КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2015 р. Справа№ 905/2804/14-908/5484/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Коршун Н.М.

Алданової С.О.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Куренного С.В. - дов. №1382/19м від 26.12.2014 р.

від відповідача Мединського М.М. - дов. б/н від 06.08.2015р.

від третьої особи не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електросталь»

на рішення господарського суду міста Києва

від 29.05.2015 р. (суддя Мельник В.І.)

у справі №905/2804/14-908/5484/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Електросталь»

(далі - ТОВ «Електросталь»)

до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк»)

третя особа Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк»

(далі - ПАТ «Кредитпромбанк»)

про визнання частково недійсним договору застави

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.05.2015 р. у справі №905/2804/14-908/5484/14 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що за умовами спірних договорів застави саме майнові права, а не грошові кошти є предметом застави, й законодавством встановлено спеціальний спосіб звернення на їх стягнення, відтак спосіб звернення стягнення шляхом договірного списання грошових коштів з депозитного рахунку не може бути застосовано до майнових прав, які складають предмет застави. За твердженнями апелянта, в оскарженому рішенні суду першої інстанції наявна невідповідність викладених в ньому висновків обставинам справи, неправомірно здійснено посилання на Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» тощо.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.07.2015 р. апеляційну скаргу ТОВ «Електросталь» прийнято до провадження в складі колегії суддів: головуючий - суддя Кропивна Л.В., судді: Смірнова Л.Г., Жук Г.А. та призначено до розгляду на 19.08.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2015 р. в зв'язку з перебуванням судді Жук Г.А. у відпустці, змінено склад суду та визначено колегію суддів у складі: головуючий - суддя Кропивна Л.В., судді: Смірнова Л.Г., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2015 р. розгляд справи №905/2804/14-908/5484/14 відкладено на 16.09.2015 року.

На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2015 р. №09-52/1181/15 здійснено повторний автоматизований розподіл справи №905/2804/14-908/5484/14, за наслідками якого апеляційну скаргу ТОВ «Електросталь» на рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2015 р. передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий - суддя Дикунська С.Я.; судді: Алданова С.О., Коршун Н.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Постановою пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» (п. 9-2) передбачено, що у разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений статтею 102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 16.09.2015 р. на підставі ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 14:30 год. 16.09.2015 року.

В судове засідання з'явилися представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи третю особу повідомлено належним чином (а.с. 109, том 2), про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Представники позивача та відповідача вважали за можливе здійснювати розгляд справи без участі представника третьої особи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Оскільки неявка представника третьої особи не перешкоджає вирішенню спору по суті, апеляційний господарський суд вважав за необхідне апеляційну скаргу розглянути за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, оскаржене ним рішення скасувати з постановленням нового про задоволення позову. Представник відповідача доводи скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що від нього не залежали. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ТОВ «Електросталь» подало на розгляд господарського суду міста Києва позов до ПАТ «Дельта Банк», третя особа - ПАТ «Кредитпромбанк», про визнання частково недійсними договорів застави. Позовні вимоги мотивовано тим, що спірні договори застави не відповідають нормам чинного законодавства України. В обґрунтування позовну позивач посилався на ст.ст. 576, 1058 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про заставу», ст. 5 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», вважав, що положення спірних договорів застави не відповідають вимогам чинного законодавства, а відтак підлягають визнанню недійсними.

За твердженнями позивача, за умовами спірних договорів застави, у разі набуття підстав для звернення стягнення на майнові права на отримання банківського вкладу, заставодавець доручає заставодержателю перерахувати з депозитного рахунку грошові кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості заставодавця перед заставодержателем за кредитним договором на погашення цієї заборгованості. Проте, виходячи з правової природи коштів, які знаходяться на рахунках в банківських установах, вони не можуть бути предметом застави за правилами, які регулюють заставу речей тощо.

Суд першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, розглянувши подані документи і матеріали, дійшов висновку про безпідставність й необґрунтованість позовних вимог, відтак відмовив у їх задоволенні.

Так, відмовляючи в позові, місцевий суд своє рішення мотивував тим, що умовами спірних договорів застави сторони погодили, що звернення стягнення на заставлені майнові права здійснюється згідно Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» шляхом договірного списання заставодержателем з депозитного рахунку заставодавця грошових коштів в достатній для погашення заборгованості сумі.

