РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2015Справа №910/16623/15

За позовом Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі

Чернігівської міської ради

до 1. Міністерства внутрішніх справ України

2. Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України

"Чернігів Інформ-Ресурси"

3-тя особа, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет спору,

на стороні відповідача 2 Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України

"Інформ-Ресурси"

про зобов'язання вчинити певні дії

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін:

від прокуратури Колочина Р.В. за посвідченням № 030247 від 12.11.2014 р.;

від позивача Плиско Н.В. за дов. № 3-24/847 від 28.07.2015 р.;

від відповідача 1 Кузьмін О.В, за дов № 81/2014 від 28.02.2014 р.;

від відповідача 2 Кузуб Є.В. за дов. № б/н від 16.07.2015 р.;

від 3-ої особи Кузуб Є.В. за дов. № 36 від 03.08.2015 р.

СУТЬ СПОРУ:

Заступник прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України та Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Чернігів Інформ-Ресурси" про зобов'язання вчинити певні дії, а саме передати до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова світлофорні об'єкти, розташовані у м. Чернігові.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.07.2015 р. порушено провадження у справі №910/16623/15 та призначено справу до розгляду на 20.07.2015 р.

Представник позивача в судове засідання 20.07.2015 р. не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 20.07.2015 р. представник відповідача 2 подав суду клопотання про залучення належного відповідача 2, а саме Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України "Чернігів Інформ-Ресурси" в особі голови комісії з припинення Бабаєва Ю.А., оскільки юридична особа відповідача перебуває в стані припинення, а головою комісії з припинення визначено Бабаєва Ю.А.

Розглянувши вказане клопотання відповідача 2 в судовому засіданні 20.07.2015 р., суд приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення з таких підстав.

За змістом ст. 21 ГПК України відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 24 ГПК України господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем.

За таких обставин, для заміни неналежного відповідача на належного необхідним є існування двох умов: належність відповідача до переліку суб'єктів, передбачених ст. 21 ГПК України, а також отримання згоди позивача на заміну неналежного відповідача.

Разом з тим, жодна з вищенаведених умов не є дотриманою в даному разі, у зв'язку з чим в задоволенні клопотання про заміну неналежного відповідача судом відмовлено.

Окрім того, у даному судовому засіданні відповідач 2 подав суду клопотання про залучення 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» з підстав того, що правонаступником ДП МВС «Чернігів-Інформ-Ресурси» є саме зазначене підприємство.

Розглянувши вказане клопотання у судовому засіданні 20.07.2015 р., суд дійшов висновку про обґрунтованість клопотання, з огляду на те, що наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.07.2014 р. № 623 «Про припинення діяльності державних підприємств МВС України шляхом приєднання» діяльність ДП МВС «Чернігів-Інформ-Ресурси» припиняється шляхом приєднання до ДП МВС «Інформ-Ресурси», яке визнається правонаступником всіх прав та обов'язків ДП МВС «Чернігів-Інформ-Ресурси», а отже суд приходить до висновку, що рішення в даній справі може вплинути на права та обов'язки заявленої у клопотанні особи.

Відповідно до ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського суду може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або ініціативи господарського суду.

За таких обставин, клопотання відповідача 2 про залучення 3-ої особи задовольняється.

У зв'язку з нез'явленням в судове засідання представника позивача, невиконанням вимог ухвали суду про порушення провадження у справі, необхідністю залучення 3-ої особи, суд, відповідно до ст. 77 ГПК України, розгляд справи підлягає відкладенню.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.07.2015 р. у справі № 910/16623/15 залучено до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2 Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» , розгляд справи № 910/16623/15 відкладено на 11.08.2015 р.

20.07.2015 р. відділом діловодства суду отримано від Прокуратури клопотання про залучення 3-іх осіб - Державну фінансову інспекцію в Чернігівській області та Комунальне шляхо-будівельне підприємство Чернігівської міської ради.

У судовому засіданні 11.08.2015 р. представник Прокуратури підтримав клопотання про залучення 3-іх осіб.

Вирішення клопотання про залучення 3-іх осіб відкладено до наступного судового засідання.

У судовому засіданні 11.08.2015 р. оголошено перерву до 17.08.2015 р. о 14 год. 00 хв.

У судовому засіданні 17.08.2015 р. Прокурор підтримав раніше надане клопотання про залучення 3-іх осіб, представники відповідача - 1 та відповідача - 2 заперечили проти задоволення вказаного клопотання.

