КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2015 р. Справа№ 910/2901/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Суворова Л.В. - довіреність № 2-263 від 29.12.2014;

від відповідача: Ковригін О.В. - довіреність № 5-У від 26.12.2014;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2015

у справі № 910/2901/15-г (суддя - Цюкало Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - відповідач) про стягнення 14 734,15 грн. заборгованості за договором поставки, з яких: 8 888,32 грн. - основного боргу, 2 257,63 грн. - інфляційних втрат, 2 142,69 грн. - пені, 622,18 грн. - 7% штрафу, 823,33 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як покупець, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором купівлі-продажу № 259-К/272/11-К від 15 вересня 2011 року та не оплатив вартість поставленої йому позивачем продукції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ "Укртрансгаз" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не дослідив, що строк виконання зобов'язання відповідачем настав, тоді як відсутність виставленого рахунку - фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України, та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України. Крім того апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з акту звірки взаєморозрахунків від 14.10.2013 не вбачається існування заборгованості саме за договором, який є предметом даного спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 30.06.2015.

Справа розглядалася різними складами суду.

Так, розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2015, у зв'язку з перебуванням судді Корсакової Г.В. на лікарняному, змінено склад судової колегії: головуючий суддя: Коротун О.М., судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В., яка прийняла справу до свого провадження та ухвалила дану постанову.

В судових засіданнях неодноразово оголошувалися перерви у відповідності до ст. 77 ГПК України, зокрема в судовому засіданні 14.09.2015 було оголошено перерву до 17.09.2015.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду сторонами подавалися додаткові пояснення та докази, які приймалися судом апеляційної інстанції в якості належних, оскільки сторони в письмовій та усній формі обґрунтовували причини неподання таких доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції у відповідності до ст. 101 ГПК України.

Представник позивача у судовому засіданні 17.09.2015 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати. Обґрунтовуючи наявність існуючої заборгованості відповідача, посилався на податкову накладну, бухгалтерську довідку щодо дебіторської заборгованості та акт звірки взаєморозрахунків (копії документів наявні в матеріалах справи). Зазначив про існування судової практики щодо часткового задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості (в тому числі наявність постанов Вищого господарського суду України по даній категорії справ) між тими самими сторонами, з аналогічним предметом спору.

Представник відповідача у судовому засіданні 17.09.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги. Зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Наполягав на тому, що строк позовної давності саме по зобов'язанням за договором № 259-К/272/11-К від 15.09.2011 сплинув і позовна давність в даному випадку не переривалася, оскільки заборгованість за спірним договором не була врахована в жодному з підписаних між сторонами актах звірки взаєморозрахунків. На підтвердження власних доводів посилався на рішення засідання комісії РВУ «Київавтогаз» щодо списання кредиторської заборгованості перед ПАТ «Укртрансгаз» (в тому числі за спірним договором), яке оформлене протоколом № 01 від 03.10.2014 (копія протоколу надана відповідачем для залучення до матеріалів справи, з відповідним обґрунтуванням неможливості подання такого доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції у відповідності до ст. 101 ГПК України). Крім того відповідач зазначив про існування судової практики (в тому числі наявність постанов Вищого господарського суду України) щодо вирішення аналогічних спорів між сторонами про відмову в задоволені позовних вимог, зокрема, через сплив строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, оглянувши оригінали документів, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.09.2011 року між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (продавець) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" в особі РВУ «Київавтогаз» (покупець, разом - сторони) було укладено договір купівлі-продажу № 259-К/272/11-К (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти та оплатити устаткування для сушіння, зважування та розбризкування (продукція), відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною договору.

Згідно п. 3.2 договору, сторони визначили, що загальна сума договору становить 8888,31 грн.

За умовами п. 9.1 укладеного між сторонами правочину, договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2011.

Відповідно до п. 4.2 договору, факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноваженими представниками сторін у день отримання продукції.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що на виконання умов договору позивач поставив обумовлений товар, про що сторонами було складено та підписано видаткову накладну № 37р/9/259-К від 27.09.2011 на суму 8888,32 грн. (а.с. 35).

Правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що сторони у п. 3.4 договору обумовили обставину, за якою продавець після поставки продукції, та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікації до цього договору.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивач стверджував, що визначену договором суму за поставлений товар відповідач не сплатив, у зв'язку з чим просив стягнути з останнього суму основного боргу, нараховані штрафні санкції та застосувати відповідальність, передбачену приписами ст. 625 ЦК України. При цьому самим позивачем не заперечується, що рахунок-фактура у відповідності до п. 3.4. договору відповідачу не виписувався.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що у зв'язку з тим, що факту виставлення рахунків-фактур позивачем відповідачу не встановлено, строк оплати поставленої продукції за договором, в силу положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 3.5. договору, не настав.

З приводу наведених висновків місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до п. 3.5. договору покупець здійснює 100 % оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного в розділі 10 договору. При цьому, ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано доказів надання відповідачу рахунку-фактури для оплати товару по видатковій накладній № 37р/9/259-К від 27.09.2011 на суму 8888,32 грн.

В цій частині, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що невиконання п. 3.4. договору свідчить про часткове порушення умов договору позивачем.

Разом з цим, судом першої інстанції не було враховано, що таке порушення умов договору з боку позивача не позбавило відповідача договірного обов'язку належним чином оплатити товар, оскільки рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України, та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України. Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.09.2009р. Верховного суду України по справі №37/405 та постанові від 18.06.2013р. Вищого господарського суду України по справі № 923/38/13-г.

При цьому, умовами договору (п. 3.4.- 3.5.) передбачено, що рахунок-фактура виписується продавцем відразу після поставки продукції та підписання сторонами видаткової накладної. Таким чином, розділом 3 договору передбачено невідкладне складання рахунку-фактури та надання її покупцю для здійснення оплати (без обов'язку продавця надсилати документи поштовою кореспонденцією або у будь-який інший спосіб та строк).

В цій частині суд апеляційної інстанції приймає, як обґрунтовані, доводи позивача про те, що видаткова накладна містить всі необхідні реквізити для здійснення повного та своєчасного розрахунку відповідачем за отриману продукцію, а відтак відсутність доказів надання позивачем відповідачу окремого рахунку-фактури не припиняє зобов'язань покупця зі своєчасної оплати продукції.

Таким чином, підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Крім того, сума товару, поставленого за договором, відображена в наданій позивачем податковій накладній № 110/500.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 692 ЦК України, а також умови п. 3.5. договору щодо здійснення 100% оплати вартості товару протягом 5 днів після поставки продукції, з огляду на те, що товар був переданий відповідачу за видатковою накладною № 37р/9/259-К від 27.09.2011 на суму 8888,32 грн., суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у відповідача з 02.10.2011 виник обов'язок оплатити цей товар, а у позивача - відповідно, вимагати його оплати.

Доказів повного або часткового погашення заборгованості за договором сторонами надано не було. При цому суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач вимагав оплату товару за договором до моменту пред'явлення позову у даній справі (а саме 09.02.2015).

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач заявою від 20.03.2015 у суді першої інстанції (а.с. 112) заявив про пропуск позивачем строку позовної давності, вказуючи, що строк позовної давності сплинув 02.10.2014. В цій частині судом апеляційної інстанції приймаються, як обґрунтовані, доводи відповідача, з огляду на наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 (далі - Постанови Пленуму № 10) за змістом ч. 2 ст. 9 ЦК України та ч. 1 ст. 223 ГК України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст. 175 ГК України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 4.2 Постанови Пленуму №10 у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Як було вищевстановлено, товар був прийнятий відповідачем 27.09.2011, тоді як обов'язок по оплаті 100% поставленої продукції, згідно п. 3.5. договору, виник у відповідача 02.10.2015 (з врахуванням того, що ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою, натомість усі необхідні реквізити для здійснення розрахунків відповідач отримав з підписанням видаткової накладної).

Таким чином правомірними є доводи відповідача про те, що загальний строк позовної давності, який встановлюється тривалістю у три роки, сплинув 02.10.2014, тоді як з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом, згідно штемпеля поштового відправлення на конверті, лише 09.02.2015.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивач наполягав на тому, що строк позовної давності не було пропущено, оскільки він перервався підписанням сторонами акту звірки взаємних розрахунків від 14.10.2013 (а.с. 67), в якому зазначено, що станом на 30.09.2013 за відповідачем наявна заборгованість у розмірі 1 091 584,19 грн.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 264 ЦК України визначено випадки, в яких перебіг позовної давності переривається.

Зокрема, у ч. 1 вказаної статті визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

При цьому, частиною 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання. (п. 4.3 Постанови Пленуму № 10).

Пунктом 4.4.1 Постанови Пленуму № 10 роз'яснено, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає про необхідність дослідити належність та допустимість доказу - акту звірки взаєморозрахунків від 14.10.2013, як такого, який міг би беззаперечно свідчити про переривання строку позовної давності (в розумінні ст. 264 ЦК України) саме за позовною вимогою щодо стягнення заборгованості за договором № 259-К/272/11-К від 15.09.2011 у розмірі 8888,32 грн.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що в акті звірки від 14.10.2013 (в якому містяться підписи та відбитки печаток обох сторін) зазначено, що станом на 30.09.2013 заборгованість РВУ "Київавтогаз" ДП "Укравтогаз" на користь ПАТ «Укртрансгаз» складає 1 091 584,19 грн. При цьому жодних відомостей стосовно того, на підставі яких правочинів виникла зазначена заборгованість, а також які періоди та договори ця заборгованість включає в себе, вказаний акт не містить.

Разом з цим, позивачем була надана бухгалтерська довідка (а.с. 68-70), в якій перераховані договори, укладені між сторонами (з зазначенням ціни по кожному окремому договору) та яку сторона вважає належним доказом того, що у зазначений акт звірки від 14.10.2013 увійшла заборгованість за договором № 259-К/272/11-К від 15.09.2011.

Суд апеляційної інстанції зазначає про необґрунтованість доводів апелянта в цій частині, а також про неналежність та недопустимість такого доказу по даній справі, в розумінні ст. 34 ГПК України, враховуючи наступне.

Так, в першому реченні вказаної довідки міститься інформація про те, що станом на 02.03.2015 на балансі ПАТ «Трансгаз» обліковується дебіторська заборгованість по ДП «Укравтогаз» РВУ «Київавтогаз» у сумі 1 091 584,19 грн. Також у довідці наведена розшифровка зазначеної суми, яка являє собою таблицю, зокрема, з зазначенням ціни договорів, укладених між сторонами, та переліком видаткових накладних по цим договорам. Жодних відомостей стосовно того, що вказаною довідкою надається детальна інформація саме по акту звірки від 14.10.2013 зазначений документ не містить. Так само позивачем не було обґрунтовано, яким чином бухгалтерська довідка, що видана станом на 02.03.2015 підтверджує наявність дебіторської заборгованості у позивача, яка була визначена сторонами станом на 30.09.2013.

Окремою підставою вважати надану бухгалтерську довідку неналежним доказом є той факт, що сума, яка розшифровується (а саме 1 091 584,19 грн.) не співпадає з кінцевими сумами, визначеними у таблиці даної довідки. Так, загальна сума по укладеним між сторонами договорам (згідно даних таблиці, наведеній у довідці) складає 1 031 629,05 грн.; загальна сума по видаткових накладних становить (згідно даних тієї ж самої таблиці) 1 091 291,87 грн. Тоді як дебіторська заборгованість, яка розшифровується даною таблицею, визначена позивачем у розмірі 1 091 584,19 грн., що є недопустимим, оскільки виникнення такої різниці жодним чином не обумовлено належними доказами.

При цьому п. 7 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що головний бухгалтер підприємства, зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства, тощо.

В свою чергу, зі змісту акту звірки від 14.10.2013 вбачається, що з боку відповідача даний документ підписано головним бухгалтером РВУ "Київавтогаз" ДП "УКРАВТОГАЗ", тоді як з боку позивача акт підписано заступником головного бухгалтера - ОСОБА_4

Разом з цим, ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції позивачем не було надано доказів повноважень заступника головного бухгалтера - ОСОБА_4, зокрема, на підписання актів звірки взаєморозрахунків та доказів наявності права на повноцінне виконання інших обов'язків головного бухгалтера підприємства.

При цьому, довідка, яка була надана апелянтом до суду апеляційної інстанції також підписана заступником головного бухгалтера - ОСОБА_5 (без додання жодних доказів на підтвердження повноважень цієї посадової особи).