За висновками місцевого суду,в даному випадку підлягає застосуванню не ст. 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», на яку посилається позивач та якою передбачено порядок реалізації права грошової вимоги, яке є предметом забезпечувального обтяження, а приписи ст. 33 цього Закону, якою визначено порядок реалізації прав за забезпечувальними обтяженнями, предметом яких є гроші або цінні папери.

Таким чином, місцевий суд дійшов висновку, що договірне списання як операція, пов'язана з реалізацією майнових прав на суму вкладу (депозиту) за умовами оскаржуваних договорів застави прямо передбачено нормами діючого законодавства України, відтак списання грошових коштів на підставі п.п. 3.3. та 3.4. цих договорів не суперечить їх умовам та діючому законодавству щодо предмету застави, оскільки саме ці пункти визначають порядок реалізації позасудового способу звернення стягнення на майнові права тощо.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Кредитор у зобов'язанні на підставі п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як встановлено матеріалами справи, 27.04.2005 р. між ТОВ «Електросталь» (позичальником) та ПАТ «Кредитпромбанк» (банком) укладено кредитний договір №2005-110 (далі - Кредитний договір), права кредитора за яким перейшли до ПАТ «Дельта Банк» на підставі заміни кредитора у зобов'язанні (додаткова угода №121-14 від 19.06.2013 р. до Кредитного договору).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

19.06.2013 р. між ТОВ «Електросталь» (вкладником) та ПАТ «Дельта Банк» (банком) укладено договори строкового банківського вкладу:

№9/ДЛ_ЗЗДС/09, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв на строковий депозитний рахунок №7235 строком до 20.01.2015 р. грошові кошти в сумі 3 854 345,00 доларів США;

№16/ДЛ-3.1ДС-11, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв на строковий депозитний рахунок №7235 строком до 20.01.2015 р. грошові кошти в сумі 5 012 394,50 доларів США;

№17/ДЛ-3.1ДС-11, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв на строковий депозитний рахунок №7235 строком до 20.01.2015 р. грошові кошти в сумі 1 566 630,72 Євро.

На підставі ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позивача за Кредитним договором, 19.06.2013 р. між ТОВ «Електросталь» (заставодавцем) та ПАТ «Дельта Банк» (заставодержателем) укладено договори застави:

№2005-110/21, згідно якого в рахунок забезпечення належного виконання позивачем зобов'язань за Кредитним договором позивач передав відповідачу в заставу майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 3 854 345,00 доларів США, які знаходяться на депозитному рахунку №7235 згідно з договором №9/ДЛ_ЗЗДС/09 від 19.06.2013 р.;

№2005-110/23, згідно якого в рахунок забезпечення належного виконання позивачем зобов'язань за Кредитним договором позивач передав відповідачу в заставу майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 5 012 394,50 доларів США, які знаходяться на депозитному рахунку №7235 згідно з договором №16/ДЛ-3.1ДС-11 від 19.06.2013 р.;

№2005-110/24, згідно якого в рахунок забезпечення належного виконання позивачем зобов'язань за Кредитним договором позивач передав відповідачу в заставу майнові права на отримання банківського вкладу в сумі 1 566 630,72 Євро, які знаходяться на депозитному рахунку №7235 згідно з договором №17/ДЛ-3.1ДС-11 від 19.06.2013 року.

У відповідності до ст. 572, 574 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Аналіз положень ст.ст. 546, 572, 576-578 ЦК України, ст.ст.1, 4, 6 Закону України від 2 жовтня 1992 р. №2654-XII «Про заставу» дає підстави для висновку: суть застави полягає в тому, що кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Тобто право застави - це право на чуже майно, внаслідок установлення якого власник може бути примусово позбавлений права на своє заставлене майно. Отже, застава - це один зі способів забезпечення виконання зобов'язання, особливістю якого є передача майна: заставодавець передає майно у заставу заставодержателю. Заставодавцем може бути як сам боржник, так і майновий поручитель - власник певного майна, який має право на його відчуження. Таким чином, майновий поручитель зобов'язується відповідати за боржника за основним зобов'язанням спеціально виділеною для цього річчю, якщо боржник не виконує свого зобов'язання і виникли підстави для звернення стягнення на предмет застави (Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України, за II півріччя 2014 р.).

