ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.09.2015 Справа № 907/546/15

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого судді Ушак І.Г. у відкритому судовому засіданні розглянув справу за позовом заступника прокурора Закарпатської області, м. Ужгород в інтересах держави до Ужгородської міської ради, м. Ужгород (відповідач-1), приватного підприємства „Никіта, м. Ужгород (відповідач-2), Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород (відповідач-3) про визнання недійсними та скасування рішень Ужгородської міської ради; визнання недійсним договору оренди; зобовязання повернути земельну ділянку

представники сторін:

прокуратури ОСОБА_1, прокурор відділу прокуратури Закарпатської області;

відповідача - 1 ОСОБА_2, представник за довіреністю;

відповідача - 2 ОСОБА_3, представник за довіреністю

відповідача - 3 ОСОБА_2, представник за довіреністю

Прокурор звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсними через невідповідність земельному законодавству рішень Ужгородської міської ради № 336 від 13.06.2007 року „Про погодження земельної ділянки для розміщення та будівництва готельно-торгівельного комплексу в районі вул. Університетської, № 1040 від 20.03.2009 року «Про надання та приватизацію земельних ділянок» в частині п. 1.9 та № 1115 від 15.05.2009 року „Про надання в оренду земельної ділянки (далі спірні рішення № 336, 1040, 1155), якими відповідачеві - приватному підприємству «Никіта» - затверджено матеріали погодження вибору земельної ділянки для розміщення готельноторгівельного комплексу в районі вул. Університетської у м. Ужгород, затверджено проект відведення та надано в оренду строком на 10 років зазначену земельну ділянку. За таких обставин вважає, що договір оренди вказаної земельної ділянки укладений 02.08.10 відповідачами-2, 3 на підставі наведених спірних рішень також належить визнати недійсним.

Представник прокуратури у ході судового розгляду справи наполягає на задоволенні позовних вимог, посилаючись на долучені до матеріалів справи документи.

Відповідач-1 письмовим відзивом та його представник у ході судового розгляду справи усними поясненнями заперечують проти позову, вважають, що такий належить залишити без розгляду на підставі п. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України (ГПКУ), оскільки прокурором при поданні позову неправильно визначено Державну інспекцію сільського господарства України (Держсільгоспінспекція) як орган, який на законодавчому рівні уповноважено державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, предметом яких за змістом позову є порушення права власності в частині законності розпорядження землями комунальної власності. Зазначені ж повноваження згідно приписів Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надані органам місцевого самоврядування , а не Держсільгоспінспекції.

Відповідач-2 письмовим відзивом та його представник у ході судового розгляду справи усними поясненнями заперечують проти заявлених позовних вимог, вважаючи, що прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки оспорювані рішення Ужгородської міської ради №№ 336, 1040, 1115 прийняті відповідно 13.06.07, 20.03.09, 15.05.09, оспорюваний договір оренди земельної ділянки укладено 02.12.10, в той час як позов до суду подано у травні 2015 року.

Залучений судом до участі у справі (ухвала від 10.07.15) відповідачем-3 сторону оспорюваного договору Департамент міського господарства Ужгородської міської ради письмового відзиву на позов не надав, у ході судового розгляду підтримав позицію відповідача-1 про залишення позову без розгляду, надісланим суду 07.09.15 клопотанням просить відкласти розгляд справи у звязку з перебуванням його уповноваженого представника у щорічній відпустці. Дане клопотання судом відхилено з огляду на те, що учасникам процесу, зокрема, відповідачеві-3 було надано достатньо можливостей висловити документально та нормативно обґрунтовану власну позицію по суті спірних відносин, відповідач-3 як сторона у процесі не обмежений у виборі представника та з огляду на сплив встановлених процесуальним законом строків для вирішення спорів господарськими судами України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури у ході судового розгляду, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у клопотанні про залишення позову без розгляду з наступних підстав.

Приписами ст.ст. 2, 29 ГПКУ врегульовано питання участі прокурора у судовому процесі, включаючи участь у розгляді справ за його позовами, а також вступ за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Прокурор відповідно до ч. 2 ст. 2 ГПКУ у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

За змістом ч. 2 ст. 29 ГПКУ у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача; у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

На господарський суд покладено здійснення оцінки правильності визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» від 23.03.12 з наступними змінами розяснено (п. 3), що у випадках неправильного визначення прокурором позивача, тобто органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, господарський суд повертає таку позовну заяву без розгляду або залишає позов без розгляду залежно від стадії розгляду на підставі відповідно п. 1 ч. 1 ст. 63 ГПКУ або п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПКУ. Однак у разі коли прокурором подано позовну заяву в інтересах держави як позивачем (ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 29 ГПКУ), то господарський суд не вчиняє зазначених процесуальних дій.