Суд апеляційної інстанції окремо зауважує, що доводи апелянта про те, що в акті звірки від 14.10.2013 була відображена загальна існуюча заборгованість відповідача перед позивачем станом на 30.09.2013 (за всіма без виключення правочинами, укладеними між сторонами) жодним чином не підтверджено документально, а також спростовуються наведеними нижче обставинами.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що за участю тих самих сторін у Господарському суді міста Києва розглядалися аналогічні спори по іншим правочинам, які були укладені ними за період з 2010 по 2011 роки. При цьому, у даних спорах фігурували та досліджувалися декілька актів звірки розрахунків, з різними датами підписання на різні суми заборгованості.

Зокрема, рішенням від 20.04.2015 по справі № 910/5466/15-г та рішенням від 24.03.2015 по справі № 910/3243/15-г (які були залишені без змін постановами судів апеляційної та касаційної інстанції) було встановлено що безпосередньо 30.09.2013 між сторонами складався акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 р. на загальну суму 1106612, 92 грн.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Враховуючи викладене, факти, встановлені у вищенаведених справах Господарського суду міста Києва мають преюдиціальне значення та приймаються судом апеляційної інстанції, як такі, що не підлягають доведенню, зокрема, враховуючи, що в обох справах в однакових процесуальних статусах приймали участь ті ж самі сторони.

При цьому сторонами не заперечується, що станом на 30.09.2013 складався ще один акт звірки взаєморозрахунків на суму 535632,36 грн., який фігурує в якості доказу у справі № 910/2904/15-г Господарського суду міста Києва (Постанова Вищого господарського суду України від 06.08.2015 по справі № 910/2904/15-г, яка досліджується судом апеляційної інстанції на підставі ст. 34, 43 ГПК України).

Таким чином, доводи апелянта про те, що саме в акті звірки від 14.10.2013 міститься вірна сума заборгованості, яка включає в себе суму боргу за всіма, без виключення, укладеними між сторонами правочинами та не потребує доведенню і детальної розшифровки, спростовується фактом існуванням по меншій мірі трьох актів звірки станом на одну й ту саму дату (а саме 30.09.2013) із зазначенням різних сум в кожному з таких актів.

Крім того, позивачем не була надана обґрунтована відповідь стосовно того, на якій підставі з боку апелянта беззаперечно та без будь-яких зауважень був підписаний акт звірки від 01.01.2015 (а.с. 134), в якому зазначено, що по даним РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» станом на 31.12.2014 заборгованість перед позивачем відсутня.

Посилання апелянта на ту обставину, що тією самою колегією, яка ухвалила дану постанову було залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 у справі № 910/2899/15-г (яке постановою Вищого господарського суду України від 22.07.2015 також залишено без змін) про часткове задоволення позовних вимог, а також визнано строк позовної давності таким, що перервався саме підписанням акту звірки взаєморозрахунків, спростовуються фактом існування різних обставину цих справах.

Так, у справі № 910/2899/15-г відповідач не заперечував той факт, що до акту звірки, складеного на загальну суму 1 091 584,19 грн. увійшла заборгованість, яка була предметом спору по вказаній справі, про що безпосередньо зазначено в постановах апеляційної та касаційної інстанції. Так само не заперечувалися такі обставини відповідачем під час вирішення спору по справі № 910/2191/15-г Господарського суду міста Києва (Постанова Вищого господарського суду України від 29 липня 2015 року).

Однак під час розгляду даної справи відповідачем категорично заперечується той факт, що заборгованість за договором № 259-К/272/11-К у сумі 8888,32 грн. увійшла до суми боргу, визначеної актом звірки від 14.10.2013, з посиланням на необґрунтованість, недоведеність та безпідставність доводів позивача в цій частині. Крім того, під час розгляду даного спору відповідачем було надано протокол № 01 від 03.10.2014, затверджений начальником РВУ «Київавтогаз», яким оформлене рішення засідання комісії РВУ «Київавтогаз» щодо списання кредиторської заборгованості перед ПАТ «Укртрансгаз» за спірним договором, тоді як вказаний протокол не був досліджений в якості доказу під час вирішення вищезазначених спорів.