Розглянувши зазначене клопотання про залучення 3-іх осіб, враховуючи доводи та заперечення учасників судового процесу, суд відмовляє в задоволенні клопотання з підстав недоведеності обставин можливості впливу рішення суду у даній справі на права та обов'язки вказаних осіб.

У даному судовому засіданні представник відповідача - 2 надав суду клопотання про продовження строку розгляду справи відповідно до ст. 69 ГПК України.

Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів, то суд задовольнив зазначене клопотання.

У судовому засіданні оголошено перерву до 07.09.2015 р. о 14-40 год.

В судовому засіданні 07.09.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Протягом 10.06.2014 по 04.08.2014 р. Державною фінансовою інспекцією у Чернігівській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності комунального шляхо-будівельного підприємства Чернігівської міської ради за період з 01.04.2011 р. по 01.06.2014 р., за результатами якої складено акт ревізії фінансово-господарської діяльності комунального шляхо-будівельного підприємства за період з 01.04.2011 р. по 01.06.2014 р. від 04.08.2014 р. № 25-06-21/030.

В процесі проведення перевірки стосовно дотримання законодавства при отриманні та використанні бюджетних коштів, у розділі 11 акту ревізії встановлено, що комунальне шляхо-будівельне підприємство Чернігівської міської ради обслуговує 57 технічних засобів регулювання дорожнього руху (світлофорні об'єкти), разом з тим, станом на 01.06.2014 р. по бухгалтерському обліку підприємства на рахунку 109 «Інші основні засоби» значився лише один світлофорний об'єкт за адресою пр. Миру - вул. Преображенська, інші світлофорні об'єкти по бухгалтерському обліку не значаться.

При цьому, в процесі проведення ревізії, Державною фінансовою інспекцією у Чернігівській області встановлено, що 56 світлофорних об'єктів, що утримуються комунальним шляхо-будівельним підприємством Чернігівської міської ради, знаходяться на балансі ДП МВС України «Чернігів-Інформ-Ресурси» за передавальним актом від СМЕД ДАІ УМВС України в Чернігівській області.

Прокуратура та позивач вважають, що відповідачі зобов'язані передати до комунальної власності територіальної громади міста Чернігова світлофорні об'єкти, розташовані в м. Чернігові, згідно з переліком, наведеним у позові, з тих підстав, що за змістом Закону України «Про благоустрій населених пунктів» технічні засоби організації та регулювання дорожнього руху належать до вулично-дорожньої мережі та є елементами об'єктів благоустрою, які утримуються за рахунок власника або балансоутримувача, а підприємства у сфері благоустрою населених пунктів зобов'язані утримувати у належному стані об'єкти благоустрою, що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою прилеглу до цих об'єктів територію.

Так як комунальним шляхо-будівельним підприємством Чернігівської міської ради здійснюється утримання 56 світлофорних об'єктів, що знаходяться на балансі ДП МВС України «Чернігів-Інформ-Ресурси», то Прокуратура та позивач просять суд зобов'язати відповідачів передати до комунальної власності територіальної громади міста Чернігова світлофорні об'єкти, розташовані в м. Чернігові, згідно з переліком, наведеним у позові.

Відповідач 1 заперечує проти позову з тих підстав, що права позивача не є порушеними, а положення Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» щодо передачі об'єктів з державної до комунальної власності визначає лише право, а не обов'язок приймати рішення про передачу об'єктів до комунальної власності.

Відповідач 2 та 3-тя особа також заперечують проти позову з тих підстав, що Закон України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» передбачає тривалу процедуру, що ґрунтується на взаємні згоді сторін передачі, а тому за відсутності згоди відповідних суб'єктів, подання такого позову є передчасним.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення учасників судового процесу, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 21 Господарського процесуального кодексу України, позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку про наявність у позивача прав та підстав для звернення до суду з позовом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля;

Вулично-дорожня мережа - призначена для руху транспортних засобів і пішоходів мережа вулиць, доріг, внутрішньоквартальні та інші проїзди, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, набережні, майдани, площі, а також автомобільні стоянки та майданчики для паркування транспортних засобів з інженерними та допоміжними спорудами, технічними засобами організації дорожнього руху (ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», ст. 16 Закону України «Про автомобільні дороги»).

Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться (ст. 17 Закону України «Про автомобільні дороги»).