У даній справі предметом розгляду є позовна заява заступника прокурора Закарпатської області подана в інтересах держави як позивачем, і зазначення у тексті позовної заяви про Держсільгоспінспекцію як орган центральний орган виконавчої влади, який, зокрема, забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду в агропромисловому комплексі, не свідчить про те, що прокурор визначив зазначений орган позивачем.

За таких обставин, оскільки у даній справі у статусі позивача перебуває прокурор, відсутні підстави для залишення позову без розгляду за клопотанням відповідачів через неправильне визначення прокурором позивача, справу належить розглядати по суті позовних вимог.

Суд всебічно, повно об'єктивно розглянувши в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням та керуючись законом дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що Ужгородська міська рада 13.06.07, розглянувши на пленарному засіданні матеріали погодження земельної ділянки для розміщення та будівництва готельно-торгівельного комплексу в районі вул. Університетської, керуючись ст. 151 Земельного кодексу України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», прийняла рішення № 336 „Про погодження земельної ділянки для розміщення та будівництва готельно-торгівельного комплексу в районі вул. Університетської спірне у даній справі - яким ПП «Никіта» затверджено матеріали погодження вибору земельної ділянки площею 5,6 га для розміщення та будівництва готельноторгівельного комплексу в районі вул. Університетської (п. 1); зобовязано ПП «Никіта» протягом року замовити АПЗ на розробку проектної документації; розробити проектну документацію для розміщення та будівництва комплексу; замовити проект відведення земельної ділянки для розміщення та будівництва комплексу (п. 2); контроль за виконанням рішення покласти на постійні комісії міської ради (п.3).

Прокурор, оспорюючи дане рішення за текстом позовної заяви посилався на відсутність, власне, матеріалів погодження та вибору земельної ділянки для розміщення комплексу, що, на думку прокурора, свідчить про те, що відповідною комісією такі матеріали не розглядалися, не затверджувалися та не проводилися необхідні обстеження, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 151 Земельного кодексу України у відповідній редакції.

Разом з тим, у ході судового розгляду прокурором долучено до матеріалів справи документи, зокрема, «Акт вибору та обстеження земельної ділянки для облаштування та будівництва готельно-торгівельного комплексу на земельній ділянці площею 5,6000 га в районі вул. Університетської м. Ужгород» складений та підписаний комісією у складі першого заступника міського голови (голова комісії), заступника начальника Ужгородського міського відділу земельних ресурсів (секретар комісії) та 9 членів комісії представників відповідних управлінь та служб про придатність обстеженої земельної ділянки для облаштування та будівництва ПП «Никіта» готельно-торгівельного комплексу, викопіровку з плану землекористування, які були надані на вимогу прокуратури Ужгородською міською радою в додатку до листа від 22.05.15 № 1203/03-18 як документи, що стали підставою для прийняття спірного рішення № 336.

Наведеним спростовано твердження прокурора про прийняття спірного рішення № 336 за відсутності матеріалів вибору земельної ділянки, чим обґрунтовано позовні вимоги в цій частині. Інших підстав визнання недійсним спірного рішення № 336 позивачем не наведено, відтак, суд констатує відсутність законних підстав для визнання недійсним цього рішення.

Щодо спірних рішень №№ 1040 (в частині п. 1.9) та 1155 у ході судового розгляду встановлено, що:

-20.03.09 на пленарному засіданні Ужгородська міська рада, розглянувши клопотання юридичних та фізичних осіб, враховуючи генплан забудови м. Ужгорода та пропозиції постійних комісій, керуючись приписами ст.ст. 12, 40, 92, 121, 124 та розділом Х Земельного кодексу України, прийняла рішення № 1040 «Про надання та приватизацію земельних ділянок», п. 1.9 якого затвердила проект відведення та надала приватному підприємству «Никіта» в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 5,33 га для розміщення та будівництва готельно-торгівельного комплексу в районі вул. Університетської;

- 23.03.09 дія спірного рішення № 1040 в частині п.1.9 була зупинена розпорядженням Ужгородського міського голови за № 49, що прийнято відповідно до повноважень міського голови зазначених у п. 4 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», та вирішено винести питання на повторний розгляд міської ради;

- 15.05.09 на пленарному засіданні Ужгородська міська рада, розглянувши вищенаведене розпорядження міського голови № 49, «…враховуючи, що ПП «Никіта» і гр. ОСОБА_4 не надали можливих варіантів (урегулювання) розмежування територій в районі вул. Керченської, за результатами виїзної комісії та взявши до уваги, що проект відведення земельної ділянки ПП «Никіта» розроблено…» на підставі спірного у даній справі рішення № 336, прийняла рішення № 1155 «Про надання в оренду земельної ділянки», яким згідно зі ст.ст. 12, 124 та розділом Х (перехідні положення) Земельного кодексу України затвердила проект відведення та надала приватному підприємству «Никіта» в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 5,43 га для розміщення та будівництва готельно-торгівельного комплексу в районі вул. Університетської.

Прокурор як на підставу визнання недійсними спірних рішень -№ 1040 в частині п.1.9 та № 1155 - щодо передачі в оренду ПП «Никіта» земель комунальної власності посилається на порушення процедури їх прийняття, оскільки не було проведено земельних торгів і передача земель в оренду відбулася поза конкурсними процедурами всупереч приписів ст. 124 Земельного кодексу України.

Аналізуючи нормативне обгрунтування позовних вимог в цій частині та приписи чинного станом на час виникнення спірних відносин земельного законодавства, суд констатує, що дійсно ст. 124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення, зокрема, органу місцевого самоврядування та за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Спірний випадок не підпадає під виключення щодо обовязковості проведення конкурсних процедур, які встановлені ч.ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу, та ст.ст. 34, 36, 121 цього Кодексу, до яких відсилає ч. 3 ст. 134, однак на нього поширюються приписи Перехідних положень Земельного кодексу України у відповідній редакції, за змістом яких у разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об'єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 1 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).

Оскільки рішення № 336, яким погоджено місце розташування об'єкта та надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки приватному підприємству «Никіта», було прийнято Ужгородською міською радою 13.06.07, тобто до 1 січня 2008 року, то передача в оренду цієї земельної ділянки із земель комунальної власності, що є предметом спірних рішень № 1040 в частині п.1.9 та № 1155, правомірно здійснено без проведення земельних торгів (аукціонів). Таким чином спростовуються твердження прокурора про невідповідність спірних рішень чинному законодавству з наведених ним підстав. Інших підстав визнання недійсним спірних рішень № 1040 в частині п.1.9 та № 1155 позивачем не наведено.

Суд, вирішуючи по суті позовні вимоги щодо визнання недійсними спірних рішень відповідача №№ 336, 1040 в частині п.1.9 та № 1155, виходить з того, що підставами визнання судом акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

У ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження та спростовані посилання позивача на наявність порушень земельного законодавства при прийнятті спірних рішень. Матеріалами справи встановлено, що міська рада як орган місцевого самоврядування прийняла спірні рішення щодо розпорядження землями комунальної власності відповідно до вимог чинного законодавства та визначеної законом компетенції, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними спірних рішень.

За наведених обставин належить відмовити також у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди укладеного відповідачами-2, 3 згідно спірних рішень, оскільки позивач посилається на недотримання порядку передачі земельної ділянки в оренду за спірними рішеннями як на підставу визнання недійсним договору.

Однак, оскільки у ході судового розгляду встановлено законність спірних рішень, тобто відсутні підстави, на які посилається позивач на обгрунтування позовних вимог, і судом не встановлено інших підстав для визнання недійсним спірного договору, суд дійшов висновку про відмову у позові в цій частині.

При цьому, суд керується приписами ст. 204 Цивільного кодексу України щодо того, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав передбачених законом. Підставою для визнання судом недійсності правочину за змістом ст. 215 ЦКУ є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього ж кодексу.

Суд, з огляду на позицію висловлену відповідачем-2 щодо застосування до спірних відносин позовної давності, зазначає, що така за змістом частини першої статті 261 ЦК України застосовується лише за наявності порушення права особи, чого не встановлено у даній справі.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 116, 124, Перехідними положеннями Земельного кодексу України, Законами України «Про оренду землі», „Про місцеве самоврядування в Україні, ст.ст. 4-3, 43, 44-49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України,

суд вирішив:

1. У позові відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Львівського апеляційного господарського суду в порядку передбаченому цим же кодексом. Повний текст рішення складено16.09.15

Суддя Ушак І.Г.