ст. 1, 20 Закону України "Про теплопостачання".

Втім, не зважаючи, що встановлення та оцінка обставин, вказаних відповідачем в якості заперечення проти позову, є обов'язковою та такою, що може вплинути на правильність вирішення спору, судами ніяким чином вказані доводи не проаналізовані (не підтримані, але і не відхилені).

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012 рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі, при цьому рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні правової кваліфікації відносин сторін, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, та визначенні правових норм, які підлягають застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 42 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012 також зазначено, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказаної позиції дотримується також Верховний суд України у своїй постанові від 20.05.2014 №64/366-10.

Отже, як місцевий, так і апеляційний господарські суди припустились порушення приписів ст. ст. 4, 42, ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за наслідками визначення правової кваліфікації спірних правовідносин і за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч.1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судових рішень у справі та направлення справи на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України порушення судами процесуальних норм, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору у справі та не з'ясування обставин, від яких залежить законність рішення, є підставою для скасування оскаржуваних судових актів та скерування справи до суду першої інстанції для нового розгляду.

При новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін і, в залежності від встановлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 у справі Господарського суду міста Києва № 910/419/15-г та рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 у цій справ скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя К.В. Грейц

Судді С.В. Бакуліна

О.І. Поляк