Так, зі змісту протоколу № 01 від 03.10.2014 вбачається, що з урахуванням відсутності претензій з боку ПАТ «Укртрансгаз», а також у зв'язку з тим, що ПАТ «Укртрансгаз» станом на 03.10.2014 не зверталося до суду з позовом щодо стягнення заборгованості, РВУ «Київавтогаз» вирішило, зокрема, визнати безнадійною та такою, що не підлягає погашенню кредиторську заборгованість за договором № 259-К/272/11-К від 15.09.2011 на суму 8888,32 грн., яка підтверджується видатковою накладною № 37р/9/259-К від 27.09.2011 та списати її в бухгалтерському та податковому обліку.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції повторно наголошує на тому, що підписання сторонами акта звірки взаєморозрахунків, може свідчити про переривання строку позовної давності лише у випадку, коли такий акт беззаперечно підтверджує наявність заборгованості саме по тій сумі, щодо якої виник спір (п. 4.4.1 Постанови Пленуму № 10). Однак, як встановлено у даній постанові, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України, на підтвердження того, що підписанням акту звірки взаєморозрахунків від 14.10.2013, загальний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за договором № 259-К/272/11-К переривався у відповідності до ст. 264 ЦК України.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку саме позивач мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами (в тому числі обґрунтувати обставини звернення до суду з порушенням строків позовної давності). Разом з цим, ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції позивач не надав належних та допустимих доказів переривання строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за договором № 259-К/272/11-К від 15.09.2013, у зв'язку з чим заява відповідача про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню, тоді як у позові слід відмовити саме через сплив загального строку позовної давності (як в стягненні суми основного боргу, так і в стягненні штрафних санкцій та передбаченому ст. 625 ЦК України нарахованому розміру відповідальності). Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 13 серпня 2015 року по справі № 910/5468/15-г та від 07 липня 2015 року по справі № 910/3379/15-г за участю тих самих сторін).

Таким чином посилання позивача на єдину та однакову практику господарський судів різних інстанцій стосовно вирішення спорів, які виникли на підставі договорів, що були укладені у спірний період, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки в наведених апелянтом справах існували різні фактичні обставини, інші матеріали та докази, а також мала місце неоднакова позиція відповідача стосовно змісту підписаних актів звірки взаєморозрахунків.

Так, у справах, в яких були частково задоволені позовні вимоги та рішення по яких набрало законної сили (такі як: № 910/2899/15-г, № 910/3076/15-г, № 910/3160/15-г, 910/5466/15-г, № 910/3243/15-г) судами під час розгляду було достовірно встановлено, що до актів звірки взаєморозрахунків включені суми заборгованості за договорами, які були предметами цих спорів (що в окремих спорах також не заперечувалося відповідачем). При цьому в справах № 910/5466/15-г, № 910/3243/15-г Господарського суду міста Києва фігурували акти звірки взаєморозрахунків з іншими датами підписання та сумами, не розглядався в якості доказу акт звірки взаєморозрахунків від 01.01.2015, а також не досліджувався протокол № 01 від 03.10.2014.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою направлення судом касаційної інстанції справи № 910/2904/15-г та справи № 910/2906/15-г на новий розгляд до Господарського суду міста Києва стали ті обставини, що судами попередніх інстанцій не було досліджено факту наявності у акті звірки взаєморозрахунків саме тієї суми, щодо якої виник спір, а також не було перевірено обсяг повноважень посадових осіб на підписання актів звірки взаєморозрахунків (зокрема, головних бухгалтерів).

В свою чергу в даній постанові судом апеляційної інстанції встановлено відсутність жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що заборгованість за договором № 259-К/272/11-К від 15.09.2011 у розмірі 8888,32 грн. увійшла в суму, яка відображена в акті звірки взаєморозрахунків від 14.10.2013. Натомість доказів повноважень заступника головного бухгалтера позивача на підписання актів звірки взаєморозрахунків стороною надано не було. Тоді як чинним законодавством такого роду повноваження, зокрема, надані головному бухгалтеру підприємства, а не його заступнику.

Вищезазначені обставини не були враховані судом першої інстанції під час розгляду даного спору, у зв'язку з чим судом першої інстанції помилково не було застосовано строк позовної давності до спірних правовідносин. Разом з цим, колегія суддів зазначає, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи (аналогічна правова позиція викладена у п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року N 7).

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Керуючись статтями 32-36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 у справі № 910/2901/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 у справі № 910/2901/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2901/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім