ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2015 р. Справа № 910/16386/15

Господарський суд Київської області у складі судді Лилака Т.Д., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Енерго Холдінг», м. Київ
до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтейра», Київська обл., м. Боярка
про визнання договору недійсним,
за участю представників:

позивача:Тецька І.М., довіреність б/н від 30.03.2015 року;
відповідача:не з'явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Укр Енерго Холдінг» (позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтейра» (відповідач) про визнання недійсним агентського договору №01/09 від 01.09.2014 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.06.2015 року, на підставі ч. 1 ст. 17 ГПК України справу №910/16386/15 передано до господарського суду Київської області.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.07.2015 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 30.07.2015 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.07.2015 року розгляд справи було відкладено на 10.09.2015 року.

Представник відповідача в судове засідання 10.09.2015 року не з'явився, відзив на позов не надав, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15 березня 2010 року №01-08/140 «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що нез'явлення представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.09.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Укр Енерго Холдінг» (принципал) та товариством з обмеженою відповідальністю «Інтейра» (агент) укладено агентського договір №01/09 (договір), за умовами якого принципал доручає, а агент приймає на себе зобов'язання здійснювати від імені, за дорученням та за рахунок принципала пошук організацій, зацікавлених у продажі на території України (далі - «постачальники», «постачальник») для принципала природного газу.

Відповідно до п. 3.1. договору, за виконання агентом обов'язків за цим договором принципал виплачує винагороду агенту в розмірі 27,6% від вартості природного газу, який вказаний в договорі із принципалом та постачальником та округленої до 10 000,00 за правилами арифметики, на підставі виставленого рахунка, протягом 45 календарних днів з моменту підписання акту надання послуг.

Згідно п. 7.1. договору, цей договір укладено без визначення терміну закінчення його дії і набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Позивач стверджує, що при укладенні агентського договору №01/09 від 01.09.2014 року не досягнуто усіх істотних умов, що суперечить положенням Господарського кодексу України, зокрема ст. 297, а тому вказаний договір, в порядку ст. 215 Цивільного кодексу України, підлягає визнанню судом недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналогічні положення містить також і частина 2 статті 180 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 297 ГК України, за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов'язується надати послуги другій стороні (суб'єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб'єкта і за його рахунок.

Агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов'язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами.

Договором повинна бути передбачена умова щодо території, в межах якої комерційний агент здійснює діяльність, визначену угодою сторін. У разі якщо територію дії агента в договорі не визначено, вважається, що агент діє в межах території України.

Агентський договір укладається в письмовій формі. У договорі має бути визначено форму підтвердження повноважень (представництва) комерційного агента.

Дослідивши спірний договір, господарським судом встановлено, що сторони в момент вчинення правочину дотримали всіх необхідних вимог чинного законодавства України та дійшли згоди щодо всіх істотних умов, що характерні для агентських договорів, а саме: сторони домовилися щодо предмету договору, ціни, умов та строків надання послуг та порядку їх оплати, своїх обов'язків, відповідальності сторін, вирішення спорів, строку дії договору, порядку його розірвання та інших умов. Договір, при цьому, відповідно до частини 2 ст. 207 ЦК України та ст. 181 ГК України укладено в письмовій формі, підписано обома сторонами та скріплено печатками обох сторін, що посвідчує його дійсність та реальність наміру сторін на його виконання.

Крім того, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач надав агентських послуг, а позивач прийняв їх згідно акту надання агентських послуг від 30.09.2014 року, який підписаний обома сторонами та скріплений печатками обох підприємств на загальну суму 3 220 000,00 грн.

Дослідивши наявні в матеріалах справи зазначений первинний документ, суд дійшов висновку, що він складений у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України «Про податок на додану вартість» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

Підписання сторонами акту надання агентських послуг від 30.09.2014 року, фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин. Зазначена позиція викладена, зокрема в пункті 1 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права». Отже, дії сторін у справі свідчать про те, що їх було спрямовано на реальне настання правових наслідків, і в результаті укладення договору кожна із сторін вважала себе зобов'язаною виконувати свої обов'язки згідно його умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України № 16/191 від 12.04.2010 р.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання недійсним агентського договору №01/09 від 01.09.2014 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Укр Енерго Холдінг» та товариством з обмеженою відповідальністю «Інтейра», є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 15.09.2015р.

Суддя Т.Д. Лилак