РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2015Справа №910/16809/15
За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

До Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві про стягнення 14 410, 15 грн.

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін:

від позивача Цимбаліст Н.В. за дов. № 155/1/03-50 від 12.01.2015 р.;

від відповідача Кісельова О.П. за дов № 1-13/3 від 05.01.2015 р.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві стягнення 25 365,22 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.07.2015 р. порушено провадження у справі № 910/16809/15, розгляд справи призначено на 20.07.2015 р.

17.07.2015 р. через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог із вимогами про стягнення 3102, 68 грн. компенсації витрат підприємства, 32,98 грн. компенсації витрат за користування земельною ділянкою, 10601, 60 грн. інфляційних втрат, 672, 89 грн. 3% річних.

Розглянувши в судовому засіданні 20.07.2015 р. заяву про зменшення розміру позовних вимог, суд зазначає таке.

За приписами ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

За таких обставин, заява позивача прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні представник відповідача заявив усне клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні з метою проведення звірки взаєморозрахунків.

Клопотання відповідача задоволено.

У судовому засіданні оголошено перерву до 17.08.2015 р. о 09 год. 50 хв.

У судовому засіданні 17.08.2015 р. представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову.

У даному судовому засіданні представник відповідача подав суду клопотання про продовження строку розгляду спору відповідно до ст. 69 ГПК України.

Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів, то суд задовольнив зазначене клопотання.

У судовому засіданні оголошено перерву до 14.09.2015 р. о 10 год. 15 хв.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, в судовому засіданні 14.09.2015 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

20.11.2012 р. між Головним управлінням комунальної власності м. Києва ВО Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві (орендар, відповідач) та Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (далі - позивач) був укладений договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 848 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Орендодавець на підставі рішень Київської міської ради від 22.09.2011 р. № 34/6250 «Про затвердження положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» та рішення Постійної комісії КМР з питань власності від 30.10.2012 р. № 133 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: вул. Гната Юри, 9, для розміщення бюджетної установи, що утримується за рахунок місцевого або державного бюджету.

Згідно п.п. 2.1., 2.2. Договору, об'єктом оренди є нежитлові приміщення загальною площею 460, 20 кв.м. згідно з викопіюванням з поповерхоого плану, що складає невід'ємну частину цього договору. Вартість об'єкта оренди згідно з актом оцінки нерухомого майна станом на 30.06.2012 р. становить: 49 154, 54 грн.

За змістом п. 3.1. Договору, за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженою рішенням Київради від 22.09.2011 р. № 34/6250 встановлено 1 грн. на рік.

При цьому, за змістом п. 3.2. Договору, розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць, опублікованому в поточному місяці.

Згідно з положеннями п. 3.3. Договору, крім орендної плати орендар сплачує: компенсацію витрат підприємства за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, яка за липень 2012 року складає 13, 43 грн., компенсацію витрат підприємства, яка за липень 2012 року складає 1292, 78 грн.

Відповідно до п. 3.7. Договору в редакції Додаткової угоди від 11.02.2013 р., орендна плата сплачується щомісячно не пізніше 5 числа наступного місяця.

Позивач виконав свій обов'язок за Договором щодо передачі майна (нежитлових приміщень загальною площею 460, 20 кв.м. за адресою: вул. Гната Юри, 9) відповідачу, що підтверджується актом приймання-передачі нерухомого майна від 20.11.2012 р.

Проте, в порушення умов договору Відповідачем не виконано свій обов'язок щодо сплати позивачу компенсації витрат підприємства та компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою.

Таким чином, станом на час розгляду справи, заборгованість відповідача перед позивачем складає 3102, 68 грн. компенсації витрат підприємства, 32,98 грн. компенсації витрат за користування земельною ділянкою, що і просить стягнути позивач.

Крім того, позивач нарахував відповідачу 10601, 60 грн. інфляційних втрат, 672, 89 грн. 3% річних.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Так як між сторонами укладено договір оренди (найму), слід керуватись положеннями закріпленими в Главі 58 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 759 ЦКУ, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 762 ЦКУ, встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Як встановлено судом, між сторонами укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, де сторони погодили всі істотні умови договору, зокрема щодо порядку та строків оплати встановлених договором платежів.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Під час розгляду справи судом встановлено, що зобов'язання щодо оплати 3102, 68 грн. компенсації витрат підприємства, 32,98 грн. компенсації витрат за користування земельною ділянкою відповідачем у встановлений Договором строк не виконано, оскільки доказів іншого суду надано не було.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що відповідачем було порушено умови Договору, а також вимоги ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм, викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу: 3102, 68 грн. компенсації витрат підприємства, 32,98 грн. компенсації витрат за користування земельною ділянкою нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Крім суми основної заборгованості, позивач просить суд стягнути з відповідача 10601, 60 грн. інфляційних втрат, 672, 89 грн. 3% річних.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3% річних суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Згідно з розрахунком розмір збитків від інфляції становить 10 601, 60 грн., 3 % річних - 672, 89 грн. (розрахунок наявний в матеріалах справи). Контррозрахунку суми інфляційних збитків та 3% річних відповідачем суду не надано.

Перевіривши розрахунок позивача по кожному спірному місяцю, враховуючи момент виникнення прострочення (п. 3.7 Договору), суд зазначає, що до стягнення 3% річних підлягає сума 672, 89 грн., інфляційних втрат - 10 601, 60 грн., а отже вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Доводи відповідача, викладені у відзиві, щодо відсутності бюджетного фінансування не приймаються з огляду на таке.

Згідно з частиною першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання (постанова Вищого господарського суду України від 23.08.2012 N 15/5027/715/2011).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 N 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Таким чином, викладені у відзиві заперечення відповідача щодо відсутності коштів бюджетного фінансування не приймаються судом.

Щодо доводів про зменшення судом штрафних санкцій, то суд звертає увагу на таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 ст. 625 ЦК України встановлює виняток із загального правила ст. 614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, неможливість виконання боржником грошового зобов'язання не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Згідно з п. 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

В свою чергу, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (4.1. Постанови).

За таких обставин, у суду відсутні передбачені Законом підстави для зменшення суми інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судовий збір відповідно до приписів ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

За таких обставин, керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (02151, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А; ідентифікаційний код 37768863) на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01034, м. Київ, вул. Володимирська, будинок 51-А; ідентифікаційний код 03366500) компенсацію витрат підприємства у розмірі 3 102 (три тисячі сто дві) грн. 68 коп., компенсацію витрат підприємства за користування земельною ділянкою у розмірі 32 (тридцять дві) грн. 98 коп., 3% річних у розмірі 672 (шістсот сімдесят дві) грн. 89 коп., інфляційні втрати у розмірі 10 601 (десять тисяч шістсот одна) грн. 60 коп. та судовий збір у розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 21.09.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева