ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.09.15 Справа № 904/6692/15

За позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АТЛАНТ", м. Дніпропетровськ

до ОБСЛУГОВУЮЧОГО КООПЕРАТИВУ "ЖИТЛОВО - БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ - 68 "МИРНИЙ", м. Дніпропетровськ

про визнання правочину недійсним та стягнення збитків у розмірі 12 678,56 грн.

Суддя: Ніколенко М.О.

Представники:

від позивача: Коваленко С.О. - довіреність № 1 від 02.03.11;

від відповідача: Горб О.В. - доручення від 22.02.15, Корольов Г.Л.- керівник

СУТЬ СПОРУ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АТЛАНТ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ОБСЛУГОВУЮЧОГО КООПЕРАТИВУ "ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ - 68 "МИРНИЙ" про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень від 31.12.08 укладеним між ТОВ «АТЛАНТ» та ЖБК №68 «МИРНИЙ» та стягнення збитків в розмірі 12 678,56 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що станом на момент укладання договору оренди нежитлових приміщень від 31.12.08 відповідач не був власником приміщення, вказаного у договорі, усвідомлював ці обставини, замовчував їх, умисно ввів в оману позивача щодо цих обставин, і саме під впливом цих обставин позивач уклав оспорюваний договір.

Ухвалою суду від 29.07.15 розгляд справи відкладався до 09.09.15

Представник позивача у судове засідання з'явився, підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, надав пояснення по справі, відповів на поставленні питання.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, проти позову заперечив. Відповідач стверджує що він є власником приміщення, що підтверджується реєстраційним посвідченням Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації від 20.08.1987 р.; рішенням Міськвиконкому № 93 за червень 1966 року; інвентарною карткою № 1 обліку основних засобів від 21.11.2004 року. Також, просить застосувати строк позовної давності.

Згідно зі ст. 75 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В порядку статті 85 ГПК України, у судовому засіданні 09.09.15 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

Між позивачем (орендар) та відповідачем (орендодавець) укладений договір оренди нежитлових приміщень від 31.12.08 (Договір). Згідно предмету цього Договору, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення розташоване у м. Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграду у буд. №10 на першому поверсі, загальною площею 50 м.кв. і яке позначене на плані, що додається до цього Договору (орендоване майно) для використання його під офіс, склад. Строк оренди за цим договором становить 11,5 місяців (п. 1.2). Якщо жодна сторона за один місяць до закінчення строку оренди не заявить про намір припинити цей договір, строк оренди автоматично пролонгується на строк вказаний у п.1.2 цього договору (п.1.3). За користування орендованим майном орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату у розмірі 17 грн. за один м.кв.

Аналізуючи правову природу спірних відносин, судом встановлено, що вони виникли між сторонами з приводу оренди нерухомого майна, а тому, ці відносини регулюються загальними положеннями про зобов'язання, визначеними Цивільним та Господарським кодексами України, главою 16 та 58 Цивільного кодексу України, а також, главою 20 та § 5 глави 30 Господарського кодексу України. Особливістю цього спору є те, що позивач заперечує наявність у відповідача права власності на об'єкт оренди (нерухоме майно збудоване у 1965 році). А отже, окремі аспекти спірних правовідносин регулюються нормами розділу ІІ Цивільного кодексу Української РСР 18.07.1963, та іншими нормативним актами чинними на той час.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом статті 230 ЦК України, правочин, вчинений впливом обману, є оспорюваним.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Таким чином, для правильного та справедливого вирішення цього спору необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон (ст. 230 ЦК України) пов'язує визнання оспорюваного договору недійсними на момент його укладення. Під час розгляду спору суду необхідно встановити наступне: чи є інформація про наявність (відсутність) права власності на спірне приміщення істотною для укладання такого типу договорів, чи є відповідач власником спірних приміщень, чи усвідомлював він ці обставини, чи вводив відповідач своїми діями (або бездіяльністю) позивача в оману, з яким умислом ці дії вчинялись відповідачем.

Згідно ст. 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Отже, інформація про наявність (відсутність) у наймодавця права власності, майнових прав, або наявність інших повноважень на укладення договору найму є суттєвою для укладання договорів оренди (найму).

Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

В судовому засіданні, представник відповідача пояснив, що він набув право власності на спірне нежитлове приміщення внаслідок того, що приміщення було збудоване за його замовленням у 1965 році. На доказ чого надав в судовому засіданні оригінали двох Актів Державної комісії приймання будівлі (споруди), згідно яких 10.01.1966 державна комісія встановила, що роботи по будівництву житлового будинку № 10 (будівельний номер 15) на 40 квартир та житлового будинку будівельний № 16 на на 64 квартири, виконані належним чином.

У систематичному визначенні, способи набуття права власності поділяються на первісні та похідні.

Під первісним способом слід розуміти, зокрема створення речі. Під похідними слід розуміти способи пов'язані із вчиненням від повідних правочинів із попередними власниками (наприклад, купівля-продаж, спадкування, тощо).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач не отримував право власності на спріне майно за будь-якими правочинами. Більш, того, за його ствердженням, право власності на приміщення в нього виникло внаслідок його створення.

Згідно ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР 18.07.1963, чинного на час завершення будівництва спірного примішення, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР 18.07.1963, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Згідно Роз'яснення Вищий арбітражного суду України УПро деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з судовим захистом права державної власності" N 02-5/225, 02.04.1994, вирішуючи спори, пов'язані з визнанням права власності, слід виходити з того, що знаходження майна на балансі підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності. Що ж до права державної власності, то незалежно від того, на балансі якого державного підприємства знаходиться майно, воно не втрачає статуса державної власності. Таким чином спір, як правило, виникає не про визнання права власності, а про те, яке підприємство (організація) має право повного господарського відання (оперативного управління) державним майном. Баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов'язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства. Одним з основних критеріїв визначення законності володіння державним майном і відображення його на балансі підприємства є джерела фінансування (централізоване або власні кошти підприємства), передача підприємству у володіння майна безпосередньо власником (уповноваженим ним органом) чи підприємством, яке володіє майном на праві повного господарського відання.

Внаслідок віддаленості в часі відносин щодо фінансування будівництва житлового будинку, в якому знаходиться спірне приміщення, неможливо достовірно встановити джерела фінансування (централізоване або власні кошти підприємства) саме спірного приміщення, оскільки відсутні платіжні документи первинного бухгалтерського обліку та відсутня можливість їх відновити.

Однак, не зважаючи на це, за змістом Актів приймання будинків державної комісією, можна встановити замовника будівництва.

Згідно ст. 353 Цивільного кодексу Української РСР 18.07.1963, за договором підряду на капітальне будівництво організація-підрядчик зобов'язується своїми силами і засобами збудувати і здати організації-замовнику передбачений планом об'єкт відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації і у встановлений строк, а замовник зобов'язується надати підрядчику будівельну площадку, передати йому затверджену проектно-кошторисну документацію, забезпечити своєчасне фінансування будівництва, прийняти закінчені будівництвом об'єкти і оплатити їх.

З тексту наведеної норми вбачається, що власником об'єкту будівництва, після його завершення, стає саме замовник. При цьому, реєстрація права власності на приміщення у відповідному Державному реєстрі, чи балансова належність, не мають вирішального значення у даному випадку.

З тексту Актів приймання будинку державною комісії вбачається, що відповідач (його попередник) не були замовником будівництва. Також, відсутні докази про передачу йому об'єкту будівництва іншим чином.

А отже, відсутні належні докази того, що відповідач набув право власності на спірне приміщення (розташоване у м. Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграду у буд. №10 на першому поверсі) у встановленому на той час порядку. Тому, відсутні підстави вважати відповідача власником цього приміщення.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про наявність у відповідача інших майнових прав, відповідно до яких в нього могло виникнути право надавати його в оренду позивачу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач вважає себе власником спірних приміщень. При цьому відсутні будь-які докази того, що відповідач усвідомлює факт відсутності в нього права власності на спірне приміщення, що виключає наявність в його діях ознак умислу щодо введення в оману позивача з приводу цих обставин.

За таких обставин, відсутні ознаки навмисного обману, а тому в позові слід відмовити.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.193 Господарського Кодексу України, ст. ст. 11, 193, 525, 526, 629, 530, 549, 625, 712 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення підписано 14.09.15.

Суддя М.О.Ніколенко