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ч. 1 ст. 576 ЦК України).

Аналогічне положення містить й Закон України «Про заставу», згідно ст. 4 якого предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Так, положеннями п. 3.4 договору застави №2005-110/21 від 19.06.2013 р. встановлено, що у разі набуття підстав для звернення стягнення на майнові права на отримання банківського вкладу, заставодавець доручає заставодержателю перерахувати з депозитного рахунку грошові кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості заставодавця перед заставодержателем за Кредитним договором на погашення цієї заборгованості.

В свою чергу пункти 3.3 договорів застави №2005-110/23 та №2005-110/24 від 19.06.2013 р. встановлюють аналогічний порядок звернення стягнення на майнові права на отримання банківського вкладу, звернення стягнення на такі права здійснюється згідно з Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» шляхом договірного списання заставодержателем з депозитного рахунку грошових коштів в сумі, достатній для погашення заборгованості заставодавця перед заставодержателем за Кредитним договором на погашення цієї заборгованості, про що заставодавець надає заставодержателю своє доручення, підписавши ці договори.

Оскільки в силу приписів ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, сторони договорів застави досягли згоди, що звернення стягнення на майнові права на отримання банківського вкладу здійснюється згідно Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» шляхом договірного списання заставодержателем з депозитного рахунку заставодавця грошових коштів в достатній для погашення заборгованості сумі.

Так, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон) визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб щодо рухомого майна.

Відповідно до ст. 2 Закону рухоме майно - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки. Звернення стягнення на предмет обтяження - вжиття обтяжувачем передбачених законом заходів щодо предмета обтяження для задоволення своїх прав чи вимог, які випливають із змісту обтяження.

Положеннями ч. 1 ст. 5 Закону визначено, що предметом обтяження може бути рухоме майно, не вилучене з цивільного обороту, на яке згідно чинного законодавством може бути звернене стягнення. Залежно від змісту обтяження предмет обтяження повинен належати боржнику або обтяжувачу на праві власності чи на праві господарського відання. Відносини щодо рухомого майна, яке належить особі на праві господарського відання, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин щодо рухомого майна, яке належить особі на праві власності.

На підставі ч. 2 ст. 22 Закону за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 27 Закону, якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Разом з тим, вимоги ст. 27 цього Закону не застосовуються при зверненні стягнення на предмет забезпечувального обтяження, яким є гроші, боргові цінні папери, строк платежу за якими настав або які підлягають сплаті на вимогу. Обтяжувач, який звертає стягнення на такий предмет обтяження, зобов'язаний надіслати повідомлення про це боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна. У разі якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, задоволення забезпеченої обтяженням вимоги обтяжувача здійснюється шляхом переказу йому грошової суми, достатньої для повного задоволення цієї вимоги. Такий переказ може здійснюватися банком в порядку договірного списання. Якщо на момент звернення стягнення грошові кошти, які є предметом забезпечувального обтяження, знаходяться у володінні обтяжувача і їх сума перевищує розмір забезпеченої обтяженням вимоги, обтяжувач зобов'язаний повернути надлишок боржнику.

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що звернення стягнення на заставлені майнові права на підставі спірних договорів застави здійснюється згідно Закону шляхом договірного списання заставодержателем з депозитного рахунку заставодавця грошових коштів в сумі достатній для погашення заборгованості, договірне списання, як операція, пов'язана з реалізацією майнових прав на суму вкладу (депозиту) відповідно до оскаржуваних договорів застави прямо передбачена нормами діючого законодавства України. Тому, списання грошових коштів, зазначене в п.п. 3.3. та 3.4. оскаржуваних договорів, не суперечить їх умовам та діючому законодавству щодо предмету застави, оскільки саме ці пункти визначають порядок реалізації позасудового способу звернення стягнення на майнові права.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинного правочину, встановлено приписами ст. 203 ЦК України. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.ст. 33, 34 ГПК України).

Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження невідповідності умов спірних договорів застави вимогам чинного законодавства, як і не доведено наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними, тощо.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електросталь» залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2015 р. у справі №905/2804/14-908/5484/14 - без змін.

Матеріали справи №905/2804/14-908/5484/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Н.М. Коршун

С.О. Алданова