За змістом ст. 21, 28-1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», технічні засоби організації та регулювання дорожнього руху належать до вулично-дорожньої мережі та елементами об'єктів благоустрою, які утримуються за рахунок власника чи балансоутримувача.

За змістом ст. 18 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», підприємства, установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов'язані утримувати в належному стані об'єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об'єктів територію.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Чернігівської міської ради від 08.07.2010 р. № 150 «Про визначення умов дотримання та експлуатації засобів регулювання дорожнього руху» та наказом Управління житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради від 21.12.2010 р. № 116 створено Службу з утримання та експлуатації технічних засобів регулювання дорожнього руху, яку уповноважено виконувати роботи з утримання та експлуатації технічних засобів регулювання дорожнього руху з 01.01.2011 р.

Судом встановлено, що спірні 56 світлофорних об'єктів, що належать до вулично-дорожньої мережі та елементами об'єктів благоустрою міста Чернігова, знаходяться на балансі ДП МВС України «Чернігів-Інформ-Ресурси» згідно з передавальним актом від 08.02.2011 р.

За змістом ст. 4 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», передача об'єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням: Кабінету Міністрів України - щодо об'єктів, визначених у абзацах другому, третьому, п'ятому частини першої статті 2 цього Закону (крім нерухомого майна, призначеного виключно для розміщення дошкільних навчальних закладів); органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій - щодо об'єктів, визначених у абзацах четвертому та шостому частини першої статті 2 цього Закону, та нерухомого майна, призначеного виключно для розміщення дошкільних навчальних закладів.

Передача об'єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 3 зазначеного Закону, ініціатива щодо передачі об'єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогами про безоплатну передачу 56 світлофорних об'єктів в комунальну власність міста Чернігова.

Разом з тим, суд звертає увагу на таке.

Стаття 7 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» передбачає умови передачі об'єктів з державної до комунальної власності, зокрема житлових будинків, гуртожитків, військових містечок, навчальних закладів тощо.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», безоплатно можуть передаватися також інші об'єкти права державної власності, визначені частиною першою статті 2 цього Закону, якщо такі об'єкти не менш як два рази пропонувалися до приватизації конкурентними способами, але не були продані.

Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону, об'єктами передачі згідно з цим Законом є: цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій; нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об'єкт) на підставі розподільного балансу), об'єкти незавершеного будівництва);інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Світлофорні об'єкти, що належать до вулично-дорожньої мережі, та є елементами об'єктів благоустрою міста Чернігова, є іншим окремими індивідуально визначеним майном в розумінні Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», що в силу ст. 7 Закону може бути об'єктом передачі за умови пропонування не менш як два рази до приватизації конкурентними способами, але відсутності факту продажу.

Проте учасниками процесу не надано суду жодних доказів на підтвердження пропонування спірних об'єктів для продажу конкурентними способами, у зв'язку з чим наразі підстав для здійснення безоплатної передачі світлофорних об'єктів немає.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що Законом України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» передбачено складну процедуру передачі майна до комунальної власності:

1. Ініціатива передачі (ст. 3);

2. Погодження рішення про передачу:

- наявність рішення органу управління (ст. 4);

- погодження пропозицій з передачі майна з центральним органом виконавчої влади з питань економічної політики, центральним органом виконавчої влади з питань фінансової політики та Фондом державного майна України (ст. 4);

3. Збір необхідних документів для розгляду пропозицій про погодження: характеристика майна і виписка про його вартість за даними бухгалтерського обліку, техніко-економічне обґрунтування забезпечення ефективного використання цього майна за цільовим призначенням з визначенням обсягів та джерел фінансування видатків на його утримання (ст. 4);

4. Комісійне приймання майна (ст.ст. 6,7).

З огляду на вищенаведене, передбачена законодавством процедура передачі майна ґрунтується виключно на взаємній згоді сторін передачі, а норми Закону визначають лише право, а не обов'язок суб'єкта здійснити передачу майна до комунальної власності.

За таких обставин, оскільки станом на час подання позову відсутня згода органу управління - Міністерства внутрішніх справ України, а також відсутні правові підстави для безоплатної передачі спірного майна (ч. 1 ст. 7 Закону), вимога про зобов'язання передати до комунальної власності світлофорні об'єкти є передчасною, а відтак підстав для задоволення позову немає.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову, а тому в задоволенні позовних вимог судом відмовлено.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 14.09.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева